Norjan laivasto

Tausta ja perustaminen

Norjan rannikolle oli 900-luvulla rakennettu puolustusjärjestelmä leidangen, jonka toiminta ”ylsi niin pitkälle sisämaahan kuin lohi nousi” (”så langt inn i landet som laksen gikk”). Vuonna 1509 syntyi Tanskan ja Norjan yhteinen laivasto. Vuonna 1536 Norja menetti itsenäisen asemansa, ja se sulautettiin Tanskan maakunnaksi, ja samalla laivastosta tuli Tanskan laivasto.
Norja pysyi Tanskan osana vuoteen 1814, kunnes Tanska hävisi sodan kuudetta liittokuntaa vastaan ja joutui Kielin rauhansopimuksessa luovuttamaan Norjan Ruotsin etupiiriksi. Norja ja Ruotsi muodostivat personaaliunionin. Norja sai itsenäisyyden, vaikka sen hallitsija olikin Ruotsin kuningas. Se oli kuitenkin valtioista selvästi köyhempi, koska sillä ei ollut merkittäviä luonnonvaroja. Kauppalaivastosta kasvoi vuoteen 1860 mennessä kuitenkin maailman neljänneksi suurin Britannian, Yhdysvaltojen ja Saksan jälkeen.
Norjan prinssi Kristian Fredrik perusti kuninkaallisen laivaston (norj. Kongelig Norsk Marine, lyh. KNM) 12. huhtikuuta 1814, jolloin Tanska-Norjan laivaston jakaminen oli yhä kesken, ja Norjan laivaston osuudeksi tuli vain pieni osa siitä. Laivaston muodostivat prikit KNM Lolland, KNM Seagull, KNM Allart, KNM Langeland, KNM Alsen ja KNM Kiel,  kuunaripriki, kahdeksan tykkipurtta ja 97 erilaista tykkivenettä. Norjan meriministeriö perustettiin 1. huhtikuuta 1815.
Norjan kuninkaallisessa laivastossa oli vuonna 1860 kolme fregattia, joista vain yhdessä oli höyrykone ja kaksi potkurikorvettia. Parikymmentä vuotta myöhemmin laivastoa oli täydennetty neljällä amerikkalaistyyppisellä monitorilla, kahdella puurunkoisella risteilijällä ja seitsemällä yli 200 tonnin tykkiveneellä. Vielä ennen unionin päättymistä Norja osti 1890-luvulla Britanniasta neljä rannikkopanssarilaivaa sekä kotimaan telakoilta neljä tykkivenettä, yhden hävittäjän ja 12 pienehköä torpedovenettä.
Ruotsi-Norjan unioni päättyi 1905, eikä Norja juuri kyennyt nykyaikaistamaan laivastoaan vuoden 1906 jälkeen. Tällöin laivastoon kuului noin tuhat vakinaista ja saman verran varusmiehiä. Laivaston komentaja oli kontra-amiraali, ja laivaston tehtävänä oli muun muassa 25 148 kilometrin rantaviivan ja sen edustalla olevien noin 50 000 saaren suojaaminen. Tehtävää varten maa hankki kolme pientä hävittäjää, kolme suurta ja pari pienempää torpedovenettä sekä neljä sukellusvenettä. Vielä marraskuussa 1913 Norja tilasi Armstrongin Elswickin telakalta Englannista kaksi Bjørgvin-luokan rannikkotaistelulaivaa, mutta alusten rakentaminen keskeytettiin ensimmäisen maailmansodan syttyessä. Britannian hallitus lunasti alukset 370 000 punnalla 1915, ja ne muutettiin monitoreiksi HMS Gorgon ja HMS Glatton.

Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäisen maailmansodan aikana Norja oli puolueeton, mutta laivasto oli sotavalmiudessa valmiina puolustamaan maan vesialuetta. Laivastolla oli myös kiireitä miinanraivauksessa, minkä lisäksi se nosti merestä kaikkiaan 222 rannoille ajautunutta ruumista.
Sodan päätyttyä Norja päätti luottaa Kansainliiton takaamaan rauhaan. 1920-luvulla ainoat uudet alukset olivat kuusi vuonna 1914 hyväksyttyä sukellusvenettä. Ensimmäinen sodan jälkeinen pinta-alus, miinalaiva KNM Olav Tryggvason, laskettiin vesille vasta 1932. Saksan sotilaallisen vallan kasvu Itämerellä ei lisännyt Norjan varustautumista. Tähän ei vaikuttanut edes jo 1929 julkaistu vara-amiraali Wolfgang Wegenerin kirja, jossa hän esitti Tanskan ja Norjan valtausta seuraavassa sodassa.
1930-luvulla romutettiin runsaasti vanhentuneita aluksia, mutta uusia niiden tilalle ei juurikaan saatu. Huhtikuuhun 1939 mennessä oli valmistunut ainoastaan neljä tilatuista kuudesta Sleipner-luokan hävittäjästä ja yksi oli koeajoissa. Lisäksi vuonna 1939 oli valmistunut miinanraivaajat KNM Otra ja KNM Rauma sekä ulkovartiolaivat KNM Fridtjof Nansen (1930) ja KNM Nordkapp (1937). Kahden suuremman hävittäjän numeroiden 129 ja 130 kölit oli laskettu.

