google/wiki40b huggingface dataset:
Elena Guro

Elena Genrikhovna Guro (venäjäksi Еле́на Ге́нриховна Гуро́; 10. tammikuuta 1877 Pietari Venäjän keisarikunta – 6. toukokuuta 1913 Uusikirkko, Suomen suuriruhtinaskunta) oli venäläinen, futuristinen taidemaalari, näytelmäkirjailija ja runoilija.

Elämänvaiheita

Elena Guron isä oli Venäjän armeijan upseeri, Genrikh Stepanovitš Guro, joka oli ranskalaista syntyperää. Hänen äitinsä oli taiteellisestti Anna Mihailova Chistiakova ja vanhempi sisar Ekaterina oli kirjailija.
Taidekoulutuksensa Guro aloitti neljätoistavuotiaana. Vuodet 1903–1905 hän opiskeli yksityisessä taidekoulussa, jossa tapasi tulevan aviomiehensä Mihail Matiushinin, joka oli säveltäjä ja viulisti. Vuonna 1905 Guro julkaisi ensimmäisen proosateoksensa ja vuonna 1909 kirjan, jossa oli proosaa, lyriikkaa ja draamaa. Samaan aikaan hän työskenteli jatkuvasti kuvitusten parissa. Vuonna 1911 hän aikoi julkaista satukirjan, mutta kustantaja hävitti käsikirjoituksen ja siihen liittyneet kuvitukset.
Vuonna 1912 Gurolla todettiin leukemia. Hän jatkoi taiteellista työtään kirjallisuuden ja maalausten parissa ja vuonna 1912 häneltä ilmestyi teos ja vielä kuolinvuotena yksi teos lisää. Postuumi teos ilmestyi vuonna vuonna 1914. Guro kuoli isältään perimällään huvilalla Uudellakirkolla.

Teoksista

Guron kirjallisia töitä on vaikea erottaa hänen kuvataiteestaan. Hän on molemmissa impressionisti, symbolisti, primitivisti ja futuristi. Hän pyrkii kummassakin tavoittamaan puhtaan aistihavainnon. Hän etsi tilan ja luonnon yhteyttä ja oli kiinnostunut antroposofiasta ja etsi henkistä neljästä ulottuvuutta. Hän pyrki myös jäljittelemään lasten tekemiä onamotopoeettisia ääniä. Hän teki kokeiluja myös suomen kielellä.
Guro oli kiinnostunut myös feminismistä ja piti sitä tärkeänä erityisesti kaupunkilaisnaisille. Hän itse sanoi että "joskus tunnen olevani äiti kaikelle".
Jean-Baptiste Vallin de la Mothe

