google/wiki40b huggingface dataset:
Dragonadopters

Lohikäärmeet

Adoptoidakseen lohikäärmeen tulee valita yksi muna josta kuoriutuu myöhemmin lohikäärmeen poikanen. Myöhemmin munia voi adoptoida lisää ja yhdellä tunnuksella niitä voi olla enintään seitsemän. Lohikäärmeen voi valita yhdestätoista vaihtoehdosta, jotka ovat Western Dragon, Eastern Dragon, Furdragon, Wyvern, Lizardus, Dino, Pterodragon, Felidragon, Dark dragon, Plesiodragon ja Canidragon.
Jokainen lohikäärme saa myös oman elementin. Valittavat elementit ovat tuli, maa, vesi ja ilma. Jokainen elementti tekee lohikäärmeestä erilaisen.

Lohikäärmeen kotisivu

Sivusto tarjoaa jokaiselle lohikäärmeelle sivun, joka toimii sen kasvatusalustana. Sivujen osoitteet ovat muotoa nimimerkki.dragonadopters.com. Sivulta on myös mahdollista ladata omaa lohikäärmettä vastaava avatar tai allekirjoitus joita voi laittaa vaikkapa keskustelufoorumien allekirjoitukseksi.

Versio 2.0

Versio 2.0 julkaistiin 16. lokakuuta 2009 ja se sai heti paljon positiivista palautetta. Koko selainpelin visuaalinen puoli oli uudistettu täysin ja sen käyttöliittymää muutettiin. Pelissä pystyi nyt adoptoimaan yli 5 lohikäärmettä samalla tunnuksella, lohikäärmeiden enimmäistaso nousi 110:een ja peliin lisättiin seitsemäs lohikäärme, Pterodragon. Peli sai myös paljon pienempiä ja suurempia uudistuksia käyttäjien ihmeteltäväksi, mutta virallista listaa uudistuksista ei ole vielä tehty.
Riikka Juvonen

Riikka Juvonen (s. 1955 Kangasala) on suomalainen Helsingissä asuva kuvataiteilija, graafikko, kuvittaja, kirjailija ja opettaja.

Henkilöhistoria

Juvonen kävi Taideteollisen ammattikoulun ja opiskeli sitten Taideteollisessa korkeakoulussa Prahassa, samoin kuin Suomen Taideteollisen korkeakoulun iltalinjalla 1972-1975. Hän on asunut useita vuosia Kyproksella ja Israelissa.
Kuusamon Erä-Veikot

Kuusamon Erä-Veikot on 1930-luvulla perustettu kuusamolainen urheiluseura. Se on tunnettu erityisesti maastohiihtoseurana, mutta sen urheilijat ovat saavuttaneet Suomen mestaruuksia myös yhdistetyssä hiihdossa, alppihiihdossa, painonnostossa ja voimanostossa. Seura on järjestänyt 1960-luvulta alkaen Suomen merkittävimpiin vuosittaisiin hiihtotapahtumiin kuuluvat Rukan Talvikisat.

Maastohiihto

Mahtavimmillaan Kuusamon Erä-Veikkojen maastohiihtäjät olivat 1960-luvun lopulla ja 1970-luvun alussa. Seuran hiihtäjistä Kalevi Oikarainen voitti 50 kilometrin maailmanmestaruuden Tatrassa 1970. Seuran viestijoukkue voitti vuonna 1967 ensimmäisen nelimiehisillä joukkueilla hiihdetyn viestin SM-kilpailun ja jäi seuraavien 12 vuoden aikana vain kahdesti ilman mestaruutta. Vuonna 1973 seura saavutti viestissä kaksoisvoiton. Seuran menestynein hiihtäjä 2000-luvulla on ollut Keijo Kurttila, joka on voittanut Suomen mestaruuden neljä kertaa henkilökohtaisessa sprintissä ja kerran sprinttiviestissä sekä edustanut Suomea arvokisoissa.
Tom Kühnhackl

