google/wiki40b huggingface dataset:
Joe Borg

Joseph "Joe" Borg (s. 19. maaliskuuta 1952, Malta) on maltalainen poliitikko ja diplomaatti, joka toimi vuosina 2004–2010 kalastuksesta ja merenkulusta vastaavana komissaarina Euroopan unionin komissiossa.
Ennen uraansa komissaarina Borg toimi Maltan ulkoministerinä vuosina 1999–2004 ja johti neuvotteluja maan liittymisestä Euroopan unioniin. Hän toimi Maltan nationalistisen puolueen kansanedustajana vuodesta 1995. Borgin poliittinen ura alkoi Maltan ulkoministerin erikoisavustajana EU-asioissa vuosina 1989–1995. Hän toimi Maltan keskuspankin johtokunnan jäsenenä vuosina 1992–1995. Lisäksi hän on hoitanut useita tieteellisiä tehtäviä Maltan yliopistossa vuodesta 1979.
Borg on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Pertti Ahonen (professori)

Pertti Pellervo Ahonen, (s. 23. joulukuuta 1952 Toivakka) on suomalainen politiikan, hallinnon ja organisaatioiden tutkija ja yliopiston opettaja. Hän on ollut elokuusta 2010 Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin ja erityisesti hallinnon tutkimuksen professori.

Koulutus ja ura

Ahonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1971. Vuonna 1976 hän valmistui ekonomiksi (nyk. kauppatieteiden kandidaatti) yrityksen laskentatoimesta Helsingin kauppakorkeakoulusta ja valtiotieteiden kandidaatiksi (nyk. maisteri) Helsingin yliopistosta yleisestä valtio-opista. Vuonna 1978 Ahonen valmistui kauppatieteiden kandidaatiksi (nyk. maisteri) Helsingin kauppakorkeakoulusta ja valtiotieteiden lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta. Hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi vuonna 1984 yleisestä valtio-opista Helsingin yliopistosta.
Ahonen oli vuosina 1984–1989 hallinto-opin apulaisprofessori Helsingin yliopistossa yleisen valtio-opin oppiaineessa. Vuosina 1990–2010 hän oli Tampereen yliopiston julkishallinnon ja erityisesti julkisen finanssihallinnon professori. Hän on vuodesta 1984 alkaen ollut dosentti Tampereen yliopistossa ja vuodesta 1994 alkaen Vaasan yliopistossa.
Ahonen oli Suomen Akatemian varttunut tieteenharjoittaja ja varttunut tutkija vuosina 1987–1988, 1995–1996 ja 2004–2005. Vuonna 1995 hän perusti opetusministeriön rahoituksella hallintotieteellisen koulutusalan 15 tohtorikoulutusoppiaineen valtakunnallisen tutkijakoulun VALHAL:in ja Suomen Akatemian rahoittaman saman alan valtakunnallisen tohtorikoulutusohjelman. Hän johti kumpaakin hanketta niiden päättymiseen saakka, vuoden 2006 loppuun, lukuun ottamatta kansainvälistä työjaksoaan 1999–2001. Vuosina 2015–2017 Ahonen johtaa Koneen Säätiön rahoittamaa tutkimusprojektia ”Politiikkatointen muotoutumisen digitaalinen ihmistiede”.
Ahonen teki vuosina 1980–1981 osan väitöskirjatyöstään Yhdysvalloissa, missä harjoitti sittemmin tutkimustyötä Stanfordin yliopistossa vuosina 1988–1990 yksikössä Scandinavian Consortium for Organizational Research (SCANCOR). Hän oli vuodet 1999–2001 professorina EIPA:ssa (European Institute of Public Administration) Alankomaissa alanaan Public Policy and Public Management. 
Ahonen on ollut useaan otteeseen Hallinnon Tutkimuksen Seuran varapuheenjohtaja, viimeksi vuodesta 2006 alkaen ainakin vuoden 2014 loppuun. Hän on myös toiminut seuran puheenjohtajana sekä kahteen otteeseen 1980- ja 1990-luvuilla seuran tieteellisen lehden Hallinnon Tutkimuksen päätoimittajana.
HMAS Perth (D 38)

