google/wiki40b huggingface dataset:
James Ferguson-Lees

James Ferguson-Lees (8. tammikuuta 1929 – 11. tammikuuta 2017) oli brittiläinen lintutieteilijä.
Ferguson-Lees asui lapsena Italiassa ja Ranskassa, mutta kävi koulunsa Bedfordissa Englannissa. Bernard Tucker innosti hänet tutkimaan lintuja. Hän työskenteli opettajana seitsemän vuotta.
Vuonna 1952 Max Nicholson pyysi Ferguson-Leesiä British Birdsin sihteeriksi ja kaksi vuotta myöhemmin vastaavaksi toimittajaksi. Ferguson-Lees oli British Birds Rarities Committeen jäsen 1959–1963. Hän oli British Trust for Ornithologyn (BTP) puheenjohtaja ja Royal Society for Bird Preservationin varajohtaja.
Ferguson-Lees tutki muuttohaukkaa ja rautiaista. Hän oli kirjoittamassa useita teoksia, kuten Raptors of the World, yhdessä David Christien kanssa (2001), A field guide to Birds’ Nests, yhdessä Bruce Campbellin kanssa (1972), sekä The Shell Guide to the Birds of Britain and Europe, yhdessä Ian Willisin ja J. T. R. Sharrockin kanssa (1987).
Marco Beasley

Marco Beasley (s. 1957) on italialainen tenori, joka syntyi englantilaiselle isälle ja italialaiselle äidille, varttui Napolissa ja opiskeli Bolognassa. Hän perusti Guido Morinin kanssa Accordone-kokoonpanon vuonna 1984 ja on tehnyt sen jäsenenä levytyksiä Alpha- ja Cypres-levy-yhtiöille. Lisäksi Beasleyta kuullaan muun muassa Luca Francesconin Ballata-oopperan levytyksellä.
Beasleylle urakehityksen kannalta merkittävä opettaja oli Cathy Berberian. Beasley perehtyi opinnoissaan varsinkin 1400–1500-lukujen musiikkiin ja barokkiin.
Hvalynsk

Hvalynsk (ven. Хвалы́нск) on kaupunki Saratovin alueella Venäjällä. Se sijaitsee Volgan oikeanpuoleisella rannalla 232 kilometriä Saratovista koilliseen. Kaupunki on Hvalynskin piirin keskus. Asukkaita on 13 600 henkeä (vuonna 2005).
Kaupunki on saanut alkunsa venäläisten vuonna 1556 Volgan Sosnovyi-saarelle perustamasta vartiopaikasta. Vuonna 1606 asutus siirrettiin nykyiselle paikalle. Vuonna 1780 siitä tuli Saratovin kuvernementtiin kuulunut Hvalynskin kihlakuntakaupunki. 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa se oli yksi Venäjän vanhauskoisten keskuksista. Kaupunki tunnettiin hedelmätarhoistaan ja se oli merkittävä omenien tuottaja.
Nykyisin Hvalynskissa on lähinnä elintarviketeollisuutta. Kaupungissa toimii kotiseutumuseo sekä siellä syntyneelle taidemaalari Kuzma Petrov-Vodkinille omistettu museo. Lähellä sijaitsee kaksi parantolaa. Hvalynskin kukkuloiden huipulla on 400–500-luvuilla eaa. rakennettujen muinaislinnojen jäänteitä.
Kai Salo