Jean-Baptiste Michel Vallin de la Mothe (1729 Angoulême – 7. toukokuuta 1800) oli ranskalainen arkkitehti, joka asui pääosan uransa ajasta Pietarissa. Hänestä tuli Katariina Suuren hoviarkkitehti.
Vallin de la Mothe oli arkkitehti-opettaja Jacques-François Blondelin serkku, ja tämän ohjauksessa hänen arvellaan opiskelleen. Vuonna 1750 Vallin de la Mothe meni kahdeksi vuodeksi opiskelemaan Ranskan akatemiaan Roomassa, tosin ei virallisen sisäoppilaana. Palattuaan Pariisiin hän oli yksi niistä arkkitehdeista, jotka esittelivät Place Louis XV (nykyisin Place de la Concorde) -hankkeen. Vuonna 1759 Vallin de la Mothe otti Blondelin innostamana vastaan tarjouksen Venäjän lähettiläältä Aleksei Bestužev-Rjuminilta siirtyä opettamaan arkkitehtuuria Pietariin. Pietarissa Vallin de la Mothe sovelsi Blondelin suunnitelmia Šuvalovin lempihankkeeseen, Keisarilliseen taideakatemiaan (1765–1772),. siihen tuli suuri avoin aukio ja pyöreä keskuspiha. Akatemian professorina Vallin de la Mothe opetti monia venäläisiä arkkitehteja, joista aikanaan tulisi alallaan merkittäviä, kuten Ivan Starov ja Vasili Baženov. Vallin de la Mothen aloitteesta lupaavat nuoret venäläiset lähetettiin Pariisiin Charles De Waillyn oppiin,, minkä ansiosta venäjän uusklassismiin tuli selvä ranskalainen leima.
Hänen työnsä akatemiassa oli tehnyt Katariina Suureen niin suuren vaikutuksen että hän antoi tälle tehtäväksi laajennuksen rakentamisen Talvipalatsiiin, joka on Akatemiaa vastapäätä Nevan toisella puolella. Siitä tuli Vallin de la Mothen maineikkain työ. Hänen suunnitelmansa tunnetaan nimellä Pikku-Eremitaaši, ja siitä tuli Katariinan taidekokoelman sijoituspaikka. Kokoelmasta tuli aikanaan yksi maailman suurimpia, ja nykyisin Eremitaašin museossa on yli kolme miljoonaa taideteosta, ja sadattuhannet matkailijat käyvät vuosittain Vallin de la Mothen Pikku-Eremitaašissa ja muissa siihen liittyvissä rakennuksissa.
Vuosina 1761–1767 hänellä oli useita muita hankkeita. Hän suunnitteli Pietarin kauppahallin Gostinyi Dvorin Pietarin pääkadulle Nevski prospektille, Kirill Razumovskin ja Ivan Tšernyšovin palatsit, Jusupovien Moikan palatsin sekä Uuden Hollannin kaaren. Vuonna 1766 hänestä tuli virallisesti hoviarkkitehti.
Vallin de la Mothe aloitti kesken jääneen työn katolisen Katariinan kirkon rakentamiseksi. Kirkko valmistui Antonio Rinaldin aikana. Vuonna 1775 Vallin de la Mothe palasi kotikaupunkiinsa Angoulêmeen ja asui siellä loppuelämänsä. Hänen 1780-luvulla Louis Thomas de Bardines'lle suunnittelemansa uusklassinen hôtel particulier on edelleen osoitteessa 79 rue de Beaulieu.
Nidhöggr

Nidhöggr, Nidhögg tai Nidhoggr oli skandinaavisen mytologian mukaan valtava lohikäärme, joka kuljetti kuolleet kynsissään Naströndiin, pettureiden tuonpuoleiseen, ja söi heidän ruumiitaan. Nidhöggr voidaan suomentaa ”Ruumiinrepijäksi”. Nidhöggr myös jyrsi ja kalvoi madon lailla Yggdrasilia, skandinaavien maailmanpuuta.
ADIZ

ADIZ (engl. Air Defence Identification Zone) on ilmapuolustuksen tunnistusvyöhyke.
Se on jokaisen maan rajoilla sijaitseva rajoitettu ilmatila, jonka leveys on keskimäärin 15 kilometriä (8,10 meripeninkulmaa) valtakunnan maarajasta sisäänpäin ja keskimäärin 7 kilometriä (3,78 meripeninkulmaa) valtakunnan merirajasta ja aluemeren ulkorajasta sisäänpäin.
Junalinnut

Juoni

Dortmundilainen eristäytynyt olutrekankuljettaja Hannes (Joachim Król) on joukkoliikenteen aikatauluharrastaja, joka haaveilee matkasta lajin maailmanmestaruuskilpailuihin Inariin. Hän pyytää pomoltaan vapaata voidakseen osallistua kilpailuun, mutta tämä ei suostu miehen pyyntöön. Hannes lähtee kiivastuneena tästä huolimatta matkalle, ja kun pomo myöhemmin löydetään toimistostaan kuolleena, Hanneksesta tulee tietämättään pääepäilty murhasta. Matkalla Inariin Hannes tapaa suomalaisen Sirpan (Outi Mäenpää), joka ryhtyy miehen matkaseuraksi. Hanneksen ja Sirpan kintereillä seuraa komisario Franck (Peter Lohmeyer), joka on päättänyt saada epäilemänsä murhamiehen kiinni.
Oath Bound