Palvelus

Alus oli ensimmäiset kahdeksan kuukautta Yhdysvaltain vesillä koeajoissa ja koulutuksessa. Se lähti 12. helmikuuta 1966 Australiaan ja saapui Perthiin 4. maaliskuuta. Syyskuusta 1967 huhtikuuhun 1968, syyskuusta 1968 huhtikuuhun 1969 ja syyskuusta 1970 huhtikuuhun 1971 alus kuului Vietnamin rannikolla operoivaan Yhdysvaltain 7. laivastoon. Vietnamin sodan aikana alus purjehti kaikkiaan 149 000 merimailia ja käytti kaikkiaan 30 711 viiden tuuman kranaattia. Se oli tulen alla itse viidesti.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1999, ja se upotettiin 2001 sukelluskohteeksi lähelle Albanya.
IFF (omatunnuslaite)

IFF (engl. Identification Friend or Foe), tai (engl. Interrogator Friend or Foe) omatunnuslaite on toisiotutka, jota alettiin ensimmäisenä käyttää sotilaslentokoneissa omien koneiden erottamiseen vieraista, jotta ilmatorjunta ja hävittäjät eivät ampuisi omia koneita. Se koostuu kahdesta pääosasta: iterrogaattori (kyselijä) ja transponderi (vastaaja). Aivan aluksi kyselijä oli maa-aseman tai lentokoneen tutka ja kohdelentokoneessa vastaajalaite yksinkertaisesti vastasi samalla taajuudella kuin sitä havainnoinut tutka lisäten vain pulssimuotoisen koodin, jonka takia havainnoinut tutka erotti sen selvästi muista maaleista. Pian se menetelmä osoittautui epäkäytännölliseksi monien tutkajärjestelmien erilaisuuksien vuoksi. Oli myös helppoa tekeytyä vihollisen koneeksi matkimalla vastaussignaalia. 
Tutka+tutkavastaaja, "yhden taajuuden" menetelmä, jäi kuitenkin käyttöön rauhanomaisemmissa laitteissa kuten SART-hätäjämajakka meripelastukseen, RACON-tutkamajakka merimerkkeihin sekä aktiivinen tutkaheijastin.
Nykyään IFF on osa lentokoneen elektronisen sodankäynnin laitteistoa. Se on huolellisesti koodattujen salaisten kysymysten ja vastausten vaihtoon perustuva ja muistuttaa tavallista toisiotutkalaitteistoa, jollaisia lentokoneissa on yleisesti siviilikäytössäkin. Myös normaalissa toisiotutkalaitteistossa on sotilaallinen toimintatapa. Normaali toiminta on avointa ja standardisoitua, mutta sotilaallinen toiminta koodeiltaan tarkoin salattua.
Pensasoliivisieppo

Levinneisyys

Pensasoliivisieppoa tavataan  Australian lounaisosissa. Lajin on raportoitu olevan paikallisesti melko yleinen, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kaasukello

Kaasukello on kaasun varastointiin tarkoitettu kaasusäiliö, joita on kaasutehtaiden yhteydessä. Kaasukellossa on pohjalla rautainen vedellä täytetty allas. Altaassa on muutamasta sisäkkäisestä kaasutiiviisti toisiinsa liitetystä sylinteristä muodostuva teleskooppisesti nouseva laitteisto, sisimmässä sylinterissä on katto. Kun kaasua virtaa kaasukelloon enemmän kuin sitä poistuu kulutukseen, teleskooppiset säiliöt nousevat kaasun tilavuuden kasvaessa. Kun kaasua kulutetaan enemmän kuin tuotetaan, teleskooppisäiliöt laskevat. Sisimmän sylinterin paino saa aikaan kaasuverkostossa olevan paineen. Kaasu virtaa tuotannosta kelloon ja kellosta kulutukseen putkia pitkin, kellon pohjan kautta. Kaasuverkostossa oleva paine on vakio, joten säiliöstä lähtevässä putkessa on paineensäätäjä.
Kaasukellosta on käytetty englanninkielistä nimitystä gasometer. Se oli kaasua varastoiva iso säiliö eikä kaasumittari, joka olisi sanan suora käännös. Suomessa käytettiin lehdissä ensin 1800-luvun puolivälissä nimitystä gasometer ja sen jälkeen ruotsiksi gasbehållare  ja gasklocka. Tämä kääntyi 1880-luvulla suomeksi kaasukelloksi.