Kai Juhani Salo (22. huhtikuuta 1938 Oulu – 11. kesäkuuta 2017 Turku) oli suomalainen teollinen muotoilija. Hän suunnitteli muun muassa veneitä, matkailuvaunuja, polkupyöriä, valaisimia ja huonekaluja.
Kai Salo opiskeli ensin hienomekaanikoksi Turun ammattikoulussa 1953–1955 ja toimi piirtäjänä turkulaisissa arkkitehtitoimistoissa vuoteen 1964 asti, jolloin hän pääsi opiskelemaan Taideteolliseen korkeakouluun. Hän tuli tunnetuksi muotoilijakoulutuksen lopputyönä suunnittelemallaan futuristisella Oculus 104 -asuntoveneellään, joka herätti kansainvälistä kiinnostusta.
Vuosina 1973–1990 Kai Salo toimi Oy Lohja Caravan Ab:n Solifer- ja Kafi-matkailuvaunujen pääsuunnittelijana. Hän on suunnitellut paljon muitakin muovituotteita muun muassa Décembre-, Hj. Jousi-, Paraisten Kalkki- ja Treston-yhtiöille. Valaisimia Salo on piirtänyt SLO:lle ja Arisuo Oy:lle, jalometallituotteita Turun Hopealle ja Tinarte Oy:lle. Kai Salon kalustesuunnitteluasiakkaita ovat olleet Turun Metallikaluste, Wulff-Yhtiöt, SOK Koulupalvelu ja Brio Scanditoy.
Salo on toiminut tuotekehityksen ja teollisen muotoilun luennoitsijana Turun ammattikorkeakoulussa.
Suomen tiede

Suomen tiede on tiedettä Suomessa.
Vuonna 2016 Suomi käytti 2,85 bruttokansantuotteestaan tutkimukseen ja tuotekehitykseen. Osuus on laskenut tasaisesti huippuvuodesta 2009 (3,7%). 
Vuionna 2015 Bloomberg esitteli indeksin, jonka avulla se arvioi maailman innovatiivisimmat maat. Suomi sijoittui neljänneksi Etelä-Korean, Japanin ja Saksan jälkeen. Sen vahviuuksiin luettiin tutkimushenkilöstön suuri määrä, korkea koulutustaso ja tutkimus ja tuotekehitys.
Suomen Akatemian raportin mukaan Suomen tiede on 2010-luvun puolivälissä laadultaan maailman keskitasoa. Raportissa tarkasteltiin tutkimuksen henkilöstöä ja rahoitusta sekä julkaisutoimintaa, tieteellistä vaikuttavuutta ja julkaisuyhteistyötä.
Ilkka Niiniluodon ja Tuomas Heikkilän mukaan suomalainen humanistinen tutkimus on Suomen kaikista tieteenaloista lähimpänä kansainvälistä huippua. Sillä on myös keskeinen roolinsa historiassa: Suomen itsenäistyminen lähti Suomen identiteetin luomisesta, missä oli keskeinen rooli sellaisilla humanisteilla kuin J. V. Snellman, M.A.Castrén ja Zachris Topelius.

Rahoitus

Tutkimus- ja kehitystyöhön käytettiin enimmillään vuonna 2011 yli seitsemän miljardia euroa, vuonna 2016 arviolta kuusi miljardia eli noin kolme prosenttia kansantuotteesta. Vuoden 2018 valtion talousarviossa tutkimus- ja kehittämistoimintaan käytettävät määrärahat ovat kokonaisuudessaan 1 883,2 miljoonaa euroa. Julkisen tutkimusrahoituksen osuus bruttokansantuotteesta on vuosina 2017-2018 noin 0,80 prosenttia.
Budjettirahoituksen lisäksi tutkimuslaitokset hankkivat yhä enemmän ulkopuolista rahoitusta. Ulkopuolinen rahoitus tulee pääosin kilpailtuna useista lähteistä sekä kotimaiselta julkiselta että yksityiseltä sektorilta ja kansainvälisistä lähteistä. Ulkopuolisen rahoituksen osuus on kirjattu laitosten tulostavoitteisiin. Osana valtion tutkimuslaitosten ja tutkimusrahoituksen kokonaisuudistusta Suomen Akatemiaan perustettiin vuonna 2014 strategisen tutkimuksen neuvosto, joka päättää vuosittain 55 miljoonan euron rahoituksista.
Yritykset rahoittavat omasta tutkimus- ja kehittämistoiminnastaan noin 80 prosenttia. Yritysten tutkimus- ja kehitystominta on paljon laajemaa kuin tutkimuslaitosten ja korkeakoulujen; vuonna 2016 toimintaan käytetyistä 5,9 miljoonasta eurosta 3,9 miljoonaa käytettiin yrityksissä. 
Euroopan komissio rahoittaa tutkimusta puiteohjelmien kautta, joista vuosina 2014-2020 on käynnissä Horisontti 2020. Vuoteen 2017 mennessä Horisontista on myönnetty 26,5 miljardia, josta Suomeen on tullut noin kaksi prosenttia, eli 583 miljoonaa euroa.
Business Finland eli entinen Tekes rahoittaa sellaisia tutkimusorganisaatioiden projekteja, joiden tuloksia yritykset hyödyntävät.

