Antidiureettinen hormoni

Antidiureettinen hormoni (ADH) eli vasopressiini on hypotalamuksen syntetisoima, aivolisäkkeen takalohkon kautta vereen erittyvä peptidihormoni, jonka vaikutuksesta virtsaneritys vähenee ja virtsa väkevöityy. Vasopressiini-nimen yhdiste sai, kun 1800-luvun lopulla koiralla aivolisäkkeen takalohkouutteen farmakologisista vaikutuksista ensimmäisenä havaittiin verenpaineen kohoaminen. Antidiureettinen hormoni on tosin osuvampi nimitys, sillä hormoni aikaansaa virtsan väkevöitymisen jo pieninä pitoisuuksina, mutta ihmisellä vasta suuret annokset aiheuttavat verisuonia supistavan vaikutuksen.

Rakenne ja synteesi

ADH on nonapeptidi eli yhdeksästä aminohaposta koostuva peptidi. Sen tavallisin nisäkkäillä esiintyvä muoto on arginiini8-vasopressiini, jonka aminohappojärjestys on kysteiini - tyrosiini - fenyylialaniini - glutamiini - asparagiini - kysteiini - proliini - arginiini - glysiini, näistä kysteiinimolekyylit ovat toisiinsa yhteydessä rikkisillan välityksellä. Sialla hormoni on muodoltaan lysiini8-vasopressiini (arginiinin tilalla lysiini-aminohappo) ja sitä kutsutaan nimellä lypressiini.
ADH syntetisoidaan preprohormonina hypotalamuksen supraoptisen tumakkeen ja paraventrikulaaritumakkeen suurissa hermosoluissa, joita kutsutaan yhteisnimellä nuclei magnocellulares. Se varastoituu neurosekretorisiin jyväsiin ja kulkeutuu aksonia pitkin aivolisäkkeen takalohkossa sijaitsevaan hermopäätteeseen, josta se vapautuu eksosytoosilla laskimovereen hermosolun depolarisoituessa.
Hypotalamuksessa syntetisoitu esimuoto preprohormoni on nimeltään preprovasopressiini, jonka "pre"-osa (signaalipeptidi) leikkautuu pois peptidistä jo ennen neurosekretorisiin jyväsiin pakkaamista ja "pro"-osa (neurofysiini II) aksonia pitkin kulkeutuessa.

Toiminta

ADH on tärkein nestetasapainoa ylläpitävä hormoni. Jo pieni pitoisuus aiheuttaa veden takaisinimeytymisen munuaisten distaalisista tiehyistä ja kokoojaputkista. Näiden solujen verenpuoleisella pinnalla on vasopressiinin V2-reseptoreita, joihin vasopressiini sitoutuu. Tämä saa aikaan syklisen adenosiinimonofosfaatin (cAMP) synteesin, mikä aiheuttaa reaktioketjun solun sisällä. Lopputuloksena solujen luminaalipinnan läpäisevyys vedelle lisääntyy ja vettä imeytyy munuaistiehyistä takaisin verenkiertoon. Sen sijaan elektrolyyttien liikkeisiin munuaisissa ADH ei juuri vaikuta. ADH:n munuaisvaikutuksia tehostavia lääkkeitä ovat muun muassa karbamatsepiini, vinka-alkaloidit ja klooripropamidi, jotka voivat siten aiheuttaa vaarallistakin veden kertymistä elimistöön. 
Suurina annoksina ADH pystyy verisuonten V1A-reseptorien välityksellä supistamaan verisuonia. Verenpainetta kohottava vaikutus on kuitenkin vähäinen, sillä se pienentää sentraalisella mekanismilla sydämen minuuttivolyymia. Toistuvassa käytössä sen vaikutus myös heikkenee nopeasti.

Erityksen säätely

Tärkein ADH:n eritykseen vaikuttava tekijä on plasman osmoottinen paine, jonka elimistö pyrkii pitämään mahdollisimman tasaisena (normaaliarvo 280 mosm/kg). Plasman osmoottisen paineen kasvu eli elimistön väkevöityminen (joka kertoo elimistön kuivumisesta) aikaansaa hypotalamuksen preoptisen alueen osmoreseptoreissa aktiopotentiaalin, joka aktivoi hypotalamuksen ADH:ta tuottavia soluja. Samalla tavalla vaikuttaa solunulkoisen nestetilavuuden pieneneminen. Jopa stressi voi lisätä ADH:n eritystä. Plasman osmoottisen paineen väheneminen ja solunulkoisen nesteen tilavuuden suureneminen luonnollisesti vaikuttavat päinvastaisella tavalla.
Morfiini, nikotiini, kipu, stressi, ruumiillinen rasitus ja kuume lisäävät ADH:n eritystä. Eritystä puolestaan vähentää etanoli (myös muut alkoholit) ja kofeiini. Myös hypotalamuksen janokeskuksen osmoreseptorit sekä suurten laskimoiden ja sydäneteisten tilavuusreseptorit vaikuttavat ADH:n eritykseen. Osmoreseptorit reagoivat veren osmoottisen paineen muutoksiin ja sen kasvaessa ADH:n eritys kasvaa. Tilavuusreseptorit puolestaan mittaavat elimistön kokonaisnestetilavuutta, jonka pienentyessä ADH:n eritys kasvaa.