Kaasutiiviys

Kaasukellon pohja-astia on täynnä vettä. Jokaisen nousevan sylinterin seinien alareunassa on ulkopinnassa kouru, joka myös täyttyy vedellä. Kun kaasua virtaa säiliöön, sylinteri nousee ja sen alareunan kouru painuu lomittain seuraavaksi uloimman sylinterin yläreunassa olevaa, säiliön sisäänpäin suuntautuvaa alassuin olevaa kourua vasten. Vesilukko tiivistää liitoksen kaasutiiviiksi. Kaasukellossa on säiliön ympärillä teräsjohteet, joihin nousevat ja laskevat sylinterit tukeutuvat.

Viipuri

Viipurin viimeisin kaasukello on rakennettu 1930. Se purettiin neuvostoaikana tarpeettomana, koska kaupungissa oli siirrytty maakaasun käyttöön.

Raahe

Raahen terästehtaalla on ja on ollut yhteensä kolme kaasukelloa. Vanhin teräksinen on purettu, kun Suomen uusin kaasukello valmistui 1990-luvulla. Tämän lisäksi tehtaalla on teräksinen kaasukello 1970-luvulta edelleen käytössä. Kaasukellot ovat tasapainottamassa prosessikaasujen − masuuni- ja koksikaasun − tuottoa ja kulutusta.
Linzin linna

Linzin linna (saks. Linzer Schloss) on linna Linzin kaupungissa, Itävallassa.
Varhaisin maininta linnasta on vuoden 799 tienoilta. Vuonna 1477 Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Fredrik III rakennutti linnan kokonaan uudelleen. Vuoden 1600 tienoilla Rudolf II:n hallitessa linnaa laajennettiin hollantilaisen rakennusmestari Anton Muysin piirustusten pohjalta.
Napoleonin sotien aikana linna toimi sotilassairaalana. Sieltä sai alkunsa vuoden 1800 suuri kaupunkipalo, joka tuhosi linnasta muun muassa eteläsiiven. Vuoden 1811 alussa linnan säilyneitä osia käytettiin vankilana ja vuodesta 1851 vuoteen 1945 kasarmina. Vuosina 1953–1963 linna jälleenrakennettiin ja sinne sijoitettiin Ylä-Itävallan linnamuseo.
Putkiposti