Tunnustuksia

Ansioitunut tutkija voi saada Suomen Akatemian esityksestä presidentin myöntämänä akateemikon arvonimen.  Se on myönnetty kaikkaan 37:lle suomalaiselle. Heistä kaksitoista on edustanut humanistisia tieteitä, kaksi yhteiskuntatieteitä, kuusitoista matematiikkaa ja luonnontieteitä, viisi lääketiedettä ja yksi maatalous- ja metsätieteitä.
Methodios I

Pyhä Methodios I (kreik. Μεθόδιος Α΄, noin 788 – 14. kesäkuuta 846) oli Konstantinopolin patriarkka vuosina 842–846. Pyhimyskalenterissa hänen muistopäivänsä on 14. kesäkuuta.
Methodios oli rikkaan perheen poika, joka muutti Konstantinopoliin tavoitteenaan päästä hoviin. Eräs munkki houkutteli hänet kuitenkin kirkolliselle uralle. Tuohon aikaan kirkkoa repivät ikoneihin liittyvät riidat. Patriarkka Nikeforos I syrjäytettiin niiden takia vuonna 815. Methodios lähti Roomaan raportoimaan asiasta, ja mahdollisesti hänet lähetti syrjäytetty patriarkka. Hänen palattuaan Roomasta vuonna 821 ikonoklasmia harjoittanut keisari Mikael II pidätti hänet ja karkotti, mutta hän nousi kuitenkin korkeaan asemaan vieläkin kiihkeämmän kuvainraastajan Theofiloksen hovissa.
Marko Šakić

Seuraura

Šakić aloitti jääkiekon kotikaupungissaan Medveščak Zagrebin joukkueessa, mutta hän pelasi myöhemmät juniorivuotensa kuitenkin itävaltalaiessa Klagenfurter AC:ssä. Šakić oli kaudella 2011–2012 joukkueen A-nuorten paras pistemies tehoilla 12+31=43.
Heinäkuussa 2013 Šakić siirtyi try-outille alkavalla kaudella KHL:ään liittyneeseen Medveščak Zagrebiin. Elokuussa hän sai joukkueeseen kauden 2013–2014 kattavan sopimuksen. Šakić pelasi kauden aikana yhden KHL-ottelun ja pelasi kauden aikana myös Kroatian pääsarjaa Medveščakin kakkosjoukkueessa voittaen kauden päätteeksi mestaruuden. Kaudella 2014–2015 hän ei saanut peliaikaa KHL:stä, vaan pelasi kautensa pääosin Medveščakin A-nuorissa Itävallan A-junioriliigassa. Šakić pelasi myös seuran kakkosjoukkueessa voittaen kauden päätteeksi taas Kroatian-mestaruuden.
Kaudeksi 2015–2016 Šakić siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Saksan neljänneksi korkeimmalle sarjatasolle Regionalliga -joukkue EHC Zweibrückeniin. Joulukuussa 2015 hän siirtyi sieltä kuitenkin Itävallan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Inter-National-Leagueassa pelanneen slovenialaisjoukkue HK Slavija Ljubljanan riveihin. Kaudella 2016–2017 Šakić jatkoi uraansa Slovenian pääsarjassa Medveščak Zagrebin kakkosjoukkueessa. Hän oli joukkueen paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 14+22=36.