Ura

Kühnhackl on EV Landshutin kasvatti. Hän on pelannut kotikaupungissaan myös Landshut Cannibalsin riveissä Saksan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, 2. Bundesligassa kaksi kautta.
Kaudella 2009–2010 Kühnhackl pelasi neljä DEL-ottelua Augsburger Pantherin riveissä. Hän oli joukkueen kaikkien aikojen nuorin pelaaja. Kühnhacklin kautta pilasi loukkaantuminen. Pittsburgh Penguins varasi hänet neljännellä kierroksella numerolla 110 NHL:n varaustilaisuudessa 2010.
Kaudeksi 2010–2011 Kühnhackl siirtyi OHL-seura Windsor Spitfiresiin. Seura varasi hänet numerolla 24 CHL:n Import Draftissa 2009. Kühnhackl voitti 39 osumallaan Spitfiresin sisäisen maalipörssin ja tehoilla 11+12=23 koko kevään 2011 pudotuspelien pistepörssin.
Maaliskuussa 2011 Kühnhackl teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa. Hän aloitti kauden 2011–2012 OHL:ssä. Marraskuussa 2011 Kühnhackl siirtyi Windsor Spitfiresistä Niagara IceDogsiin.
Kühnhackl nostettiin ensimmäistä kertaa Pittsburgh Penguinsin kokoonpanoon kaudella 2015–2016, jossa hän pelasi lopulta 42 ottelua tehoilla 5+10 ja saaden 24 jäähyminuutilla. Maaliskuussa 2016 Kühnhackl teki, samoin kuten niin ikään Pingviinien farmiseurasta, AHL-joukkue Wilkes-Barre/Scranton Penguinsistä nostetut pelaajat Scott Wilson ja Bryan Rust, kahden vuoden mittaisen yksisuuntaisen jatkosopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa, alkaen kaudesta 2016–2017.

Maajoukkue

Kühnhackl on pelannut alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2009 ja 2010, joista jälkimmäiset I-divisioonassa. Hän voitti vuonna 2010 alle 18-vuotiaiden MM-kilpailujen I-divisioonan kultaa.
Vuonna 2011 Kühnhackl pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa, mutta Saksa putosi seuraavaksi vuodeksi I-divisioonaan.

Muuta

Kühnhacklin isä on entinen Länsi-Saksan maajoukkuepelaaja Erich "Iso-Erik" Kühnhackl.
Outi Länsman

Outi Länsman (s. Angeli) on suomalainen saamelaisten asioiden edistäjä ja Saamelaisalueen koulutuskeskuksen saamen kielen lehtori.
Länsman on valmistunut Oulun yliopistosta filosofian maisteriksi ja työskennellyt Oulun yliopiston Giellagas-instituutissa saamen kielen lehtorina 2004–2009. 
Länsman valittiin vuonna 2015 ensimmäiseksi Vuoden saamelaiseksi.
Harri Sinijärvi

Harri Anttonius Sinijärvi (31. heinäkuuta 1905 Joensuu – 3. toukokuuta 1984) oli suomalainen näyttelijä. Esittävää laulutaidetta harrastanut taiteilija tunnettiin muun muassa operettirooleistaan. Valkokankailla hän näytteli kymmeniä sivurooleja.

Elämä ja ura

Harri Sinijärven vanhemmat olivat leipuri Antti Sinijärvi ja Anni Nylund. Hän kävi keskikoulun ja kauppakoulun sekä opiskeli puhe- ja laulutekniikkaa. 1930-luvulla hän teki opintomatkoja eri puolille Eurooppaa. Sinijärvi näytteli Kotkan Näyttämöllä 1924–1945 ja Suomen Työväen Teatterissa vuodesta 1945. Hänen näyttämötaiteellisia tehtäviään olivat eritoten operettien buffot. Yksittäisistä rooleista merkittäviä olivat muun muassa Hlestakov (kappaleessa Reviisori) Aleksis Kivi (Kivi, jonka rakentajat hylkäsivät), Sikalan isäntä (Pitkäjärveläiset), Hilmar Tönnesen (Yhteiskunnan pylväät) ja idealistinen Peter Shirley George Bernard Shaw’n näytelmässä Majuri Barbara.
Sinijärvi näytteli sivuosia 30 suomalaisessa elokuvassa vuosina 1938–1957. Useat hänen rooleistaan olivat tarkemmin nimeämättömiä. Roland af Hällströmin ohjaaman Ylijäämänaisen (1951) Harri Suvanteen rooli kirjoitettiin nimenomaisesti Sinijärveä varten. Aleksis Kivestä kertovassa filmatisoinnissa Minä elän (1946) Sinijärvi sai tulkittavakseen Emanuel Stenvallin osan. 1960-luvulla Sinijärvi näytteli kolmessa televisiotuotannossa: Taide pitkä, elämä lyhyt (1967), Kuka teki turhan murhan (1967) ja Kiurunkulma (1969).
Vr3