Historia

Putkipostin keksijänä pidetään tanskalaista insinööriä George Medhurstia. Hän piirsi 1800-luvun alussa kuvia, joissa ihmiset siirtyvät paikasta toiseen paineilmaputkissa. Ensimmäisenä patenttia keksinnölle hakivat toisistaan riippumatta ranskalainen Galy Cazalar ja brittiläinen Josiah Latimer Clark. He suunnittelivat tekniikkaa lähinnä postin kuljetusta varten. 
Vuonna 1853 Clark rakensi maailman ensimmäisen putkipostilinjan Lontooseen. Tämän jälkeen ne alkoivat yleistyä monissa suurissa kaupungeissa. Lennätin oli vakiintunut yleiseksi keinoksi nopeiden viestien kuljettamiseen, ja siksi tarvittiin myös nopea laitteisto siirtämään sähkeet lennätintoimistosta vastaanottajalle. Lontoon jälkeen putkiposti otettiin käyttöön Berliinissä ja Pariisissa. Käyttö laajeni sähkeistä myös yksityisten kirjeiden kuljetukseen. 
Alkuinnostuksessa putkipostista uumoiltiin uutta vallankumouksellista viestintä- ja kuljetusjärjestelmää. New Yorkin ensimmäinen metro käytti samaa periaatetta; se oli tosin vain sata metriä pitkä. Suunniteltiin jopa koko Yhdysvallat kattavaa laajaa putkipostiverkostoa. Erityisen suuret järjestelmät rakennettiin muun muassa Pariisiin, jossa putkiposti oli käytössä vuodesta 1866 vuoteen 1984, Prahaan (1887-2002) ja Wieniin (1875-1956). Pariisissa putkipostia saivat käyttää kirjeiden lähettämiseen myös yksityishenkilöt vuodesta 1879 alkaen. Polkupyörälähetit kuljettivat viestejä vastaanottajille henkilökohtaisesti. Putkipostia käytettiin myös muun muassa Berliinissä, Münchenissä, Rio de Janeirossa, Hampurissa, Roomassa, Napolissa, Milanossa ja Marseillessa. Italian 1930-luvulla rakennetun ilmailuministeriön rakennuksessa oli putkipostijärjestelmä, jonka talonsisäinen yhteenlaskettu putkenpituus oli peräti 32 kilometriä. Putkistot ovat yhä olemassa monissa kaupungeissa, tosin usein käyttökelvottomina.
Suomen ensimmäinen putkiposti rakennettiin vuonna 1906 tamperelaiseen vaateliike Tirkkoseen. Nykyään tekniikka on käytössä esimerkiksi sairaaloissa, apteekeissa, supermarketeissa ja tehtaissa. Se on kätevä pienten viestien ja esineiden, kuten verinäytteiden, lääkkeiden, rahojen ja kuittien turvalliseen ja nopeaan kuljetukseen.
Ancyran synodi

Ancyran synodi oli kirkolliskokous joka pidettiin Galatian pääkaupungissa Ancyrassa (nykyinen Ankara) todennäköisesti vuonna 314 heti Maximianuksen vainojen päätyttyä. Kokouksessa oli edustettuna yhteensä joko kaksitoista tai kahdeksantoista piispaa Vähästä-Aasiasta ja Syyriasta, joista suurin osa 11 vuotta myöhemmin osallistui Nikean kirkolliskokoukseen. 
Kokouksen tarkoitus oli edistää Diocletianuksen vainoista toipumista. Kokous päätti 25 uudesta kanonista, jotka pääasiassa käsittelivät sitä miten tuli suhtautua niihin kristittyihin, jotka olivat vainoissa pettäneet uskonsa.
Kaupungissa pidettiin myös kaksi areiolaisten kirkolliskokousta vuosina 358 ja 375.
Paavo Mustala

Paavo Ilmari Mustala (25. tammikuuta 1890 Tuulos – 8. heinäkuuta 1975 Helsinki) oli pappi, opettaja ja sosiaalineuvos.

Henkilöhistoria

Paavo Mustalan vanhemmat olivat opettaja Fredrik Mustala ja Hanna Amalia Martin ja puoliso vuodesta 1915 opettaja, kirjailija ja suomentaja Hellin Louhivuori. Mustala tuli ylioppilaaksi 1908, valmistui filosofian kandidaatiksi 1913 ja vihittiin papiksi 1916, jolloin hän myös työskenteli pappina Helsingissä. Mustala oli Helsingin suomalaisen yhteiskoulun ja Suomalaisen normaalilyseon opettaja 1913–1918 ja normaalilyseon vanhempi lehtori 1919–1920, oikeusministeriön vankeinhoidon tarkastaja 1920–1937 ja köyhäinhoidon ylitarkastaja 1937–1959, aina eläkkeelle siirtymiseensä asti. Vankilaoikeuden jäsenenä Mustala toimi 1937–1946. Hän  oli myös vakuutusoikeuden jäsen, useiden eri komiteoiden ja työryhmien jäsen ja Vankeinhoito-lehden toimittaja 1920–1937. Omalta alaltaan Mustala julkaisi useita teoksia. Sosiaalineuvoksen arvonimi hänelle myönnettiin 1950, valtiotieteen kunniatohtori hänestä tuli 1966. Mustala toimi Suomen "mustalaiskysymystä" vuosina 1953–1955 käsitelleen valtiollisen komitean puheenjohtajana.
Peter Tork