Maajoukkueura

Šakić edusti Kroatiaa IB-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2014, 2016 ja 2017, joista ensimmäinen turnaus päättyi hopeaan. Hän pelasi myös II-divisioonan A-sarjan MM-kilpailuissa vuonna 2013, jolloin Šakić voitti kultaa. Hän pelasi myös Pyeonchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa, jolloin Šakić jakoi ennakkokarsinnoissa Kroatian sisäisen pistepörssin voiton Dominik Kanaetin kanssa tehoilla 1+1=2.
Šakić pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2011, 2012 ja 2013. Kaksi jälkimmäistä turnausta eteni B-sarjassa, jossa hän toimi Kroatian varakapteenina. Vuoden 2014 turnaukseen joukkue putosi II-divisioonan A-sarjaan. Šakić pelasi myös alle 18-vuotiaiden II-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2010 ja 2012. Vuoden 2010 turnaus päättyi A-lohkon pronssiin. Vuoden 2012 turnauksessa hän toimi Kroatian kapteenina.
Itaaliset kielet

Itaaliset kielet ovat Italian niemimaalla esiintynyt indoeurooppalainen kieliryhmä, jonka tunnetuin jäsen on latina. Muita tunnettuja kieliä ovat mm. oski, umbri ja volski. Latinasta ovat syntyneet romaaniset kielet, ja muut itaaliset kielet lienevät vaikuttaneet vielä nykyäänkin eteläisessä Italiassa puhuttuihin kieliin.
Piurankardinaali

Levinneisyys

Piurankardinaalia tavataan Ecuadorissa ja Perussa. Lajin on kuvattu olevan harvinainen. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Radiomafian top 500

Radiomafian TOP 500 oli Radiomafian vuonna 1995 järjestämä äänestys kaikkien aikojen parhaasta kappaleesta. Kuulijat saivat äänestää viittä kevyen musiikin kappaletta, mutta myös yksi klassinen sävellys äänestettiin listalle. 
Äänestys suoritettiin postikorteilla, joita lähetettiin noin 10 000. Tulos julkistettiin takaperoisessa järjestyksessä 36-tuntisessa lähetyksessä, eikä aika riittänyt kaikkien soittamiseen, joten juontajat hyppivät kappaleiden yli kautta listan, lukuun ottamatta viidenkymmenen kärkeä. Radiomafia teki uuden lähetyksen samasta listasta seuraavana jouluna, jolloin aloitettiin sijasta 200 ja kaikki soitettiin.
Georges Vanier

Georges Philéas Vanier (23. huhtikuuta 1888 – 5. maaliskuuta 1967) oli kanadalainen kenraali ja diplomaatti, joka toimi Kanadan kenraalikuvernöörinä 1959–1967.
Vanier syntyi Montrealissa vuonna 1888 ranskalaisen isän ja irlantilaisen äidin poikana. Hän kasvoi kaksikieliseksi ja hartaaksi katolilaiseksi, joka haaveili pappisurasta. Ensimmäisen maailmansodan syttyminen sai hänet toisiin ajatuksiin. Hän otti johdon käsiinsä, jotta Quebecin provinssin kanadanranskalaisista saatiin koottua ja koulutettua oma 22. rykmentti. Hän menetti taisteluissa Ranskassa toisen jalkansa.
Sodan jälkeen hänet nimitettiin perustamansa 22. rykmentin komentajaksi ja myöhemmin everstiksi. Hän avioitui Pauline Archerin kanssa, joka oli myös katolinen. Vuonna 1927 Vanier lähetettiin Geneveen Kansainliiton aseriisuntaneuvonantajaksi ja nimitettiin 1931 Kanadan komissaariksi Lontooseen, josta hän siirtyi 1938 lähetystötehtäviin Pariisiin.
Saksan miehitysjoukkojen hyökättyä Ranskaan Vanierin onnistui paeta liittoutuneiden sota-aluksella Englantiin. Hän yritti varoittaa liittoutuneita Vichyn Ranskan nukkehallituksesta ja saada heidät liittoutumaan kenraali Charles de Gaullen kanssa, mutta häntä ei uskottu ja hänet lähetettiin kotimaahansa Kanadaan.
Vuonna 1944 Vanier nimitettiin Kanadan suurlähettilääksi Pariisiin ja hän oli ensimmäinen juuri vapautettuun Ranskaan saapuva suurlähettiläs. Vuonna 1954 hän vetäytyi pois diplomaattiuralta, ja vuonna 1959 hänet nimitettiin 71 vuoden iässä Kanadan kenraalikuvernööriksi, ranskankielisenä ja quebeciläisenä englanninkielisen Vincent Masseyn jälkeen. Vanier oli virassaan hyvin pidetty ja arvostettu, mutta vuonna 1966 hänen terveytensä alkoi horjua ja hän hoiti viimeiset virkatehtävänsä pyörätuolista. Vanier kuoli maaliskuussa 1967 sydänongelmiin.
Myös Georges Vanierin puoliso Pauline oli aktiivisesti mukana miehensä työssä ja sai lisäksi itsenäisiä luottamustehtäviä. Georges ja Pauline Vanier perustivat 1965 kanadalaisten perheiden hyvinvointiin keskittyvän organisaation Vanier Institute of the Family.
Sarvinaamat