Aiheesta muualta

Albumi Oath Bound Encyclopaedia Metallum -sivustolla (englanniksi)
Munsalan vaakuna

Munsalan vaakuna oli Munsalan kunnan tunnus. Sen joutsenaihe viittaa rannikkoseudun luontoon kuin myös vapauteen ja kaukokaipuuseen.
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä kultainen alainen hirsi ja sen yläpuolella kaksi lentävää hopeajoutsenta.” Vaakunan on suunnitellut Gustaf von Numers, se perustuu ehdotetun ajatuksen kansalaiskoulunopettajan Lars Pensarilta. Munsalan kunnanvaltuusto hyväksyi sen 16. maaliskuuta 1965 ja Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 4. marraskuuta samana vuonna.
Vaakuna jäi epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi 1975, kun Munsala yhdistyi Uudenkaarlepyyn kaupunkiin yhdessä Uudenkaarlepyyn maalaiskunnan ja Jepuan kanssa.
Tea Latvala

Tea Reetta Susanna Latvala (s. 18. lokakuuta 1977 Kurikka) on suomalainen muotoilija.
Hän on valmistunut Taideteollisesta korkeakoulusta taiteen maisteriksi vuonna 2007. Latvala myy suunnittelemiaan puisia Teatiamo-seksivälineitä. 
Latvala oli toinen juontajista vuonna 2008 Nelosella esitetyssä ohjelmassa G-piste.
CISSP

CISSP (Certified Information System Security Professional) on (ISC)²:n tarjoama tietoturvatutkintosertifikaatti. Huhtikuussa 2018 Suomessa oli noin 433 CISSP-sertifioitua tietoturva-alan ammattilaista. Maailmanlaajuisesti CISSP:n suorittaneita oli vuonna 2010 yli 67 000 kaikkiaan 134 eri maassa.
Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 2014

Taitoluistelun Euroopan-mestaruuskilpailut 2014 järjestettiin 13.–19. tammikuussa 2014 Budapestissä, Unkarissa. Kilpailun ohjelmaan kuuluivat miesten ja naisten yksinluistelu, pariluistelu ja jäätanssi.
Mestaruuttaan puolustivat miehissä Javier Fernández (Espanja), naisissa Carolina Kostner (Italia), pariluistelussa Tatjana Volosožar ja Maksim Trankov (Venäjä) sekä jäätanssissa Ekaterina Bobrova ja Dmitri Soloviev (Venäjä).

Kilpailukelpoisuus

Kilpailu oli avoin kaikille 15 vuotta ennen 1. heinäkuuta 2013 täyttäneille luistelijoille Euroopan Kansainvälisen luisteluliiton jäsenmaista. Vastaavat kilpailut ei-eurooppalaisille luistelijoille ovat taitoluistelun neljän maanosan mestaruuskilpailut 2014. 
Vuoden 2013 EM-kilpailujen tulosten perusteella jokainen maa sai lähettää yhdestä kolmeen osallistujaa jokaiseen lajiin. Kansalliset tahot päättivät omien kriteereidensä mukaan, ketkä luistelijat lähetettiin kilpailuihin. Luistelijoiden täytyi kuitenkin olla saavuttanut vähimmäispistemäärä teknisissä elementeissä kansainvälisissä kilpailuissa ennen EM-kilpailuita.
Taipale