Peter Tork (oikealta nimeltään Peter Halsten Thorkelson; 13. helmikuuta 1942 Washington D.C. Yhdysvallat – 21. helmikuuta 2019) oli amerikkalainen näyttelijä ja muusikko, joka tunnetaan parhaiten The Monkees -yhtyeen basistina ja kosketinsoittajana. Torkin isän isä on norjalaista sukujuurta ja hänen äitinsä on puoliksi juutalainen ja puoliksi britti.
Tork aloitti pianon soiton yhdeksänvuotiaana ja soitteli sen ohessa banjoa sekä akustista kitaraa ja bassoa.
1960-luvun puolivälissä Tork valittiin kuvitteellisen pop-yhtye The Monkeesin jäseneksi. Yhtye esiintyi samannimisessä koomisessa TV-sarjassa. Tork oli bändin vanhin jäsen.
Hänen isänsä Halsten John Thorkelson toimi taloustieteen professorina Connecticutin yliopistossa.

Yksityiselämä

Tork oli neljästi naimisissa ja sen lisäksi hänellä on 1997 syntynyt tytär Erica Marie suhteestaan Tammy Sustekin kanssa. 
Tork kuoli 77-vuotiaana 21. helmikuuta 2019.
Pekka Lönngren

Elämä

Pekka Lönngren kirjoitti ylioppilaaksi Porin klassillisesta lyseosta ja opiskeli sen jälkeen Porin kauppaopistossa. Tamperelaisen Kansan Lehden toimituksessa hän aloitti 1910-luvun alussa, työskennellen aluksi ulkomaankirjeenvaihtajana ja sen jälkeen toimitussihteerinä sekä uutistoimittajana. Lönngren oli ennen sisällissotaa mukana myös Tampereen työväenyhdistyksen toiminnassa. Helmikuun 1917 vallankumouksen jälkeen hänet valittiin maaliskuussa perustettun Tampereen vallankumouskomitean jäseneksi. Myöhemmin kesällä Lönngren nimitettiin Tampereen väliaikaiseksi poliisipäälliköksi, kun venäläinen järjestysvalta oli vallankumouksen myötä lakkautettu. Hän jatkoi tehtävässä myös tammikuussa 1918 syttyneen sisällissodan aikana, toimien tuolloin punaisten hallinnon alaisuudessa.
Tampereen historiaa tutkineet Väinö Voionmaa ja Eino Jutikkala ovat luonnehtineet Lönngreniä maltilliseksi sovittelijaksi. Juuri ennen sisällissodan alkua hän onnistui neuvottelemaan vapaiksi venäläisten sotilaiden Ruotsilan kahakan yhteydessä vangitsemat 24 suojeluskuntalaista. Sisällissodan aikana Lönngren toimi miliisipäällikön tehtäviensä ohella välittäjänä kaupungissa toimineen Punaisen Ristin sairaalan ja sen työskentelyyn epäluuloisesti suhtautuneiden punakaartilaisten välillä. Lönngrenin sanotaan vaikuttaneen myötämielisesti myös monien kaupungissa vangittujen porvarien asemaan. Tämän vuoksi punaiset syyttivät häntä petoksesta Tampereen taistelun loppuvaiheessa Pispalan palokunnantalolla pidetyssä kokouksessa. 
Tampereen valtauksen yhteydessä 6. huhtikuuta Lönngren jäi valkoisten vangiksi Pispalassa. Kaupungissa toimineet lääkärit yrittivät Arne Palménin johdolla suojella häntä, mutta Lönngren joutui lopulta Kalevankankaan vankileirille. Hänet tuomittiin 12 vuoden vankeusrangaistukseen, josta Lönngren kuitenkin vapautui yleisen armahduksen myötä vuonna 1919. Vankeusaikanaan hän kävi puolisonsa kanssa salaista kirjeenvaihtoa. Viestit kirjoitettiin savukepaperille, jotka sitten rypistettiin pieniksi palloiksi ja vaihdettiin huomaamattomasti Lönngrenin puolison tuodessa miehelleen elintarvikkeita. Osa ”sillkiherneiksi” kutsutuista viesteistä on nykyään Kansan Arkiston kokoelmissa. 
Vapautumisensa jälkeen Lönngren muutti perheineen Helsinkiin, jossa hän oli aktiivisesti mukana työväenjärjestöissä, kunnallispolitiikassa ja sanomalehtimiesyhdistyksessä Aluksi hän työskenteli Suomen Sosialidemokraatin toimittajana ja myöhemmin Osuustukkukauppa OTK:n hallinnossa. Hän esiintyi myös liikkeen mainoksissa ja 1930-luvun alussa Lönngren teki kaksi pientä roolia elokuvissa Rovastin häämatkat ja Kahden tanssin välillä. Helsingin kaupunginvaltuuston jäseneksi hänet valittiin vuonna 1931.
Pekka Lönngrenin puoliso oli Nakkilasta kotoisin ollut Varma Lahja Kankonen (1883–1968). Heidät on molemmat haudattu Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.
Äänisen viidennes