Elinalue

Sarvinaamat elivät nykyisen Itä-Aasian ja Pohjois-Amerikan alueilla, joista niiden fossiileja on löydetty. Sarvinaamat kehittyivätkin Itä-Aasiassa, jossa esimerkiksi Psittacosaurus ja Protoceratops elivät. Suurin osa Itä-Aasiassa eläneistä sarvinaamoista olivat alkeellisia. Myöhemmin sarvinaamoja alkoi levitä Pohjois-Amerikkaan.

Ulkonäkö ja koko

Useilla sarvinaamoilla, erityisesti Ceratopsidae-heimon lajeilla, oli suuri luukaulus ja pitkät sarvet, joskaan kaikilla ei ollut sarvia tai luukaulusta. Suurin luukaulus oli luultavasti Titanoceratopsilla, jopa 2,6 metriä pitkä. Sarveja käytettiin lähinnä puolustautumisessa ja lajikumppanien houkuttelemisessa. Kaikilla sarvinaamoilla oli myös vahva, papukaijamainen nokka, jolla ne murskasivat paksujakin kasvin osia. Joillakin alkeellisilla sarvinaamoilla oli hännässään höyhenmäinen rakenne. Sarvinaamat liikkuivat neljällä raajalla.
Sarvinaamojen koko vaihteli Microceratuksesta (60 cm) Eotriceratopsiin (9 m), joka painoi yhtä paljon kuin viisi sarvikuonoa.

Kauluri

Ceratopsodae-heimon lajien yksi tunnetuimmista piirteistä oli niiden kaulurit. Niiden käytöstä ei ole hirveää varmuutta, mutta kaulureita ollaan saatettu käyttää puolustukseen muilta lihansyöjädinosauruksilta. Kuitenkaan kaikki lajit ei näin pystyneet tehdä pienien kaulureiden johdosta myös joillain lajeilla ei ollut kauluria.

Sarvet

Useilla Ceratopsidae-heimon lajeilla oli sarvet ja niitä oli kaksi tai kolme kappaletta. Nykyään sarvien käyttötarkoitus on selvillä sillä niitä käytettiin puolustautumiseen esimerkiksi Tyrannosaurus Rexiltä. Sarvia käytettiin myös parittelumenoissa lajikumppanien houkuttelemisessa. Myös urokset saattoivat käyttää sarviaan kamppailuissa toisiaan vastaan. Esimerkiksi Triceratopsilla oli kaksi pitkää ja suurta sarvea silmiensä yläpuolella ja yksi pieni nenäsarvi.

Papukaijamainen nokka

Kaikilla sarvinaamoilla oli myös vahva, papukaijamainen nokka, jolla lajit pystyivät murskata sitkeää kasvillisuutta ravinnokseen.

Laumaeläiminä

Ollaan löydetty todisteita, että Ceratopsidae-heimon lajit olivat laumaeläiminä sillä monien samojen lajien luita ollaan löydetty samoista paikoista. Uskotaan, jos lauma oli uhkana niin lajit olisivat suojanneet nuorempia ja vanhempia saman lajin dinosauruksia kiertäytymällä ympärille.
Pikkubakopa

Kuvaus

Pikkubakopa on kasvutavaltaan maanmyötäisesti suikertava mehivartinen kasvi. Se kasvattaa juuria varren solmuista. Lehdet ovat ruodittomia ja muodoltaan pitkänpyöreitä tai kapean vastapuikeita. Ne ovat 0,8–2 senttimetriä pitkiä ja laidoiltaan yleensä ehyitä. Lehden kärki on pyöristynyt.
Kukat kasvavat yksittäin lehtihangoissa. Kukkaperä on 0,5–3,5 senttimetriä pitkä. Verhiön alla on kaksi tasasoukkaa esilehteä. Verho- ja terälehtiä on viisi. Teriö on väritykseltään valkoinen, vaalean sininen tai violetti. Heteitä on neljä kahdessa eripituisessa parissa. Emin luotti on muodoltaan mykerömäinen. Hedelmä on kapean munanmuotoinen kota, jota ympäröi pysyvä verhiö.