Taipale eli taival tarkoittaa yleensä käveltävää matkaosuutta ja maareittiä. Taival voi kuitenkin laveasti tulkiten olla kävellen kuljettava tieosuuskin, ja kulku taipaleella eli taivallus voi olla lihasvoiman käyttöä ylipäätään, kuten ratsastusta tai hiihtoa. Alun perin taipaleella tarkoitettiin erityisesti käveltävää välimatkaa maastossa parempien ja yleisten kulkureittien, kuten vesireittien ja teiden ulkopuolella.
Vesireitit olivat muinoin tärkein maa-alueita halkova kulkuväylä Itä-Euroopassa, ja myös Suomessa. Joillakin reiteillä oli taipaleita, eli joko maitse kuljettava kannas, tai purjehduskelvoton vesiosuus, kuten koski. Taipaleet hidastivat ja vaikeuttivat matkantekoa jopa huomattavasti. Taipaleen yli piti joko kantaa tai vetää venettä, tai sitten matkaa piti jatkaa taipaleen jälkeen uudella veneellä. Veneen jättäminen ehkä muidenkin käyttämän vesireitin varrelle ei kuitenkaan ollut yleensä järkevää, joten veneet vedettiin usein maitse, ja koskissa niitä voitiin yrittää uittaa rannasta kiinni pitäen. Tästä syystä vesireittien kulkijat suosivat kevyitä veneitä. Myös viikingit, jotka yleensä tunnetaan pitkäveneistä, käyttivät nykyisen Venäjän jokireiteillä, idäntiellä, kanootteja muistuttavia pikkuveneitä ja haapioita. Viikingit pelkäsivät idäntiellä taipaleita, sillä eräät paikalliset kansat odottivat hyökätäkseen niiden kohdalla.
Suomessa taipaleiden perusteella on nimetty useita paikkoja, muun muassa Taivalkoski, jossa kosken ohi piti kulkea maitse.
N,N-dietyylianiliini

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa N,N-dietyylianiliini on kirkasta tai keltaista nestettä. Se liukenee vain hieman veteen, mutta paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin, asetoniin ja kloroformiin.

Valmistus ja käyttö

N,N-dietyyliamiinia valmistetaan aniliinin ja etanolin tai dietyylieetterin välisellä reaktiolla. Katalyyttinä reaktiossa käytetään rikkihappoa tai muita mineraalihappoja tai Lewis-happoja kuten alumiinioksidia. Reaktiossa muodostuu N,N-dietyylianiliinin lisäksi monosubstituoitua N-etyylianiliinia ja nämä yhdisteet voidaan erottaa toisistaan tislaamalla.
N,N-dietyylianiliinia voidaan käyttää reaktioissa liuottimena. Lisäksi siitä valmistetaan väriaineita ja lääkeaineita. Yhdistettä voidaan käyttää myös tyydyttymättömien polyesterihartsien valmistuksessa.
Salamis (saari)

Maantiede

Salamis sijaitsee Saroninlahdessa Välimereen kuuluvassa Egeanmeressä aivan Attikan rannikon tuntumassa Ateenan metropolialueen ja Pireuksen sataman edustalla. Ainoastaan kapea salmi erottaa sen sekä Attikasta että Megariksesta. Salamiin ja Pireuksen välissä sijaitsee pieni Psyttáleian saari. Kauempana saaren eteläpuolella sijaitsee Aíginan saari.
Salamis on sekä pinta-alaltaan että asukasluvultaan suurin Saronisista saarista. Saari on jotakuinkin länteen päin aukeavan puolikuun muotoinen. Saaren korkein kohta on Óros Mavrovoúni (375 metriä). Saarelle on lyhyt matka Ateenasta, mutta se ei kuulu Kreikan turistisaariin.

Historia

Antiikin aikana Salamis tunnettiin myös nimillä Pityussa (Ῥιτυοῦσσα), Skiras (Σκιράς) ja Kykhreia (Κυχρεία). Alun perin saari oli aiginalaisten siirtokunta. Sittemmin se oli Ateenan ja Megaran kiistakapulana. Lopulta Ateena valtasi sen itselleen ja siitä tuli osa Attikaa.
Saari tunnetaan ennen kaikkea sen itäpuolella vuonna 480 eaa. käydystä Salamiin meritaistelusta, joka oli yksi persialaissotien merkittävimmistä taisteluista. Siinä Ateenan ja sen liittolaisten laivasto voitti Persian ja sen liittolaisten laivaston.
Alkuperäinen antiikin Salamiin kaupunki sijaitsi saaren etelärannikolla. Kun saaresta tuli Ateenan demos, uusi Salamiin kaupunki rakennettiin saaren itärannikolle eli Ateenan puolelle. Tästä antiikin Salamiin kaupungista on säilynyt jäänteitä Ampelákian lähellä. Nykyinen saaren länsirannikolla sijaitseva Salamiin kaupunki on näin kolmas samanniminen historian aikana.
Jyväskylä Sinfonia