Äänisen viidennes (ven. Обоне́жская пяти́на, Obonežskaja pjatina) oli yksi viidestä alueesta, joihin Novgorodinmaa jaettiin 1700-luvun alkuun saakka. Se on saanut nimensä Äänisjärvestä.
Viidennes mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1496 verokirjassa, mutta nimitys Obonežje tavataan jo 1000-luvun alussa. Äänisen viidennes rajoittui lännessä Olhavanjokeen ja Laatokan kaakkoisrantaan aina Viteleen saakka, pohjoisessa Vienanmeren Äänislahteen, idässä Äänisen ja Valkeajärven vedenjakajaan sekä etelässä Mda- ja Mstajokiin ja Ilmajärveen. 1400-luvun lopulla alue jakautui kahteen puoliskoon (ven. polovina). Eteläisempi Nagornaja polovina käsitti 36 ja pohjoisempi Zaonežskaja polovina 45 pogostaa. Alueen ainut kaupunki oli vuonna 1649 perustettu Aunus. 1700-luvulla Äänisen viidenneksen pohjoisosa liitettiin Aunuksen lääniin ja eteläosat Pietarin ja Novgorodin lääneihin.
Slaavilainen liitto

Slaavilainen liitto (ven. Славянский Союз) (SS)) on Venäjällä toimiva  kansallissosialistinen puolue. Vuonna 1999 perustettua puoluetta johtaa Dmitri Nikolaevits Demushkin. Puolueen kotisivulla on holokaustin kiistävää ja Adolf Hitleriin liittyvää aineistoa.
Puolueella on joidenkin tietojen mukaan 70 000 kannattajaa, jolloin se olisi maan suurin äärikansallismielinen ryhmittymä. 
Moskovan kaupunki kielsi puolueen vuonna 2010.
Konstantin Juon

Juonin taide

Alkuvuosina Konstantin Juon maalasi perinteisiä venäläisiä maalaismaisemia ja muinaisvenäläistä arkkitehtuuria omintakeiseen tyyliin. Vallankumouksen jälkeen hän siirtyi avantgardistiseen suuntaan ja julisti teoksillaan uutta maailmaa ja universumia. Silloin hän kuvasi myös vallankumousparaateja ja teollistumista. Myöhemmin hän palasi jälleen enemmän juurilleen. Hänen erityispiirteenään oli jopa dekoratiivinen koristeellisuus yhdistettynä tendenssiin hävittää henkilöiltä yksilölliset piirteet. Hänen teostensa runsaat yksityiskohdat ovat aina pelkistettyjä. Kaikkia teoksia läpi hänen elämänsä sävyttää lähes luonnoton valoisuus.
Josh Archibald