Levinneisyys ja elinympäristö

Pikkubakopa esiintyy luontaisena laajalla alueella eteläisessä ja kaakkoisessa Aasiassa. Se viihtyy veden äärellä, kosteikoilla ja hiekkaisilla rannoilla. Sitä kasvaa merenpinnankorkeudelta 1100 metriin.

Käyttö

Ayurvedan mukaisessa perinteisessä intialaisessa lääkinnässä pikkubakopaa käytetään moniin vaivoihin haavaumista tulehduksiin. Sen on uskottu myös toimivan sukuviettiä kiihottavana.
Pikkubakopaa käytetään myös kasviksena lähinnä vietnamilaisessa keittiössä.
Michael Kaeshammer

Michael Kaeshammer (s. 7. tammikuuta 1977 Offenburg) on saksalaissyntyinen pianisti. Hän opiskeli Saksassa seitsemän vuotta klassista pianonsoittoa. 13-vuotiaana hän löysi boogie woogien, jota hän alkoi soittaa klubeilla, konserteissa ja festivaaleilla eri puolilla maata. Hän muutti perheineen Kanadan länsirannikolle, jossa hän sai huomiota blues- ja jazzfestivaaleilla kesällä 1996. Kaeshammerin kolme ensimmäistä levytystä olivat Blue Keys (1966), Tell You How I Feel (1998) ja No Strings Attached (2000).
Kaeshammer on saanut useita Juno-palkintoehdokkuuksia.
HMS A.3

Palvelus

HMS A.3 joutui 2. helmikuuta 1912 Isle of Wightin edustalla pintaan noustuaan sukellusveneiden emälaiva HMS Hazardin yliajamaksi. Alus upposi vieden mukanaan koko miehistönsä. Hylky nostettiin ja se upposi 12. toukokuuta 1912 Portland Billin lähistöllä tykistömaalina.
Istukas

Istukas on kaksivuotinen juurikasvi, joka on ehtinyt kasvaa yhden kesän. Se säilytetään talven yli lievästi listittynä tai listimättömänä, minkä jälkeen se keväällä istutetaan siemensatoa varten.
Elsa Backus

Elsa Backus (o.s. Torikka, s. 19. joulukuuta 1930 Jaala) on entinen suomalainen keihäänheittäjä.
Elsa Torikka sijoittui Helsingin 1952 olympialaisten keihäänheitossa 17:nneksi. Hän edusti Suomen yhdeksässä maaottelussa vuosina 1952–1958. Seuratasolla hän edusti Viipurin Urheilijoita. Hän voitti Suomen mestaruuden vuosina 1954, 1955, 1957 ja 1958 sekä saavutti SM-hopeaa vuosina 1952, 1953 ja 1956. Uransa parhaan tuloksen 45,72 m hän heitti vuonna 1958.
Elsa Torikka avioitui moukarinheittäjänä Helsingin 1952 olympialaisissa kilpailleen yhdysvaltalaisen Bob Backusin kanssa.
Gimme All Your Lovin’

Yleistä kappaleesta

”Gimme All Your Lovin'” oli yhtyeen ensimmäinen single, jossa käytettiin syntetisaattoreita. Se onkin hard rockia syntetisaattoreiden säestämänä. Kappaleesta on tehty myös musiikkivideo, jossa yhtye soittaa huoltoasemalla. Kappale menestyi ainakin Britannian singlelistalla, jossa sen paras sijoitus oli 10.
Gregorio Ricci-Curbastro