Käyttökokemuksia

Vr3 oli aikanaan suurin ja tehokkain järjestelyveturi Suomessa. Se osoittautui nopeasti onnistuneeksi hankinnaksi. Veturi oli Dr14-veturien tuloon asti tehokkain ja käyttökelpoisin laskumäkiveturi. 
Linja-ajossa nopeutta lisättäessä veturi alkoi helposti keikkua pituussuunnassa, koska siinä ei ollut telipyöriä vaan ainoastaan viisi vetopyöräparia. Myös hiili- ja vesitilojen ratapihatyöstä johtuva pieni kapasiteetti aiheutti ongelmia erityisesti siirtoajoissa. 
Yleisesti ottaen Kukko oli kuitenkin pidetty veturi. Osa nimestä sanotaan aiheutuneen sen mahtavaäänisistä hiukan normaalia kookkaammista viheltimistä; ne oli tarkoituksella suunniteltu niin, jotta kuuluisivat hyvin laajoilla ratapihoilla, joiden yleinen melutaso saattoi olla hyvinkin korkea. ”Kukon iloinen kiekaisu” oli puolen vuosisadan ajan tuttu ja pidetty ääni laskumäissä ja ratapihoilla. 
Veturimallissa kokeiltiin myös halkoturbiinia sodan jälkeen hiilipulan aikana vuonna 1949.  Veturiin ei kuitenkaan mahtunut yhtenä päivänä tarvittavaa määrää puita vaan lisää piti hakea jatkuvasti. Sen sijaan hiilipoltolla polttoainetta riitti mainiosti koko päiväksi.

Käytöstä poisto ja säilytetyt veturit

Vr3-veturit olivat käytössä aivan höyrykauden loppuun eli vuoteen 1975. 
Prototyyppikappale 752 peruskorjattiin Kuopion konepajalla ja sijoitettiin Kuopion asemalle muistomerkiksi. 
Veturi numero 753 on Haapamäen museovarikolla ruostesuojattuna ja numero 755 Hyvinkään konepajalla.
Kaksi huonokuntoisimmaksi päässyttä, numerot 754 ja 756, romutettiin 1970-luvulla.
Manatuton alue

Manatuton alue on yksi Itä-Timorin kolmestatoista hallinnollisesta alueesta. Sen pääkaupunki on Manatuto. Alueen pinta-ala on 1 782 km² ja vuoden 2010 väkiluku oli 42 742.
Judith Resnik

Elämä

Resnik syntyi vuonna 1949 Ohion Akronissa venäläis-juutalaiseen perheeseen. Hän suoritti sähkötekniikan insinöörin alemman korkeakoulututkinnon Carnegie Mellon -yliopistossa vuonna 1970 ja väitteli tohtoriksi sähkötekniikasta Marylandin yliopistosta vuonna 1977. Myöhemmin Resnik työskenteli Xeroxilla kunnes tuli vuonna 1978 valituksi Nasan astronauttikoulutukseen. Ensimmäiselle avaruuslennolleen hän osallistui tehtäväspesialistina Discovery-sukkulan ensilennolla vuonna 1984. Hän oli tammikuussa 1986 lähdössä toiselle avaruuslennolleen Challenger-sukkulalla, joka kuitenkin räjähti pian lähtölaukauksen jälkeen. Onnettomuudessa menehtyi Resnikin lisäksi kaikki lennon kuusi muuta miehistön jäsentä.
Kaarlo af Heurlin