Ura

Archibald siirtyi kaudeksi 2011–2012 USHS-liigasta yliopistosarja NCAA:han, jossa hän edusti nebraskalaista Omahan yliopistoa. Tulokaskaudellaan Archibald teki 36 ottelussa tehot 10+5=15. Kauden pääteeksi hänet valittiin edustamaan Yhdysvaltojen alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta nuorten maailmanmestaruuskilpailuihin. Archibald sai kisoissa kuudessa pelaamassaan ottelussa kaksi syöttöpistettä sekä kärsi kolme kahden minuutin rangaistusta.
Toisella kaudellaan Omahassa Archibald oli joukkueensa sisäisen maalipörssin toinen sekä koko liigan 20 parhaan joukossa 19 osumallaan. Viimeisellä yliopistokaudellaan Archibald teki 37 ottelussa tehot 29+14=43 ollen liigan maalipörssin kolmas ja tullen valituksi ehdokkaaksi Pohjois-Amerikan parhaalle yliopistopelaajalle annettavan Hobey Baker Awardin saajaksi. Lisäksi hänet palkittiin NCAA:n vuoden parhaana hyökkääjänä sekä parhaana pelaajana ja hänet valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Kolmannen yliopistokauden jälkeen Archibald solmi kolmivuotisen tulokassopimuksen hänet kuudennella kierroksella vuonna 2011 varanneen Pittsburgh Penguinsin kanssa. Loppukauden aikana Archibald teki ammattilaisdebyyttinsä pelaten seitsemän runkosarja- ja kaksi pudotuspeliottelua Penguinsin AHL-farmiseura Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa. Kausi 2014–2015 oli Archibaldin ensimmäinen aikuisten tasolla. Hän pelasi AHL:ssä 45 ottelua tehoin 5+8=13. Lisäksi hän edusti ECHL-joukkue Wheeling Nailersia yhdeksässä pelissä.
Kaudella 2015–2016 Archibald pelasi suurimmaksi osaksi AHL:ssä, jossa hän teki 69 pelissä yhdeksän maalia sekä yhdeksän syöttöpistettä. 5. maaliskuuta 2016 hän pääsi tekemään NHL-debyyttinsä Penguinsin paidassa ottelussa Calgary Flamesia vastaan. Kaudella 2016–2017 Archibald pelasi kymmenen NHL-ottelua, joiden aikana teki kolme ensimmäistä maaliaan. Hän pelasi lisäksi myös neljä pudotuspeliottelua, joissa jäi pisteittä.
Heinäkuussa 2017 Archibald solmi Penguinsin kanssa kaksivuotisen ja yksisuuntaisen jatkosopimuksen. Archibald ehti pelata Pittsburghissa kolme NHL-ottelua sekä farmijoukkueessa kuusi ottelua ennen kuin hänet joulukuussa kaupattiin Arizona Coyotesiin yhdessä Sean Maguiren kanssa vaihdossa Michael Leightoniin.
BMW S1000RR

Moottori

BMW S1000RR:n nelisylinterinen rivimoottori yhden litran iskutilavuudella tuottaa 193 hv huipputehon 13000 1/min käyntinopeudella, sekä 112 Nm väännön 9750 1/min käyntinopeudella. Kevyeen rakenteeseen yhdistettynä tämä antaa 183 kg:n kuivapainolla ja kampiakselilta lasketulla huipputeholla rajun 1,05 hv/kg tehopainosuhteen.
Kuusiportainen manuaalivaihteisto välittää tehon "anti-hopping"-kytkinkruunuisen monilevykytkimen kautta. Pyörä on varustettu myös poiskytkettävällä luistonestojärjestelmällä.

Jousitus ja runko

Pyörän runko on toteutettu alumiinisella palkkirungolla, lisäksi moottori on osittain osana kantavaa rakennetta. Keulassa on Sachin valmistama 46 mmØ USD teleskooppihaarukka 120 mm joustomatkalla, sekä paluuvaimennuksen ja sisäänjouston säädöllä. Takapyörän heilahduksenvaimennuksesta huolehtii 130 mm joustomatkan tarjoama kaasulisäsäiliöllinen monoheilahduksenvaimennin kiinnitettynä alumiiniseen takahaarukkaan. Takajousituksessa on portaattoman sisäänjouston ja paluuvaimennuksen säädön lisäksi hitaalle sekä nopealle ajolle omat asetuksensa.

