google/wiki40b huggingface dataset:
Haste the Day

Historia

Laulaja Jimmy Ryan jätti yhtyeen sen jälkeen, kun hän otti vastaan työn levy-yhtiössään, Tooth & Nail Recondsissa. Ryanin viimeinen konsertti Haste the Dayn kokoonpanossa tapahtui yhtyeen kotikaupungissa Indianapoliksessa 30. joulukuuta 2005.
Jäljellä olleet jäsenet jatkoivat Euroopan kiertuetta The Juliana Theoryn kanssa, ja yhtyeen kokoonpanossa lauloi Stephen Keech, joka soittaa Denveristä kotoisin olevassa New Day Awakeningissa. 23. helmikuuta 2006 Haste the Day ilmoitti lehdistötiedotteessaan, että Keech oli virallisesti liittynyt yhtyeen laulajaksi.
Haste the Dayn DVD julkaistiin osana yhtyeen kolmannen albumin Pressure the Hinges erikoispainosta. DVD sisältää yhtyeen siihen saakka ilmestyneet musiikkivideot ”The Closest Thing to Closure”, ”American Love” ja ”When Everything Falls”. Lisäksi se sisältää kuva-aineistoa Jimmy Ryanin viimeisestä konsertista, Stephen Keechin mukana olevan The Truth Tour -konsertin (mukana Bleeding Through, Between the Buried and Me ja Every Time I Die -yhtyeet), sekä näyttämön takana -aineistoa. DVD:n tuotti Full Lock Media.
Julkaistuaan Pressure the Hingesin ja päätettyään ”12 Days Of Christmas” -kiertueen Calico System, Heavy Heavy Low Low ja Flee the Seen -yhtyeiden kanssa, Haste the Day aloitti toisen kiertueensa From Autumn to Ashesin ja Maylene and the Sons of Disasterin kanssa. Vuoden 2007 kiertueellaan Atreyun kanssa, Marc McKnight, Atreyun basisti, soitti bassoa Haste the Dayssa.
Heinäkuussa 2008 yhtye ilmoitti pyytäneensä kitaristi Jason Barnesia jättämään tehtävänsä tämän ilmoitettua luopuneensa kristinuskosta. Kokopäiväiseksi kiertuekitaristiksi pestattiin vanha ystävä Dave Krysl. Yhtyeen uusimman albumin Dreamer julkaisupäiväksi on ilmoitettu 14. lokakuuta 2008.
Tahitinlurikki

Koko ja ulkonäkö

Tahitinlurikin pituus on noin 18 cm ja paino 31–34 g. Sen höyhenpuvun yleisväri on tummansininen. Naama, kurkku ja rinnan yläosa ovat valkoiset. Nokka on oranssi, iiris keltainen ja koivet oranssinkeltaiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuoren linnun nokka on musta, iiris tummanruskea, koivet oranssinruskeat, vatsapuoli tumman siniharmaa ja poskilla on harmahtavat täplät.

Esiintyminen

Tahitinlurikki elää Kaakkois-Polynesiassa Cookinsaarilla, Seurasaarilla ja Tuamotulla. Lajia on tavattu myös Tahitilla, mutta se on sinne mahdollisesti siirretty. Lajin populaation koko on 2 500–10 000 yksilöä. Parvet vaeltelevat kukkivia puita etsien paikasta toiseen. Lajin kanta on taantunut pääasiassa mustarottien ja kissojen takia. Tahitinlurikkia pidetään harvoin vankeudessa häkkilintuna.

Elinympäristö

Tahitinlurikit asuvat metsissä ja kookospalmumetsiköissä, puutarhoissa ja banaaniviljelyksillä. Ne esiintyvät yleensä pienissä alle 10 yksilön parvissa tai pareittain.

Lisääntyminen

Pesintä tunnetaan vankeudessa lisääntyneiltä linnuilta. Pesä sijaitsee puun kolossa tai onkalossa tai yhä puuhun kiinnittyneessä mädäntyneessä kookospähkinässä. Naaras munii tavallisesti kaksi munaa. Muna on kooltaan 19,4*17,2 mm. Haudonta kestää hieman yli kolme viikkoa ja molemmat puolisot hautovat. Poikaset jättävät pesän kahdeksan tai yhdeksän viikon ikäisinä.