Jyväskylä Sinfonia on 38 muusikosta koostuva Jyväskylän kaupunginorkesteri, jonka perusti Jyväskylän Orkesteriyhdistys vuonna 1955 .
Orkesteri kunnallistettiin vuonna 1965 ja vuodesta 1988 alkaen orkesteri toimi osakeyhtiönä aina vuoteen 1999 asti, jolloin se kunnallistettiin toisen kerran. 
Orkesterin ylikapellimestarina on toiminut vuoden 2014 alusta lähtien Ville Matvejeff (s. 1986).
Jyväskylä Sinfonia konsertoi pääasiallisesti keskiviikkoiltaisin Jyväskylän teatteritalossa; kirkkokonserttien tapahtumapaikkana on puolestaan Taulumäen kirkko. Vuosittaisia kamarikonsertteja kuullaan
vaihtelevissa paikoissa, kuten Jyväskylän kaupungintalolla, Kuokkalan kirkossa
sekä Aalto-salilla. Jyväskylä Sinfonia soittaa myös joka toinen vuosi
Keski-Suomen Alueoopperan orkesterina.
Jyväskylä Sinfonia
konsertoi Suomessa aktiivisesti myös kotikaupunkinsa sekä -maakuntansa ulkopuolella.
Jokakesäiset festivaalivierailut ovat viime aikoina vieneet orkesterin mm.
Turun Musiikkijuhlille yhdessä tenori Jonas Kaufmannin ja maestro Jochen
Riederin kanssa, Jyväskylän Kesään, Sysmän Suvisoittoon ja sekä kansainvälisen
Jorma Panula -kapellimestarikilpailun orkesteriksi Vaasaan. Myös ulkomaan kiertueet kuuluvat orkesterin
toimintaan; 2000-luvulla orkesteri on konsertoinut niin Espanjassa, Ranskassa,
Norjassa kuin Japanissakin.
Jyväskylä Sinfonia on tehnyt runsaasti
levytyksiä, joista menestynein on lähes 80 000 kappaletta myynyt ”Lauluja
merelle”, solistinaan Karita Mattila. Vuonna 1998 julkaistun levyn sävellykset
ovat Lasse Mårtensonin käsialaa. Orkesterin diskografia sisältää lähes 40
levytystä Naxos-, Ondine-, Finlandia Records - sekä Fazer Records
-levy-yhtiöille. Viimeisimmät levyt sisältävät muun muassa Felix Mendelssohnin
viulukonsertot kiinalaistähti Tianwa Yangin kanssa, napolilaissäveltäjä
Domenico Cimarosan ooppera-alkusoittoja 1700-luvulta sekä Peteris Vasksin
huilukonserton maailmanensilevytyksen.
Viime vuonna julkaistiin Aulis Sallisen 80-vuotisjuhlavuoden kunniaksi tupla-cd Sallisen Chamber Music -sarjasta yhdessä pianisti Ralf Gothónin, sellisti Arto Noraksen
ja jousikvartetti Meta4:n kanssa. Viimeisin, jo platinaa myynyt levy yhdessä baritoni Waltteri Torikan kanssa sisältää viihdemaailman klassikoita tuorein sovituksin.
Mustapaku

Koko ja ulkonäkö

Mustapaku on hyvin suurikokoinen tetrakala ja voi kasvaa jopa 108 senttimetrin pituiseksi ja saavuttaa 40 kilogramman painon. Yleensä se jää kuitenkin pienemmäksi, noin 70 senttiä pitkäksi. Muodoltaan mustapaku on korkea ja litteä. Kalan suomut ovat suuret ja hieman sahalaitaiset. Selästään se on väriltään tumman harmaa ja kylkien väri vaihtelee oliivinvihreästä mustaan. Rintaevien luona suomut ovat punertavat. Nuorilla mustapakuilla on kolmiomaiset ulokkeet alaleuassa.