Kaarlo Mauri af Heurlin (30. maaliskuuta 1915 Espoo – 5. helmikuuta 1985 Helsinki) oli maanviljelijä ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Af Heurlinin vanhemmat olivat lakitieteen kandidaatti, tilanomistaja Lauri af Heurlin ja näyttelijä Elli Tompuri. Hän pääsi ylioppilaaksi 1932 ja valmistui filosofian maisteriksi 1936. Af Heurlin toimi sitten maanviljelijänä Espoossa vuodesta 1940 lähtien.
Af Heurlin oli sosialidemokraattien kansanedustajana 1966–1970 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuoden 1968 presidentinvaaleissa ja toimi kunnallispolitiikassa Espoon kunnanvaltuuston ja kauppalanvaltuuston varapuheenjohtajana sekä Espoon kauppalanhallituksen jäsenenä. Hän kuului Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskuntaan ja oli muun muassa Helsingin seutukaavaliiton liittohallituksen ja Suomen Työväen Säästöpankin hallituksen jäsenenä. Hän sai maakuntaneuvoksen arvon vuonna 1982.
Af Heurlin oli naimisissa vuodesta 1941 Ulla Pia Meri Zilliacuksen kanssa. Hänen veljensä oli kansantalouden professori Lauri af Heurlin.
Myson

Myson (m.kreik. Μύσων, Mysōn, 500-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen viisaudestaan tunnettu mies. Hän oli kotoisin Lakoniasta, ja hänen kotipaikkansa oli Khen. Jotkut laskevat hänet Kreikan seitsemän viisaan joukkoon, muun muassa Platon sijoittaa hänet dialogissaan Protagoras Periandroksen sijalle.
Viisauden lisäksi Myson tunnettiin myös ihmisvihaajana.
Milano – San Remo 2008

Milano–San Remo 2008 oli järjestyksessään 99. maantiepyöräilyn Milano–San Remo-kilpailu. Se ajettiin 298 kilometrin reitillä Milanosta San Remoon 22. maaliskuuta 2008. Kilpailumatka oli kolme kilometriä edellisvuotista pidempi, koska Le Mànien nousu oli lisätty reitille. Maalipaikkana toimi Lungomare Italo Calvino, sillä perinteinen maalipaikka, Via Roma, oli tietöiden kohteena. Myös kilpailun ajankohta, pääsiäinen, vaikutti maalipaikan vaihtumiseen.
Kilpailun alkuvaiheessa lähti irtiottoon neljän ajajan ryhmä: Filippo Savini, Nicola D'Andrea, Raivis Belohvoščiks ja William Frischkorn. He kasvattivat eron pääjoukkoon parhaimmillaan yli 16 minuuttiin. D'Andrea putosi kärkiryhmästä ensin ja pääjoukko tavoitti kolme muutakin karkulaista noin 30 kilometriä ennen maalia. Tämän jälkeen muodostui irtiottoryhmä, johon kuuluivat Paolo Bettini, Niklas Axelsson, Thomas Lövkvist, Davide Rebellin ja Paolo Savoldelli. Heidät kuitenkin tavoitettiin ennen Poggion nousua.
Poggion nousun huipulla, alle kymmenen kilometriä ennen maalia, kärkeen oli muodostunut noin 15 ajajan ryhmä, johon kuului useita ennakkosuosikkeja. Laskuosuuden jälkeen Davide Rebellin ja Filippo Pozzato olivat hieman muun ryhmän edellä, mutta tulivat pian tavoitetuksi. Íñigo Landaluzen irtiottoyrityksen jälkeen Fabian Cancellara teki ratkaisevan iskun kaksi kilometriä ennen maalia. Hän saapui maaliin neljä sekuntia ennen Pozzattoa, Philippe Gilbert oli kolmas.
Tarika