Ravinto

Tahitinlurikit syövät siitepölyä, mettä, kukkia ja pehmeitä hedelmiä. Erityisen persoja ne ovat kookospalmun kukinnoille.
Greg Dulli

Greg Dulli (s. 11. toukokuuta 1965, Hamilton, Ohio) on yhdysvaltalainen muusikko, joka toimii laulajana The Afghan Whigs ja The Twilight Singers -yhtyeissä. Hän on soittanut kitaraa Foo Fightersin albumilla Foo Fighters kappaleessa "X-Static".
Afghan Whigs -yhtye on lopettanut toimintansa, Twilight Singers jatkaa voimissaan vieläkin. Molemmat yhtyeet ovat Dullin projekteja. Hän kirjoittaa musiikin, soittaa ja laulaa oman materiaalinsa.
Hän on myös näytellyt Ted Demmen elokuvissa Beautiful Girls ja Monument Ave, ja tuottanut soundtrackit molempiin elokuviin.
Backbeat-elokuvan musiikkinauhoituksissa hän hoiti John Lennonin osuudet.
Afghan Whigs oli ehkä kriitikoiden eniten ylistämä yhtye Seattle-buumin aikoihin, mutta kaupallinen menestys jäi pienemmälle. Yhtyeellä on silti runsaasti hardcorefaneja ympäri maailmaa.
Emilio Navarro

Emilio Navarro (26. syyskuuta 1905 – 30. huhtikuuta 2011) oli puertoricolainen baseballpelaaja. Hän syntyi Patillasissa, kasvoi Poncessa ja aloitti baseballharrastuksensa lapsuudessaan kotisaarellaan.
Navarro aloitti uransa aikana, jolloin Yhdysvalloissa mustat ja valkoiset eivät voineet pelata ammattilaisbaseballia yhdessä. Hän pelasi Negro Leaguen shorttina Cuban Stars -joukkueessa ja jatkoi Yhdysvalloista lähdettyään uraansa Latinalaisessa Amerikassa.
105-vuotiaana kuollut Navarro on kaikkien aikojen pitkäikäisimpiä baseballammattilaisia.
Bernd Meinunger

Ura

Meinunger syntyi Thüringenissä, josta tuli toisen maailmansodan jälkeen osa DDR:n vasemmistodiktatuuria. Hän muutti viisivuotiaana äitinsä kanssa vastaperustettuun Saksan liittotasavaltaan, jossa hänen isänsä asui. Meinunger oli nuoruudessaan solistina ja kitaristina useissa kokoonpanoissa, kuten yhtyeessä Red River Boys, jonka kappale "Drunten am Red River" julkaistiin myös äänilevynä. Opinnoissaan hän suuntautui säveltaiteen sijasta taloustieteisiin.
Meinungerin ensimmäinen äänilevylle päätynyt sanoitus oli "Chu Chu" vuonna 1966. Kappaleen tuotti Ralph Siegel. 1970-luvulla Meinunger keskittyi tieteelliseen uraansa. Vuonna 1978 julkaistiin "Himbeereis zum Frühstück", joka oli Meinungerin ensimmäinen listamenestys. Sen jälkeen hän työskenteli vapaana taiteilijana. Parivaljakko Siegel ja Meinunger tehtaili 1970-luvun lopulta alkaen menestyssävellyksiä, kuten "Ein bißchen Frieden", "Moskau" ja "Johnny Blue".
Meinunger on työskennellyt menestyksekkäästi myös tuottaja David Brandesin kanssa. Hän tekstitti 1990- ja 2000-luvuilla sävellyksiä muun muassa kokoonpanoille E-Rotic ja Vanilla Ninja.
Meinunger on sanoittanut suuren osan Saksan yleisradioyhtiön NDR:n Eurovisio-laulukilpailun edustussävellyksistä, kuten Nicolen esittämän "Ein bißchen Frieden", joka voitti kilpailun 1982. Luxemburgin edustussävellyksistä "Papa pingouin" (1980) ja "Children, Kinder, enfants" (1985) ovat Meinungerin ja Siegelin yhteistyötä. Sveitsille Meinunger on sanoittanut edustussävellykset "Cool Vibes" (2005) ja "If We All Give a Little" (2006).
Bernd Meinunger on käyttänyt pseudonyymejä John O’Flynn, Jim Leary, O. Pinion ja Gunter Johansen.