Nuoruus

Ricci-Curbastro syntyi pikkukaupunki Lugossa, Romagnan alueella. Hänen sukunsa oli yksi merkittävimmistä suvuista Lugossa ja samalla hyvin katolinen. Jopa itse paavi Pius IX majoittui perheen palatsiin.
Ricci-Curbastro valmistui Pisassa elotonta luontoa tutkivissa tieteissä ja matematiikassa tutkielmallaan differentiaaliyhtälöistä (On Fuches’s Research Concerning Linear Differential Equations). Lukuisien matkojensa aikana hän oli oppilaana monien nimekkäiden matemaatikkojen, kuten Felix Kleinin, opetuksessa.
I.MX

i.MX 1

Julkaistu 2001/2002.

i.MX 2

Mallisarja käyttää ARM9-suoritinta.

i.MX 3

Mallisarja käyttää ARM11-suoritinta.

i.MX 5

Mallisarja käyttää ARM Cortex A8 -suoritinta ja Adreno (ent. Imageon) z460 GPU.

i.MX 6

Mallisarja käyttää ARM Cortex A9 -suoritinta ja Vivante-grafiikkasuoritinta.

i.MX 7

Mallisarja käyttää ARM Cortex A7-suoritinta.

i.MX 8

Mallisarja käyttää ARMv8-A 64-bittistä suoritinta.
Pappisten lava

Pappisten lava on tanssilava Loimaalla. Lava sijaitsee Pappistenjärven rannalla Loimaan Pappisten kylässä ja sitä ylläpitää loimaalainen Niinijoenseudun kyläyhdistys. Lavan lattiapinta-ala on 250 m² ja rakennus on pohjaltaan 17-kulmion muotoinen. Pappisten lava on valittu vuoden huvijärjestäjäksi vuonna 2011 ja Suomen kauneimmaksi kesälavaksi vuonna 2016.
Finnsementti

Historia

Finnsementti Oy:n edeltäjät alkoivat valmistaa sementtiä 1900-luvun alussa Paraisten Kalkkivuori Osakeyhtiön  sementtitehtaassa ja Lohjan Kalkkitehdas Osakeyhtiön tehtaassa. Kolmas sementtitehdas perustettiin Lappeenrantaan vuonna 1938 ja neljäs Kolariin vuonna 1968.
Vuonna 1992 Partekin ja Lohjan sementtiteollisuudet yhdistyivät. Finnsementti kuului vuosina 1993–1999 Scancem-konserniin. Vuodesta 1999 lähtien Finnsementti on kuulunut yhteen maailman suurimmista rakennusmateriaaliyrityksistä, CRH-konserniin.

Toimipaikat

Yrityksellä on sementtitehtaat Paraisilla ja Lappeen­rannassa, kuonajauhetehdas Raahessa ja lisäainetehdas sekä rouheiden jalostus ja varastointi Paraisilla. Sementtiasemat sijaitsevat Kirkkonummella, Pietarsaaressa, Oulussa, Vaasassa ja Maarianhaminassa.
Debora Vaarandi