Historia

Ryhmän alku voidaan jäljittää vuoteen 1983 jolloin Rasoanaivo toimi kääntäjänä Madagaskariin paikallisia muusikoita äänittämään saapuneille brittimuusikoille. Hän esitteli vieraille Sammy Andraimanahiranan ja tämän jälkeen perusti hänen sekä siskonsa Norosoan kanssa Tarika Sammy -nimisen yhtyeen, joka sai muutamia kappaleita eri kokoelma-albumeille (Current Modern Music of Madagascar sekä A World Out Of Time). Ryhmä äänitti yhden albumin Fanafodyn, jonka jälkeen se hajosi. Andraimanahirana jatkoi Tarika Sammy -nimellä, siskokset taas päättivät kutsua itseään Tarikaksi. Kitaran, basson ja lyömäsoitinten lisäksi he käyttivät perinteisiä madagaskarilaisia soittimia valihaa (harppu), marovanya (erääntyyppinen sitra) ja kabosyä (pieni kitara).
Huolimatta siitä, että kotimaassaan harvat muusikot ansaitsevat elantonsa musiikilla, Tarika näki mahdollisuutensa ja muutti Lontooseen luomaan uraa. Debyyttialbumi Bibiango ilmestyi 1994 ja se sai hyvän vastaanoton. Ryhmä kiersi Eurooppaa ahkerasti ja loi uskollisen yleisön. Toiselle albumille, Son Egalille, Tarika toi vaikutteita senegalilaisesta musiikista Baaba Maalin yhtyeen jäsenten vierailulla. Se käsitteli vuoden 1947 kapinaa Madagascarilla, jossa paikallinen väestö nousi ranskalaisia siirtomaaherroja vastaan. Nämä lähettivät saarelle senegalilaisia joukkoja, josta juontuu paha veri näiden kahden afrikkalaisvaltion välillä. Levy sai ylistäviä arvosteluja ja voitti mm. AFIMin palkinnon luokassa Contemporary World Music Album.
Seuraavan vuoden D oli tunnelmaltaan iloisempi. Sillä yhtye esitteli eri tanssimusiikkityylejä kotisaareltaan ja coveroi 60- ja 70-luvun hittejä. Vuonna 1999 yhtye kiinnitettiin Wicklow-levymerkille ja alkoi Soul Makassar -albumin työstö. Lontoossa ja Indonesiassa äänitetty levy tutki madagascarilaisten Kaakkois-Aasiasta peräisin olevaa kulttuurista perintöä. Wicklow'n romahdettua levyn kesälle 2000 aiottu julkaisu viivästyi, levy ilmestyi lopulta tammikuussa 2001.
Palotori

Palotori (ven. Пожарная площадь, Požarnaja ploštšad) on Viipurissa sijaitseva puistomainen aukio. Se oli aikoinaan vanhan suomalaisen Neitsytniemen kaupunginosan keskusaukio, joka nykyään kuuluu Pietarin (ven. Петровский) asuinalueeseen.

Historia

Suomen suuriruhtinaskunnan aikana Palotorin laidalla oli vuoteen 1906 saakka toiminut Neitsytniemen paloasema sekä armeijan kasarmialue, johon kuuluivat Suomen itsenäistyttyä hylätyt venäläisen sotilassairaalan ortodoksinen Pietari-Paavalin kirkko ja hautausmaa. Myös suomalaisten vuonna 1932 rakentama ja edelleen sairaalakäytössä oleva Viipurin sotilassairaala sijaitsee aivan Palotorin tuntumassa. Aikion lounaispuolella puolestaan oli ruotsalais-saksalaisen seurakunnan hautausmaa, jota käytettiin vuodet 1773–1799.
Vuonna 1912 Viipurissa aloitettiin raitiovaunuliikenne ja Palotori oli Neitsytniemeen kulkeneen linjan numero 3 päätepysäkki. Torin ympärille oli vuonna 1923 laaditun asemakaavan mukaan tarkoitus nousta useita kerrostaloja, mutta lopulta ainoa merkittävä ennen sota-aikaa toteutettu rakennus oli 1932 valmitunut sotilassairaala.
Jack Stewart (jääkiekkoilija)

John Sherratt ”Black Jack” Stewart (6. toukokuuta 1917 Pilot Mound, Manitoba, Kanada – 26. toukokuuta 1983) oli NHL-liigan jääkiekkoilija. Hyökkääjä Stewart pelasi ammattilaisena Detroit Red Wingsissä ja Chicago Blackhawksissa.
Stewart oli yksi Red Wingsin vuoden 1943 Stanley Cup -voiton avainpelaajia. Hän lopetti toiseen NHL:n mestaruuteensa. Hänet tunnettiin kovaa peliä kaihtamattomana kiekkoilijana.
Stewart kuoli vatsasyöpään 1983.
J. Randy Taraborrelli