Levinneisyys ja vesiolot

Mustapakun alkuperäistä luonnollista levinneisyysaluetta ovat Amazon- ja Orinocojoet Etelä-Amerikassa. Sitä tavataan myös Yhdysvalloista Havaijin, Mississipin, Kalifornian, Texasin ja Floridan osavaltioiden joista sekä Keski-Amerikasta. Nämä kannat ovat todennäköisesti kehittyneet akvaarioista vapaaksi päästetyistä kaloista. Mustapakua kasvatetaan Brasiliassa, Venezuelassa, Kolumbiassa, Panamassa, eräillä Karibianmeren saarilla sekä Aasiassa.
Mustapaku elää makeissa vesissä, joiden lämpötila on 22–28 °C ja pH on välillä 5–8. Laji tulee toimeen myös vesissä, joissa on vain vähän mineraaleja ja liuennutta happea. Mustapakun kidukset kuuluvat pinta-alaltaan suurimpiin makeassa vedessä elävillä kaloilla.

Elintavat

Mustapakut liikkuvat yleensä yksittäin. Kuivalla kaudella kalat elävät suurissa joissa ja siirtyvät sadekaudella pienempiin jokiin ja tulviviin metsiin. Koiraat tulevat sukukypsiksi kolmen vuoden ja naaraat neljän vuoden ikäisinä. Mustapakun ravintoa ovat erityisesti sadekaudella hedelmät, pähkinät ja suuret siemenet ja tällöin ne syövät hyvin vähän eläinravintoa. Erityisesti mustapaku syö kumipuiden ja palmujen hedelmiä. Kuivan kauden aikana mustapakun ravinto koostuu joen pohjan orgaanisesta aineksesta ja mätänevistä kasveista, eläinplanktonista, pienistä kaloista, nilviäisistä ja hyönteisten toukista.
Augsburg Airways

Historia

Augsburg Airwaysin edeltäjä oli Interot Airways, jonka perusti vuonna 1980 saksalainen metsäteollisuusyhtiö Haindl (joka siirtyi vuonna 2001 UPM-Kymmenen omistukseen). Aluksi lentoyhtiön päätehtävänä oli järjestää lentoyhteys Düsseldorfin ja Augsburgin välille Haindlin sisäisiä tarpeita täyttämään, mutta vuonna 1986 toimintaa laajennettiin kattamaan myös tavallisia liikennelentoja. Kalustona toimi aluksi metsäyhtiön Beechcraft King Air -konetyyppi, mutta toiminnan taloudellisen menestyksellisyyden myötä ja Saksan jälleenyhdistymisen laajentaessa kohdevalikoimaa, tilasi yhtiö suurempia de Havilland Canada DHC-8 -koneita.
Vuonna 1995 Interot liittyi IATA:n jäseneksi, ja yhtiön Augsburgin kotikenttä sai siten kansainvälisen lentokenttäkoodin AGB. Muutamaa kuukautta myöhemmin yhtiön nimi muuttui nykyiseen muotoonsa, ja yhteistyö Lufthansan kanssa alkoi. Osana yhteistyötä Augsburg Airways lensi lentonsa Lufthansa Regionalin (aiemmin Team Lufthansa) väreissä ja käytti Lufthansan LH-lentonumerotunnusta.
Lufthansa ilmoitti lopettavansa yhteistyösopimuksen Augsburg Airwaysin kanssa kesäkauden 2013 jälkeen. Yhtiö lopetti toimintansa 27. lokakuuta 2013.
Italian vaakuna

Italian vaakuna on Italian tunnus lipun ja hymnin ohella. Se on ollut käytössä 5. toukokuuta 1948 lähtien.