Debora Vaarandi (o.s. Trull, 1936–1939 Hint; 1. lokakuuta 1916, Võru – 28. huhtikuuta 2007 Tallinna) oli virolainen runoilija ja kielenkääntäjä. Hän syntyi postivirkailijan tyttärenä Võrussa, Liivinmaalla (nykyisessä Etelä-Virossa) mutta vietti lapsuutensa suurimmaksi osaksi Saarenmaalla. Hän kävi alakoulua Tallinnassa ja Saarenmaalla vuosina 1924–1929 ja Saarenmaan yhteislukiota Kuressaaressa vuosina 1930–1935.
Vaarandi tutustui saarenmaalaisissa kirjallisuusiltamissa vasemmistolaiseen opettajaan ja myöhemmin kirjailijaan Aadu Hintiin. Avioiduttuaan he muuttivat Tarttoon, jossa silloinen Debora Hint opiskeli Tarton yliopiston filosofisessa tiedekunnassa vuosina 1936–1940. Debora ja Aadu Hintin avioliitto päättyi eroon 1939 heidän ainoan lapsensa kuoltua.
Neuvostoliiton miehityksen aikana hän työskenteli ensin Rahva Häälen kulttuuriosaston toimittajana heinäkuusta syyskuuhun 1940 ja sen jälkeen Sirp ja Vasaran toimittajana vuosina 1940–1941 ja 1944–1946. Debora oli tutustunut silloiseen Sirp ja Vasar -lehden päätoimittajaan Anton Vaarandiin, jonka kanssa hän solmi avioliiton. Uuden aviomiehensä innostamana Debora liittyi Viron kommunistiseen puolueeseen jo ennen sotaa, jolloin siinä oli jäseniä vain kourallinen.
Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941 Vaarandi pakeni muiden punaisten tavoin Saksan armeijaa Neuvostoliittoon, jona aikana vuosina 1942–1944 hän työskenteli Rahva Häälen toimituksessa Moskovassa ja Pietarissa. Sodan aikana myös hänen toinen avioliittonsa hajosi. Sodan päätyttyä Debora Vaarandi palasi takaisin Viroon toimien Sirp ja Vasar -lehden vastaavana toimittajana. Vuodesta 1946 alkaen hän toimi vapaana kirjailijana. Vuonna 1971 hänestä tuli Viron sosialistisen neuvostotasavallan kansankirjailija.
Vuonna 1952 Vaarandi avioitui kirjailija Juhan Smuulin kanssa, ja liitto kesti aina vuonna 1971 tapahtuneeseen Smuulin kuolemaan asti.

Tuotanto

Vaarandin kirjailijanura alkoi hänen lukioaikoinaan kirjoittamastaan runostaan Udus, joka julkaistiin Eesti Naisessa vuonna 1936. Eesti Kirjandus ja Postimees julkaisivat hänen kirja-arvostelujaan vuosina 1936–1940. Hänen esikoisteoksensa on vuonna 1945 ilmestynyt runoteos Põleva laotuse all. Kyseessä oli Neuvostoliitossa sota-aikana koti-ikävää ja luontoa kuvaavaa runokokelma, jossa oli tosin ajalle tyypillistä Stalin-ylistystä. Varsinainen läpilyöntiteos oli Unistaja aknal eli suomennettuna Haaveilija ikkunalla vuodelta 1959. Tällöin Neuvosto-Virossa elettiin Nikita Hruštšovin suojasään aikaa eli runoissa ei ollut pakko tuoda esiin poliittisuutta. Vaarandi näytti kykynsä tällöin luonto- ja rakkausrunoilijana. Hänet tunnetaan myös Saarenmaan valssin sanoittajana sekä kääntäjänä. Kesällä 2006 ilmestyivät runoilijan nuoruudenmuistelmat, jotka saivat kuitenkin ristiriitaisen vastaanoton.
Marie de Régnier

Marie de Régnier, myös Marie de Heredia ja kirjailijanimi Gérard d'Houville (20. joulukuuta 1875 – 6. helmikuuta 1963) oli ranskalainen kirjailija ja runoilija. Hän oli tiiviisti 1900-luvun alun taiteellisissa piireissä Pariisissa.

Elämä

Marie de Heredia oli toinen kolmesta kuubalaissyntyisen ranskalainen runoilija José-Maria de Heredia tyttärestä, ja jo varhaisesta iästä hän vietti aikaa monien kirjailijoiden ja taiteilijoiden kanssa, jotka tulivat hänen isänsä luo, kuten Leconte de Lisle, Anna de Noailles, Paul Valéry, Pierre Louÿs ja Anatole France.
Hänen oma elämänsä oli hieman sekava. Hän meni naimisiin runoilija Henri de Régnierin kanssa, mutta oli pitkässä suhteessa Pierre Louÿsiin, joka oli luultavasti hänen lapsensa Pierre de Régnierin (1898-1943) isä. Hän otti myös useita muita rakastajia, kuten Edmond Jalouxin, Jean-Louis Vaudoyerin, Gabriele D ' Annunzion (hänen maanpakonsa aikana Pariisissa 1910 1914) ja näytelmäkirjailija Henri Bernsteinin. Hänen ystävyytensä avoimesti lesbojen kollegoiden kanssa herätti myös huhuja hänen seksuaalisuudestaan.