John Randall Taraborrelli on yhdysvaltalainen toimittaja ja elämäkertakirjailija. Taraborelli tunnetaan nykypäivän viihdyttäjien ja poliitikkojen elämäkertakirjailijana. Hän on myös toiminut kirjoittajana useissa viihdelehdissä Kanadassa, Englannissa ja Australiassa. HLisäksi hän on ollut televisiossa viihdetoimittajana ohjelmissa Entertainment Tonight, Good Morning America ja Larry King Live. Taraborelli on ollut poptähti Michael Jacksonin elämäkertakirjailija ja ystävä 40 vuoden ajan.
Vikenti Veresajev

Vikenti Vikentjevitš Veresajev (ven. Вике́нтий Вике́нтьевич Вереса́ев, oikea sukunimi Smidovitš, Смидо́вич; 16. tammikuuta 1867 Tula – 3. kesäkuuta 1945 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen kirjailija.
Vikenti Veresajev syntyi lääkärin perheeseen. Hän opiskeli Tulan klassisessa lukiossa ja valmistui Pietarin yliopiston historiallis-kielitieteellisestä tiedekunnasta. Narodnikkien vaikutuksesta hän suoritti lääkärin tutkinnon Tarton yliopistossa ja työskenteli sen jälkeen Pietarin Botkinin sairaalassa.
Veresajevin ensimmäinen kertomus ilmestyi vuonna 1887. Hänen varhainen tuotantonsa heijastaa kirjailijan pettymystä narodnikkeihin ja kehitystä kohti marksilaisuutta. Laajaa huomiota herättivät sivistyneistön aatteellista näköalattomuutta kuvaava pienoisromaani Bez dorogi (”Vailla tietä”, 1895) sekä lääkärinammatista kriittisesti kertova Zapiski vratša (”Lääkärin muistiinpanoja”, 1901). Vuonna 1901 Veresajev karkotettiin Tulaan, minkä jälkeen hän matkusteli Venäjällä ja Länsi-Euroopassa. Vuonna 1903 hän sai luvan muuttaa Moskovaan, jossa hän liittyi kirjailijaryhmä Sredaan.
Kirjailija osallistui lääkärinä Venäjän–Japanin sotaan, jota hän kuvaa realistisesti kokoelmassa Na japonskoi voine (”Japanin sodassa”, julkaistu kokonaan 1928). Vuosien 1905–1907 tapahtumat saivat Veresajevin hylkäämään vallankumouksellisen ideologian ja kääntymään kohti humanismia. Vuosina 1910–1915 hän laati kirjallisuusfilosofisen teoksen Živaja žizn (”Elävä elämä”), jonka ensimmäinen osa käsittelee Tolstoita ja Dostojevskiä ja toinen osa Nietzscheä. Ensimmäisen maailmansodan aikana Veresajev johti lääkintäosastoa rautatiellä.
Venäjän vallankumouksen jälkeen Veresajev omistautui kokonaan kirjalliselle toiminnalleen. Vuonna 1922 hän kirjoitti vallankumousta sivistyneistön näkökulmasta kuvaavan romaanin V tupike (”Umpikujassa”). Komsomolin ja maatalouden kollektivisoinnin varjopuolia arvostellut romaani Sisarukset (Sjostry, 1933) sai osakseen ankaraa kritiikkiä. Kirjailija laati myös ”asiakirjamontaasiin” perustuvat elämäkertateokset Puškin v žizni (”Puškinin elämä”, 1926–1927), Gogol v žizni (”Gogolin elämä”, 1933) ja Sputniki Puškina (”Puškinin seuralaiset”, 1934–1936), kirjoitti muistelmateoksia sekä käänsi antiikin kreikkalaista kirjallisuutta, muun muassa Homeroksen Iliaan ja Odysseian. Hän sai elämäntyöstään Stalin-palkinnon vuonna 1943.
Eduard Topol