Tematiikka

Suuri osa Meinungerin sanoituksista liittyy pop- ja schlager-tyylilajeille ominaisesti romanttiseen rakkauteen, kuten "Blondes Wunder" ja "Je t'aime mon amour". Eräät menestyksekkäimmistä kappaleista poikkeavat linjasta, kuten "Johnny Blue", joka kertoo väheksytystä sokeasta pojasta, josta kasvaa menestyvä muusikko. "Ein bißchen Frieden" on "weltschmerzlied", jossa maailmantuskaa poteva tyttö laulaa rauhan puolesta. "Rio Bravo" kertoo traagisesti päättyvän tarinan Meksikon vapaussodasta esittäen Rio Bravon kyynelten virtana. Eräät Meinungerin sanoitukset puolestaan kertovat tunnettujen maantieteellisten paikkojen ainutlaatuisuudesta, kuten "Himalaya" ja "Rom". Rakkaustematiikka ja maantiede yhdistyvät kappaleessa "Allein in Griechenland", jossa laulun kertojaminä ottaa hatkat ja lentää riidan jälkeen Ateenaan.
"Dschinghis Khanin" aiheena on keskiaikainen sotilasjohtaja ja valloittaja Tšingis-kaani, joka sanoituksen mukaan oli ylivoimainen myös naistenmiehenä ja siittäjänä, joka saattaa alkuun seitsemän lasta yhden ainoan yön aikana ("Es hieß, die Frau, die ihn nicht liebte, gab es nicht auf der Welt (ha, hu, ha), er zeugte sieben Kinder in einer Nacht"). Alun perin ranskankielinen, sittemmin myös saksaksi versioitu "Le papa pingouin" puolestaan on tarina pingviinin kaukokaipuusta ja kateudesta, jota pingviini tuntee koska ei kykene lentämään kuten muut linnut  ("Il envie l'oiseau qui s'en va là-haut du côté de la lune"). "Loreley" puolestaan ammentaa germaanisesta mytologiasta.
Kirjosiipikutoja

Levinneisyys

Kirjosiipikutojaa tavataan Angolassa, Kongon demokraattisessa tasavallassa ja Sambiassa. Lajin ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Punch

Punch oli lontoolainen pilalehti. Sen perusti Henry Mayhew 17. kesäkuuta 1841 ja se lopetti ilmestymisensä vuonna 1992. Lehti perustettiin uudelleen vuonna 1996, mutta se lopetti ilmestymisensä jälleen 2002.
Kurlaajaluuranen

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan kurlaajaluuranen on noin 10 cm. Laji on muodoltaan pieni ja pallomainen ja pyrstö on lähes olematon. Selästään ja siivistään lintu on väriltään tummanruskea ja päälaeltaan hivenen harmahtava. Naama ja rinta ovat väritykseltään okrankeltaiset. Rinnassa on myös raidoitusta. Rinnan okran väri muuttuu valkoiseksi vatsassa.

Levinneisyys, elinympäristö ja elintavat

Kurlaajaluurasta tavataan Costa Ricassa, Panamassa, Ecuadorissa, Kolumbiassa, Perussa ja Boliviassa. Lajin elinympäristöä ovat kosteiden vuoristometsien pohjakerrokset. Yleensä lajia tavataan metsissä, jotka sijaitsevat 500–2 100 metrin korkeudella merenpinnasta. Kurlaajaluuraset elävät yleensä yksin tai pareittain. Lintu on aktiivinen ja vaikea havaita pienen koon ja nopeiden liikkeiden vuoksi.