Nato-maana

Sodan päätyttyä Norja aloitti maansa uudelleen varustamisen, jonka osana laivastolle hankittiin pinta-aluksia, sukellusveneitä sekä nopeita keveitä pinta-aluksia. Vuonna 1947 laivastoon kuului kuusi hävittäjää (yksi keskeneräinen), neljä torpedovenettä, viisi sukellusvenettä, kaksi fregattia, kolme korvettia, kaksi kalastuksenvalvontaan suunniteltua vartiolaivaa, yksi miinalaiva, kymmenen miinanraivaajaa, yksi sukellusveneentorjunta-alus, kymmenen moottoritorpedovenettä ja kolme moottoritykkivenettä.
Maalla oli kuitenkin taloudellisia vaikeuksia vahvistaa puolustustaan. Rauhansopimuksen nojalla maalle määrättiin luovutettavaksi Saksasta aluksia, mutta ne olivat kaikki niin huonokuntoisia, että ne romutettiin.
Norjan liityttyä Natoon vuonna 1949 maa sai Yhdysvalloista ja muilta Nato-mailta merkittävää tukea puolustuksensa parantamiseen. Vuonna 1951 Yhdysvallat luovutti sille kymmenen ELCO-tyyppistä moottoritorpedovenettä, ja vuotta aiemmin norjalaiselta telakalta oli tilattu moottoritorpedoveneitä. Tästä alkaen Norja tilasi useita aluksia paikallisilta telakoilta.
Norjan laivastosta muodostettiin vuodesta 1960 alkaen rannikkovesillä taistelukykyinen, ja siihen kuuluu runsaasti erilaisia pieniä aluksia ja sukellusveneitä. Pohjanmeren öljylöydöt lisäsivät partioinnin ja alueen valvonnan tarvetta, ja 1980-luvulla uudet Nordkapp-luokan vartiolaivat otettiin palvelukseen. Laivaston nykyaikaistaminen jatkui edelleen, vaikka Ula-luokan sukellusveneet osoittautuivat huonoiksi meluisuutensa vuoksi. Norja nykyaikaisti laivastoaan jatkuvasti, ja viimeinen uusista fregateista otettiin palvelukseen tammikuussa 2011.
Norjan puolustusvoimien organisaatiomuutos astui voimaan vuoden 2002 alusta. Taustalla oli vuoden 1990 puolustuskomitean näkemys tilanteesta. Budjetti oli aiemmin kasvanut mutta keinot ja päämäärät eivät olleet kohdanneet. Siksi komitea suositti merkittäviä supistuksia sekä rauhan- että sodanaikaisessa organisaatiossa. Tavoitteeksi asetettiin laadukkaiden puolustusvoimien luominen nykyaikaisen aseistuksen ja materiaalien avulla. Norjan Kuninkaallisen laivaston osalta laivaston ja rannikkotykistön (Kystartilleriet) tehtävät yhdistettiin Kysteskadrenille 1. tammikuuta 2002.

Tukikohdat

Laivaston päätukikohta on Haakonsvern Bergenissä ja muina tukikohtina Ramsund Harstadin ja Narvikin välillä, Trondenes fort Harstadissa, Sortland ja Karljohansvern Hortenissa. Olavsvern Tromssassa on lakkautettu ja on myynnissä.

Ohjusvenejaos

Ohjuvenejaoksen tärkeimpänä tehtävänä rauhan aikana on uskottava puolustus ja rannikkovesien turvaaminen ja siten Norjan suvereniteetin takaaminen. Alukset sopivat myös nopeina ja merikelpoisina etsintä- ja pelastustehtäviin sekä erikoisjoukkojen tukemiseen. Jaos on osallistunut Naton ja YK:n kansainvälisiin operaatioihin kuten Active Endeavour ja UNIFIL2 Libanonissa.
Jaoksen kalustona on kuusi Skjold-luokan rannikkokorvettia ja kullakin aluksella on 21 henkinen tukimiehistö. Jaoksella on oma koulutuskeskus, joka takaa sen henkilöstön koulutuksen erilaisiin tehtäviin koti- ja ulkomailla. Jaokseen kuuluu lisäksi emälaivana KNM Valkyrien (A535).

Rannikkojääkärijaos

Rannikkojääkärijaokseen kuuluvat rannikkojääkärit, rannikkopuolustus, taistelusukeltajat sekä puolustusvoimien pienveneyksikön taktinen veneviirikkö. Yhdistelemällä näitä joukkoja voidaan suorittaa erilaisia operaatioita, kuten on tehty sekä kotimaassa että ulkomailla. Kukin yksikkö kouluttaa ja valitsee henkilöstönsä itse. Yksikön toiminta on hyvin henkilöpainoitteista.
Ramsundin laivastotukikohtaan sijoitettu rannikkopuolustus, joka johtaa ja koordinoi toimintoja. Taistelusukeltajat on sijoitettu Haakonsverniin, mutta sen lisäksi sukeltajia palvelee useissa laivaston yksiköissä. Yksikkö koostuu pääosin palkatusta henkilöstöstä täydennettynä varusmiehillä.

Tukijaos

Tukijaokseen (MARLOG) kuuluu runsaasti erilaisia korjaus-, täydennys- ja kuljetusaluksia. Jaokseen kuuluvat myös laivaston maihinnousualukset KNM Sørøysund, KNM Maursund ja KNM Tjeldsund. Hallitus teki vuonna 2009 päätöksen uuden kuljetuslaivan hankkimisesta. Se on suunnitelmien mukaan merivoimien käytössä vuonna 2014.