Eduard Vladimirovitš Topol (ven. Эдуард Владимирович Тополь; 8. lokakuuta 1939 Baku, Azerbaidžanin SNT, Neuvostoliitto) on venäjänjuutalainen, nykyään lännessä asuva kirjailija ja toimittaja.
Topol toimi Neuvostoliitossa lehtimiehenä yli 20 vuotta laatien käsikirjoitukset seitsemään sikäläiseen elokuvaan ja kirjoitti kaksi näytelmää. Länteen hän pääsi siirtymään vuonna 1978; hän loikkasi kesken virallisen matkan ja anoi lännestä poliittista turvapaikkaa, jonka saikin. Sittemmin hän muutti New Yorkiin, jossa toimii vapaana lehtimiehenä ja kirjailijana. Hän on saanut runsaasti tunnustusta ja palkintoja niin artikkeleistaan kuin elokuva-alallakin; hänen asiantuntemuksensa nimenomaan Neuvosto-Venäjästä on ollut monesti korvaamatonta. Hän on myös julkaissut useita kirjoja lännessä, ja muutamia niistä on käännetty suomeksikin.
Topolin kirjoitustapaa leimaa katkeruus neuvostojohtoa kohtaan; hän kirjoittaa maanpakolaisen viiltävällä tavalla, kaipuuta menetettyyn kotimaahansa tuntien. Vuoden 1983 kirjassaan Venäläinen sukellusvene! (ven. Сагадка У-137, Sagadka U-137) hän purkaa erityistä katkeruuttaan; juuri edellisenä vuonna sattunut sukellusveneselkkaus Ruotsin vesillä antaa hänelle lähtökohdan, josta rakentaa karvas ja vihaa pursuava hyökkäys hänen roistoina pitämiään neuvostojohtajia vastaan, eritoten silloinen pääsihteeri Juri Andropov joutuu kovan hyökkäyksen kohteeksi. Topol maalaa hänestä kuvan natsijohtajien veroisena raakimuksena. Eivätkä alemmat byrokraatit jos sotilaatkaan pääse sen vähemmällä.
Myös muissa suomennetuissa teoksissaan Topol jatkaa samaa linjaa; vuonna 1988 julkaistiin suomeksi hänen seuraava kirjansa Punaista kaasua (ven. Красний гас, Krasni gas). Hän piirtää päähenkilöstä eli kertojahahmona olevasta venäläisestä juristivirkamiehestä lähes sympaattisen kuvan – jonka kuitenkin murskaa epilogissa. Myös hänen myöhemmät teoksensa ovat edustaneet samaa linjaa.
Eddie Rickenbacker

Lentäjän ura

Pikaisen koulutuksen jälkeen Rickenbacker siirrettiin 94. Lentolaivueeseen Ranskaan. Ensimmäisen ilmavoittonsa hän saavutti toukokuun 7. päivänä 1918. Hänen taktiikkansa oli lentää mahdollisimman lähelle vihollista ja avata tuli erittäin lyhyen välimatkan päästä. Taktiikka oli hullunrohkea ja erittäin vaarallinen. Vuonna 1918 hän hyökkäsi yksin viiden Fokker D.VII:n ja kahden Halberstadt CL. II:n lentueen kimppuun ja pakotti yhden Fokkerin ja Halberstadtin laskeutumaan amerikkalaisten linjojen taakse. Tämä suoritus palkittiin urhoollisuusmitalilla. 
Ensimmäisen maailmansodan päätyttyä hävittäjä-ässä Rickenbacker palasi Yhdysvaltoihin kansallissankarina. Hänet ylennettiin majuriksi, mutta omapäinen Rickenbacker katsoi ansainneensa vain kapteenin arvon ja käytti sitä arvonimeä lopun ikäänsä. Hän kieltäytyi elokuvarooleista ja mainosesiintymisistä, vaikka oli täysin rahaton. Toimittuaan aikansa autoteollisuudessa palasi hän ilmailun pariin. Hän johti Eastern Air Linesia ja nosti vaikeuksiin ajaneen yhtiön jälleen menestyksekkääksi.
Toisen maailmansodan sytyttyä Rickenbacker palasi vapaaehtoisena ilmavoimien palvelukseen. Taitavana puhujana tunnettu Rickenbacker puhui lentotukikohdissa ja kohotti miesten moraalia. Hävittäjä-ässä ei kuitenkaan lopettanut urotöiden tekoja. Häntä kuljettanut B-17 teki pakkolaskun mereen ja miehet viettivät pelastuslautoilla 22 päivää ilman ruokaa ja vettä. Rickenbacker otti joukon komentoonsa ja esti sitä vajoamasta epätoivoon. Amerikkalaisalusten pelastettua heidät vanha ässä kieltäytyi lepäämästä selustassa, sillä hänellä oli vielä sota sodittavana. Sodan jälkeen Eddie Rickenbacker palasi Eastern Airlinesin johtotehtäviin. Hän vetäytyi eläkkeelle vuonna 1963 ja kuoli Sveitsissä 87-vuotiaana vuonna 1973.
Cenere