Pesintä

Ensimmäisen kerran kurlaajaaluurasen pesä löydettiin Boliviasta La Pazin maakunnasta 25. marraskuuta 2001. Kuppimainen pesä sijaitsi kuolleen puun oksalla epifyyttien seassa 46 cm maanpinnan yläpuolella ja oli rakennettu kasvikuiduista, lehdistä ja saniaisten osista sekä vuorattu sammalella. Pesässä oli kaksi vaalean kahvinruskeaa, pilkullista munaa.

Taksonomia

Kurlaajaluurasen luokittelu eli taksonomia on epäselvä. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, flavirostris ja boliviana, tosin ITIS ei tunne lainkaan alalajeja. On esitetty, että nämä kaksi alalajia tulisi yhdistää yhdeksi uudeksi lajiksi Grallaricula boliviana.
Aktia Wallet

Aktia Wallet, aiemmin Elisa Lompakko oli teleoperaattori Elisan maksamisen palvelu ja Suomen ensimmäinen mobiilimaksamisen palvelu . 
Aktia Rahoitusyhtiö osti Elisa Lompakko -palvelun vuonna 2017 ja muutti sen nimeksi Aktia Wallet.

Historia

Elisa Lompakko aloitti toimintansa 27. helmikuuta 2013 tarjoamalla asiakkaailleen puhelimeen liimattavia tarroja (maksutarra), jotka hyödyntävät EMV-standardin mukaista lähimaksuteknologiaa. Lisäksi palvelu tarjoaa asiakkailleen mahdollisuuden virtuaalisiin nettimaksamiseen käytettäviin kortteihin. Palvelu sisälsi myös mahdollisuuden rahan siirtoon käyttäjien välillä matkapuhelinnumeron perusteella , joka myöhemmin laajeni rahan siirtoon myös muille kuin palvelun asiakkaille . Rahansiirto-ominaisuus poistettiin palvelu-uudistuksessa syksyllä 2015, mutta Elisa on ilmoittanut palauttavansa sen käyttöön myöhemmin.  Vuonna 2013 Elisa Lompakko alkoi tarjota opiskelijakorttia, joka sisältää normaalisti luottokorttiin yhdistettävät maksuominaisuudet (sirumaksaminen, magneettiraita) sekä lähimaksamisominaisuuden.   Syksyllä 2014 Elisa laajensi lähimaksamisen palveluita tehden ensimmäisenä Suomessa mahdolliseksi maksamisen käyttäen puhelimen omaa NFC-sirua SIM-kortilla olevalla maksukortilla.  Palvelukokonaisuuteen on kuulunut myös mm. Saunalahden latausliittymien latausmahdollisuus  sekä HSL Matkakortin lukija -ominaisuus. Syksyllä 2015 Elisa ilmoitti palvelun käyttäjämäärän ylittäneen 100 000 asiakasta.  Heinäkuussa 2016 Aktia Rahoitusyhtiö osti Elisa Lompakko -palvelun, ja Elisa Lompakko tunnetaan nykyään nimellä Aktia Wallet.
Thomas Berger

Thomas Louis Berger (20. heinäkuuta 1924 – 13. heinäkuuta 2014) oli yhdysvaltalainen kirjailija. Hänen tunnetuimpien teostensa joukkoon kuuluu Little Big Man (1964), josta on tehty vuonna 1970 ensi-iltansa saanut elokuvasovitus Pieni suuri mies.
Berger syntyi Cincinnatissa, Ohiossa. Valmistuttuaan Lockland High Schoolista vuonna 1942 hän aloitti opinnot ohiolaisessa Miamin yliopistossa, mutta ei viihtynyt siellä ja päätti liittyä armeijaan. Palveltuaan toisessa maailmansodassa lääkintäjoukoissa Britanniassa ja Saksassa Berger opiskeli Cincinnatin yliopistossa ja valmistui sieltä vuonna 1948. Hän suoritti jatko-opintoja Columbian yliopistossa, mutta jätti George Orwellia käsitelleen tutkielmansa kesken vuonna 1951.
1950-luvun alkuvuosina Berger muutti New Yorkin kaupungista Rocklandin piirikuntaan, missä hän työsti esikoisromaaniaan Crazy in Berliniä neljän vuoden ajan. Ajan mittaan hän erakoitui vältellen visusti julkisuutta. Hän oli naimisissa taidemaalari Jeanne Redpath Bergerin kanssa.
Berger oli vuonna 1984 ehdolla Pulitzer-palkinnon saajaksi. Hän keskittyi pitkän uransa aikana ensisijaisesti romaaneihin, mutta julkaissut myös novelli- ja näytelmäkirjallisuutta.
Shirin Neshat