Jarrut

S1000RR:n etupyörän jarruina ovat kaksi 320 mm levyjarrua kelluvilla radiaalikiinnitteisillä nelimäntäisillä jarrusatuloilla. Takana on yksi 220 mm levyjarru kelluvalla yksimäntäisellä jarrusatulalla. Jarrut ovat Brembon valmistamia ja ne ovat lukkiutumattomat. Tätä ominaisuutta varten käytetään BMW Motorradin itse kehittämää järjestelmää.

Kilpapyörä

Superbike World Championship -kilpailuissa käytettävä pyörä eroaa markkinoille valmistetusta tietyiltä osin. Moottorin on korkeaviritteisempi tuottaen 200 hv (150 kW) 14000 1/min käyntinopeudella. Myös puristussuhde on korkeampi.  Kilpaversion etuhaarukka on Öhlinsin valmistama, täysin säädettävä sekä 3 mm halkaisijaltaan ohuempi. Myös vanteet eroavat tuotantoversion 17-tuumaisista ollen edessä 16,5 tuumaa ja takana 16 tuumaa. Vanteiden valmistaja on autourheilusta tunnettu OZ-Group. Suurin ero on painossa jota on tuotantoversiota huomattavasti vähemmän. Tämä on saatu aikaan riisumalla kilpailukäytössä tarpeettomia osia, sekä mm. hiilikuituisilla katteilla.
Mourad Benmehidi

Mourad Benmehidi (s. 1. helmikuuta 1953 Annaba, Ranskan Algeria) on algerialainen diplomaatti. Hän opiskeli oikeustiedettä Algerin yliopistolla, josta hän valmistui vuonna 1976. Hän aloitti uran juristina vuonna 1979 ja työskentelyn Algerian ulkoministeriön palveluksessa 1982. Hänestä tuli vuonna 2008 maansa pysyvä YK-edustaja; tätä ennen hän oli muun muassa toiminut vuodesta 2003 pysyvänä YK-varaedustajana.
Benmehidillä on sujuvat arabian, ranskan, englannin ja saksan taidot. Hän on naimisissa, ja hänellä on kolme lasta.
Wilfried Theising

Wilfried Theising (s. 20. syyskuuta 1962 Wettringen) on saksalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Münsterin hiippakuntaan 14. toukokuuta 1989 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Minan titulaaripiispaksi 31. toukokuuta 2010. Piispaksi konsekroinnin suoritti 29. elokuuta Felix Genn, jota avustivat Reinhard Lettmann ja Heinrich Janssen.
Pakkahuone (Joensuu)

Pakkahuone on esittävän taiteen tila Joensuun Rantapuistossa Pielisjoen tuntumassa Rantakadulla. Pakkahuone on eri teatteri-, musiikki-, tanssi- ja muiden taideryhmien esiintymis- ja harjoitustila.
Pakkahuone on Joensuun vanhimpia puutaloja; se on vuodelta 1897. Hirsinen talo on toiminut pakkahuoneena ja tullikamarina. 1960-luvulta alkaen rakennuksessa toimi käsityökeskus, jonka uudet tilat ovat Taitokorttelissa. Esittävän taiteen tilaksi rakennus muutettiin 2007. Naapurirakennuksessa, matkustajasatamassa, toimii Tuulaaki-kesäravintola.
Pakkahuoneen ison salin koko on noin 100 neliömetriä ja pienen salin 40 neliömetriä. Korkeutta saleilla on 3,5 metriä. Isoon saliin mahtuu yleisöksi noin 80 henkeä.
Pakkahuonetta hallinnoi Esittävän taiteen tila ry, joka on perustettu 2006.
Yhdistyksen perustajajäseniä ovat kulttuuriyhdistys Vääräpyörä ry, Satuteatteri Punahilkka, Rajake ry ja Vapaa teatteri.