Juoni

Köyhä maalaisnainen Rosalia jättää aviottoman lapsensa Ananian tämän isän perheen kasvatettavaksi. Pojan tultua aikuiseksi hän lähtee etsimään äitiään haluten turvata tämän vanhuuden. Ananian morsian Margherita ei halua naista heidän luokseen, ja poika joutuu jälleen eroamaan äidistään. Anania purkaa kihlauksen ja palaa maaseudulle, jossa hän löytää äitinsä kuolleena.

Tuotanto, teemat ja vastaanotto

Cenere on saanut alkunsa teatterin lavalta jo vetäytyneen näyttelijädiiva Eleonora Dusen halusta kokeilla elokuvaa ilmaisumuotona. Duse valitsi itse sen aiheen, laati käsikirjoituksen ja osallistui jälkituotantoon. Elokuvan ohjaaja Febo Mari näyttelee myös sen toista pääosaa. Nobel-palkitun Grazia Deleddan Sardiniaan sijoittuvan romaanin (1904) tapahtumat on kuvattu studiossa ja manner-Italian vuoristoisissa maisemissa, mutta kansatieteellisiä yksityiskohtia korostaen.
Elokuva on tyypillinen ”äitimelodraama”, jossa päähenkilö turvaa poikansa yhteiskunnallisen aseman vetäytymällä syrjään ja uhraamalla itsensä. Äitiään kaipaava heikko poika kapinoi patriarkaalisen yhteisön sääntöjä vastaan, mutta aiheuttaa vain lisää kärsimystä tilanteen kaikille osapuolille. Pateettisen tarinan tarkoitus on herättää katsojissa sääliä ja ihailua äitiä kohtaan. Elokuvan fragmentaarinen rakenne korostaa eroa ja kaipausta. Lähikuvia välttävä ohjaus ja Dusen vähäeleinen näyttelijänsuoritus tekevät varjoihin vetäytyvästä äidistä lähes mystisen marttyyrihahmon.
Yleisön parissa huonosti menestynyt Cenere sai elokuva-arvostelijoilta varautuneen vastaanoton. Kriitikot pitivät herkkää ja inhimillistä elokuvaa yleisölle liian vaikeana, ja Dusen näyttelijäpersoonallisuus jäi valkokankaalla kovin valjuksi. Duselle Cenere osoittautui pettymykseksi ja se jäi hänen ainoaksi elokuvakseen. Myöhemmin sitä on pidetty yhtenä italialaisen neorealismin varhaisista edeltäjistä.

Restauroinnit

Elokuvasta on säilynyt useita kopioita. George Eastman Housen kokoelmaan kuuluva kopio on restauroitu Friulin ja Sardinian elokuva-arkistojen yhteistyönä vuonna 1992. Alkuperäisestä 914 metrin pituudesta on jäljellä 808 metriä. Restauroitu versio on varustettu italiankielisillä väliteksteillä ja Bruno Morettin säveltämällä pianomusiikilla. Toinen, Italian elokuva-arkistossa säilynyt 729 metrin pituinen nitraattifilmikopio on restauroitu vuonna 2008.