Shirin Neshat (s. 1957 Qazvin, Iran) on erityisesti videotaiteestaan tunnetuksi tullut iranilais-amerikkalainen taiteilija. 
Vuonna 1974 Kaliforniaan opiskelemaan lähtenyt Neshat palasi synnyinmaahansa Iraniin vasta 1990, jolloin yhteiskunnallinen tilanne oli täysin muuttunut. Islamilainen tasavalta edellytti naisten pukeutuvan Koraanin mukaiseen hiukset ja vartalon peittävään vaatetukseen. Neshat alkoi kuvata chadorin (hunnun) taakse kätkeytyvää maailmaa. Hän aloitti mustavalkokuvauksella; Women of Allah -sarja on tämän työvaiheen tunnetuin tulos.
Shirin Neshat vaihtoi videokuvaukseen 1990-luvun lopulla ja omaksui tässä elokuvalliset keinot. Turbulent (1998) ja Rapture (1999) käyttävät videoprojisointia.
Lokakuussa 2006 hänelle myönnettiin Lillian Gish -palkinto. Vuonna 2009 hänet palkittiin Venetsian elokuvajuhlilla hopeisella leijonalla elokuvastaan Women Without Men.
Suržyk

Suržyk (ukr. суржик) on nimitys, jota käytetään Ukrainassa yleisesti puhutusta ukrainan ja venäjän kielten seka- ja välimuodosta. Kielessä on tavallista ukrainalainen substraatti ja venäläinen superstraatti. Se, minkälaista sekoitusmuotoa käytetään, riippuu paikasta, tilanteesta ja puhujasta. Tavallista on kielen muuttuminen venäläisemmäksi itää ja etelää kohti mentäessä. Eniten sitä puhutaan maaseudulla lukuun ottamatta Donetskin, Harkovan, Luhanskin aluetta sekä Krimiä, missä maaseudun väestö puhuu melko puhdasta venäjää. Länsiosassa puhe sen sijaan alkaa jo muistuttaa ukrainan ja puolan sekoitusta.
Suuri alueellinen vaihtelu ja sekoittuminen on aiheuttanut hankaluuksia. Neuvostoliiton romahduksen jälkeen ukrainan yleiskielestä on tullut kiistan aihe, koska eri tahot ovat halunneet yleiskielen muistuttavan omalla alueellaan puhuttua muotoa. Pääasiassa murteet ovat keskenään helposti ymmärrettävissä.
Joitakin vuosia sitten yhdistynyttä sosiaalidemokraattista puoluetta lähellä olevat tahot vaativat suržykin normittamista ja Ukrainassa puhutun venäjän murteesta virallista kieltä, mutta ajatus ei saanut kannatusta.
Peter Reynolds (säveltäjä)