Historiaa

Kun Italiasta tuli tasavalta, se tarvitsi uuden vaakunan. Vuonna 1946 käynnistettiin tästä julkinen kilpailu, jonka vaatimuksiin kuului, että poliittisten puolueiden tunnukset ovat kiellettyjä ja että vaakunan tulee sisältää Italian tähti. Voittaja oli Paolo Paschetto, ja vaakuna esiteltiin yleisölle helmikuussa 1947. Tämä versio ei kuitenkaan saanut yleisön hyväksyntää, joten järjestettiin toinen kilpailu. Voittajaksi selvisi taas Paolo Paschetto. Uuden vaakunan hyväksyi perustuslaista päättänyt kokous helmikuussa 1948 ja sen hyväksyi virallisesti käyttöön presidentti Enrico De Nicola.
Vankkakoruahven

Koko ja ulkonäkö

Vankkakoruahven kasvaa enimmillään 20 cm pitkäksi. Se on yleisväriltään oranssinsävyinen, vatsapuoleltaan valkoinen. Pyrstö on tulipunainen. Silmän alta lähtee ohut valkoinen juova. Tärkein tuntomerkki, jolla sen erottaa muista koruahvenissta, on selkäevän tummanpunainen läikkä. Naaraan pyrstö on voimakkaasti haaraantunut, ja sen kummankin osan kärjessä on punainen täplä.

Alkuperä

Vankkakoruahvenia tavataan Indopasifisella merialueella. Se elää yleensä ryhminä riutoilla suojaisissa laguuneissa  tai lahdissa.

Käyttäytyminen ja ravinto

Vankkakoruahvenet elävät haaremiparvissa, joissa on paljon enemmän naaraita kuin koiraita.
Akvaariossakaan niitä ei suositella pidettäväksi yksin. Ne syövät lihapitoista ruokaa kuten kidusjalkaisia ja muuta elävää ruokaa, ja niitä olisi hyvä ruokkia useita kertoja päivässä.
Aviador Dro

Aviador Dro on espanjalainen tekno-yhtye. Se perustettiin Madridissa vuonna 1979. 1980-luvulla siitä tuli yksi Espanjan suosituimmista tekno-musiikkia soittavista yhtyeistä.
Kaikkivaltius

Kaikkivaltiuden hylkääminen

Jotkut monoteistit katsovat, että jumala ei ole tai ei edes voi olla kaikkivaltias tai että luodessaan olioita, joilla on vapaa tahto, jumala vapaaehtoisesti rajoitti kaikkivaltiuttaan.
Muun muassa eräissä juutalaisuuden (konservatiivijuutalaisuus ja reformijuutalaisuus) protestanttisuuden haaroissa jumalten sanotaan vaikuttavaan maailmaan vain suostuttelemalla, ei pakolla tai ihmeillä. Tämä johtopäätös on usein filosofisten tai tekstuaalisten pohdintojen tulos.
Mauro Bianchi

Mauro Bianchi (s. 31. heinäkuuta 1937 Milano, Italia) on italialaissyntyinen belgialainen entinen kilpa-autoilija. Hänen isoveljensä Lucien Bianchi oli entinen Formula 1 -kuljettaja. Myös Bianchin lapsenlapsi Jules Bianchi oli autourheilija, kaudella 2014 hän kilpaili F1 -sarjan Marussia-tiimissä. Omalla ajourallaan Mauro Bianchi osallistui kuudesti peräkkäin Le Mansin 24 tunnin ajoon ollen parhaimmillaan 13. vuosina 1966 ja 1967. Vuonna 1967 Bianchi voitti myös oman luokkansa Le Mansissa. 1960-luvulla hän voitti myös kolme MM-titteliä urheiluautojen GT-sarjassa.
Ovi

Ovi on levymäinen rakennusosa, jolla suljetaan seinässä tai vastaavassa rakenteessa oleva kulkuväylä tai muu aukko. Kulkuaukolta vaaditaan kävelemisen mahdollistavaa kokoa, jolloin pienempää aukkoa nimitetään luukuksi. Muuhun tarkoitukseen, kuten kaappien sulkemiseen tehtyä levyä kutsutaan kuitenkin myös oveksi.

Ovien historia

Vanhimmat tunnetut merkit ovista on löydetty egyptiläisistä haudoista, joissa niitä on kuvattu yksi- tai kaksiosaisina ja yhdestä puusta tehtyinä.  Myöhemmin ne levisivät Eurooppaan todennäköisesti antiikin Kreikan ja Rooman kautta.