Peter Reynolds (12. tammikuuta 1958 Cardiff – 11. lokakuuta 2016) oli brittiläinen säveltäjä. 
Reynolds syntyi Dorothy ja John Reynoldsin pojaksi. Hän valmistui Cardiffin yliopistosta ja suoritti 1980-luvulla opintoja Gordon Crossin, Peter Maxwell Daviesin sekä Morton Feldmanin johdolla Dartingtonissa, Devonissa. Vuonna 1986 Reynolds sai Michael Tippett -palkinnon. Vuonna 1993 Reynolds pääsi Guinnessin ennätysten kirjaan lyhyimmän oopperan säveltäjänä. Maininnan tuonut teos on alle neljän minuutin mittainen The Sands of Time. Oopperan juoni kestää munan paistamisen ajan, ja Simon Reesin tekemä libretto kuvaa naimisissa olevien Flon ja Stanin riitaa aamiaispöydässä. Riidan ollessa huippukohdassa avioparille kerrotaan suuresta voitosta urheiluvedonlyönnissä, jolloin rauha palautuu. Cardiffissa maaliskuussa 1993 Carlo Rizzin johdolla kantaesitetyssä teoksessa on kahdeksan osiota ja vaikutteita 1800-luvun italialaisesta oopperasta. Ennen Reynoldsin teosta lyhimpänä oopperana pidettiin Darius Milhaud'n La Délivrance de Théséeta, jonka kesto on noin seitsemän ja puoli minuuttia.
Reynolds perusti PM Music Ensemblen vuonna 1990. Hän toimi Lower Machenin festivaalin taiteellisena johtajana vuosina 1997–2009, ja hänellä oli Dyfed Young Composersin residenssi. Vuodesta 2002 lähtien hän opetti sävellystä Royal Welsh College of Music and Dramassa. Hän myös kirjoitti arvosteluja lehtiin ja konserttiohjelmia. Kolme vuotta ennen kuolemaansa hän sai Arts Council of Walesin palkinnon. Reynolds oli naimaton ja kuoli äkillisesti 58-vuotiaana.
Ilmarinen kyntää kyisen pellon

Ilmarinen kyntää kyisen pellon on Akseli Gallen-Kallelan Kalevala-aiheinen maalaus. Gallen toteutti maalauksen kaksi kertaa osana neljän Kalevala-aiheisen freskon kokonaisuutta: Ensin Pariisin maailmannäyttelyn 1900 Suomen paviljonkiin, ja toisen kerran Kansallismuseoon Helsinkiin. Freskoja varten Gallen maalasi aiheesta myös luonnoksia.
Taidekeskus Taarasti

Taidekeskus Taarasti on Lahden (ent. Nastolan) Pajulahden läheisyydessä sijaitseva taidekeskus, jossa on aika ajoin uusituvia taideteosnäyttelyitä. Alueella on myös kesänäyttämö katoksella ja puisilla penkeillä varustettuna. Näyttämö on käytössä kesäaikaan.
Yōji Yamada

Yōji Yamada (jap. 山田 洋次; s. 13. syyskuuta 1931) on japanilainen elokuvaohjaaja. Hänet tunnetaan parhaiten kymmeniä osia käsittämään kasvaneesta Tora-san-sarjasta, jossa pääosan esittäjänä oli Kiyoshi Atsumi.
Yamada on voittanut useita Japanin akatemian palkintoja. Hän oli vuonna 2003 ehdolla myös parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon saajaksi.
Yamada on jatkanut uraansa menestyksellä vielä Kiyoshi Atsumin kuoltua vuonna 1996. Hänen myöhäisempää tuotantoaan on Shūhei Fujisawan novellien ja romaanien pohjalta tehty elokuva-trilogia, jonka muodostavat elokuvat Samurai hämyisen illan (2002), Kakushi ken oni no tsume (2004) ja Bushi no ichibun (2006).
NRP Arcturus (P1151)

Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta 1974.
Asseco Prokom Gdynia

Historia

Seura perustettiin vasta vuonna 1995 nimellä STK Trefl Sopot. Ensimmäisellä kaudellaan se voitti kolmannen divisioonan ja nousi toiseen divisioonaan. Kaudella 1996–1997 seura jatkoi nousuaan nousten Dominet Bank Ekstraligaan Vuonna 2003 joukkue pääsi EuroCup Challengen finaaliin, jossa sillä oli vastassa Aris Thessaloniki BC. Finaalissa Aris voitti Asseco Prokomin kuitenkin 84-83. Kaudella 2003–2004 joukkue pääsi pelaamaan ensimmäistä kertaa historiansa aikana ULEB Cupia. Joukkue eteni aina karsintakierroksille asti, joissa sen tien katkaisi kauden voittanut Hapoel Jerusalem BC. Samana kautena joukkue voitti ensimmäisen Puolan mestaruutensa. Voitto tarkoitti myös tien avautumista Euroliigaan. Kaudella 2009–2010 Sopot voitti seitsemännen perättäisen mestaruutensa, kun se voitti finaaleissa Anwil Włocławekin.
Sardanapalos

Sardanapalos oli tarunomainen muinaisen Assyrian viimeinen kuningas. Hänet mainitaan alun perin kreikkalaisen historioitsijan Ktesiaan teoksessa Persica. Toinen kreikkalainen historioitsija Diodoros Sisilialainen mainitsee hänet viimeisenä Assyrian 30:stä hallitsijasta. Nykyinen historiantutkimus ei kuitenkaan tunne Sardanapalosta. Hänet on toisinaan oletettu samaksi henkilöksi kuin Assyrian kuningas Assurbanipal (hallitsi 668–627 eaa.), mutta kuvaus ei sovi tähän. Sardanapalos on mahdollisesti yhdistelmä Assurbanipalista, hänen veljestään Šamaš-šum-ukinista sekä Sin-šar-iškunista, joka oli todellisuudessa Asyrian viimeinen hallitsija.
Diodoroksen kuvauksen mukaan Sardanapalos eli ylellisyyksien täyttämää elämää ja käyttäytyi sekä pukeutui naismaisesti. Lisäksi Sardanapalos johti valtakuntansa tuhoon, kun meedialaiset, persialaiset ja babylonialaiset valloittivat sen Arbaces-nimisen päällikön johdolla. Sardanapalos kukisti vihollisen kolmesti ja kesti kahden vuoden ajan meedialaisten piiritystä, mutta luopui vastarinnasta, kun Tigris-joki tulvi enteenomaisesti hänen pääkaupunkiinsa Niniveen. Sen jälkeen Sardanapalos määräsi rakennettavaksi itselleen valtavan rovion, jossa hänet poltettiin elävältä yhdessä orjiensa, jalkavaimojensa ja palatsinsa aarteiden kanssa.
Sardanapaloksen legendaarinen turmeltuneisuus on innoittanut monia kirjailijoita ja taiteilijoita, erityisesti romantiikan aikana. Lordi Byron kirjoitti hänestä vuonna 1821 näytelmän Sardanapalos.
Woldemar von Daehn

Woldemar Carl von Daehn [von deen] (20. helmikuuta 1838 Sippola – 28. joulukuuta 1900 Rooma) oli suomalais-venäläinen kenraali ja Suomen suuriruhtinaskunnan ministerivaltiosihteeri vuosina 1891–1898. Hänet muistetaan Suomen oikeuksien puolustajana.
Woldemar von Daehn syntyi saksalaisperäiseen, Venäjälle ja edelleen Suomeen asettuneeseen sotilassukuun, joka omisti Sippolan kartanon. Hän kävi Haminan kadettikoulun ja Nikolain yleisesikunta-akatemian Pietarissa, minkä jälkeen palveli upseerina Kaukasiassa, jossa nai ruhtinatar Nina Svjatopolsk-Mirskin. Vuonna 1873 hän pelasti Kaukasian käskynhaltijan, suuriruhtinas Mihail Nikolajevitš Romanovin (keisari Aleksanteri II:n veli), pillastuneilta hevosilta teloen samalla pysyvästi toisen jalkansa. Sen myötä hänen uransa kenttäupseerina päättyi, mutta ura hovin suosikkina alkoi. von Daehn oli kuvernöörinä Stavropolissa ja vuodesta 1882 Viipurin läänissä. Vuonna 1885 hänet nimitettiin Suomen senaattiin siviilitoimituskunnan päälliköksi. Senaatissa hän joutui jatkuvasti vastakkaiselle kannalle svekomaanien sekä nuoruudenystävänsä Leo Mechelinin kanssa, jonka autonomiataistelua hän piti vaarallisena Venäjän ärsyttämisenä. Von Daehn samastui enemmän fennomaanien politiikkaan, vaikkei juuri suomea taitanutkaan.
Helmikuussa 1889 von Daehn nimitettiin ministerivaltiosihteerin apulaiseksi Pietariin. Esimiehensä Casimir Ehrnroothin sairastaessa hän joutui varmentamaan vuoden 1890 postimanifestin, mikä herätti paheksuntaa kotimaassa. Ehrnroothin erottua von Daehnista tuli ministerivaltiosihteeri seuraavana vuonna. Hän toimi samanaikaisesti myös yliopiston vt. kanslerina. Von Daehnia on pidetty viimeisenä Suomen ministerivaltiosihteereistä, joka kykeni luomaan henkilökohtaisen luottamussuhteen keisariin ohi kansallismielisten venäläisten ministerien, ja sai siten viivytettyä Suomeen kohdistetun venäläistämispolitiikan alkua. Hän onnistui vielä 1894 hankkimaan uudelta hallitsijalta Nikolai II:lta kaavanmukaisen Suomen hallitsijanvakuutuksen pyytämällä audienssia jo edellisen keisarin kuolinpäivänä. Aavistaessaan Suomen asioiden hankaloituvan hän jätti useita eronpyyntöjä, joihin keisari lopulta suostui 11. kesäkuuta 1898. Hänet vapautettiin myös armeijasta jalkaväenkenraaliksi ylennettynä. Vain kaksi kuukautta myöhemmin nimitettiin Nikolai Bobrikov Suomen kenraalikuvernööriksi. Von Daehn myi Sippolan kartanon ja muutti ulkomaille. Hän kuoli vuonna 1900 Roomassa, jossa kuolivat vuosia myöhemmin myös hänen viimeiset poikansa (kaksi ehti kaatua Venäjän-Japanin sodassa), jolloin suku sammui.
Von Daehn on haudattu Roomaan.
Helsingin Latokartanossa sijaitseva katu Von Daehnin katu on nimetty Woldemar von Daehnin mukaan.
Pikakirjoituksen oppikirja

Pikakirjoituksen oppikirja on Lars Neoviuksen laatima suomenkielisen pikakirjoituksen oppikirja. Kirjan aikaisempia versioita julkaistiin nimillä Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen ja Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa. Kirja oli useita vuosikymmeniä käytännössä ainoa pikakirjoituksen oppikirja, ja siitä otettiin painoksia 1940-luvulle asti, 15. painos vuonna 1946.

Historia

Neovius kehitti 1870-luvun alkupuolella ensimmäisen suomenkielisen pikakirjoitusjärjestelmän ja julkaisi siitä vuonna 1876 oppikirjan Opastus suomalaiseen pikakirjoitukseen. Kyseessä oli kuitenkin vain pieni sadan kappaleen painos, joka oli tarkoitettu lähinnä hänen omien pikakirjoituskurssiensa oppilaille. Vuonna 1883 hän julkaisi laajemman painoksen nimellä Oppikirja suomalaisessa pikakirjoituksessa. Se erosi ulkoasultaan ja esitystavaltaan merkittävästi edellisestä. Kolmas painos julkaistiin 1891, mutta sen Neovius joutui tekemään kiireessä, eikä ollut siihen itsekään tyytyväinen. Neljättä painosta vuodelta 1894 pidetään sisällöltään Neoviuksen oppikirjan pääpainoksena, ja se oli myös painoteknisesti edellisiä selkeämpi ja laadukkaampi. Kirjan myöhempiin painoksiin ei tehty enää suurempia muutoksia.
Viidennestä painoksesta (1903) lähtien kirjaa julkaistiin nimellä Pikakirjoituksen oppikirja. Neoviuksen kuoleman (1916) jälkeen kirjaa toimitti Kaarlo Kallioniemi. Hänen toimittamansa seitsemäs painos ilmestyi vuonna 1920, ja siitä lähtien kirjaa kustansi WSOY.

Sisältö ja rakenne

Kirja on jaettu kahteen osaan: varsinainen tekstiosa ja erillinen pikakirjoitusliite. Tekstiosassa esitetään pikakirjoitettuna yksittäiset merkit ja niiden yhdistäminen, mutta muu osa pikakirjoitetusta tekstistä on liitteessä. Tekstiosa on jaettu kahteen lukuun: Pikakirjaimet ja sanain kuvaaminen sekä Lyhennysoppi.