Oven käyttö

Ovella voidaan erottaa talon eri huoneet tai ulko- ja sisätila toisistaan. Rakennusten lisäksi ovia käytetään esimerkiksi kulkuvälineissä. Oviaukolla muodostetaan yhteys kahden tilan välille, ja siinä olevalla ovella voidaan estää tai sallia ihmisten, eläinten, tavaroiden tai ilman läpikulku, tai äänen ja valon kantautuminen kahden tilan välillä.
Suomessa ulko-ovi aukeaa tyypillisesti ulospäin, kun taas joissakin muissa maissa sisäänpäin. Aukeamissuunta saattaa liittyä vanhoihin vieraanvaraisuustapoihin, luonnonoloihin tai paloturvallisuuteen. Sisäänpäin aukeavan oven saranat ovat sisäpuolelle, jolloin ovea ei voi murtaa auki saranatapit poistamalla. Tämän estämiseksi ulospäin avautuviin kerrostalon oviin lisätään usein saranapuolelle karmiin tapit estämään oven murtamisen saranapuolelta.

Ovityyppejä

Aukeamistavan suhteen tavallisin on saranaovi, joka aukeaa yhteen suuntaan. Heiluriovessa eli saluunanovessa, joka avautuu molempiin suuntiin, käytetään usein erikoissaranaa ja vaimentavia jousia. Saranoiden ohella käytetään liukukiskoja ja pyöriä liukuovissa suurten oviaukkojen sulkemiseen. Kolmas ovityyppi on nosto-ovi, joka siirretään paikalleen kiskojen avulla ylä- tai alapuolella olevasta syvennyksestä. Ovet voivat olla myös lamelli- eli haitari- tai taiteovia, jotka avattaessa menevät kokoon. Samantyyppisiä ovat laskos- eli paljeovet, joissa on metallirakenteeseen kiinnitetty taipuisa muovi- tai nahkakalvo, tai vastaava. 
Vetoa torjumaan käytetään pyöröovea, joka koostuu kahdesta toisiinsa kohtisuoraan kiinnitetystä ovilevystä, jolloin leikkauskohta toimii akselina. Nykyisin käytetään myös automaattiovia, jotka avautuvat ja sulkeutuvat valokennon tai vastaavan koneiston avulla. Automaattisesti avautuvat ovet voivat avautua avauskytkimen, anturin, infrapunan, paineen tai liikkeentunnistimen signaalista.

Ulko-ovi

Ulko-ovi on ovi, joka on asennettu rakennuksen ulkoseinään kulkuväyläksi. Yleisimmät varastoitavat modulikoot ovat M9X21 ja M10X21.
Kiinankääpiöhamsteri

Luonne

Kiinankääpiöhamsteri on luonteeltaan kultahamsterin ja talvikon tavoin erakko. Tavallisesti se on myös ujo. Kiinankääpiöhamsterilla on tapana kiertyä mielellään ihmisen sormen ympäri hännällään ja vartalollaan.

Väritys

Kiinankääpiöhamstereita on vain kahden värisiä. Yleisimmästä värityksestä käytetään nimitystä normaali. Normaalin värinen kiinankääpiö on vatsapuolelta luonnonvalkoinen ja muutoin kastanjanruskea. Lajilla esiintyy myös yhtä kuviotyyppiä, josta käytetään nimitystä laikukas. Tällaisen kiinankääpiöhamsterin turkissa on normaali-värisiä laikkuja, mutta muutoin se on valkoinen. Kummassakin tapauksessa hamsterilla on selkäjuova silmien välistä hännän päähän.
Alfred Kutševski

Alfred Kutševski (17. toukokuuta 1931 – 15. toukokuuta 2000 ) oli neuvostoliittolainen jääkiekkoilija. Hänet valittiin Neuvostoliiton ja Venäjän jääkiekon kunniagalleriaan vuonna 1954.

Saavutukset

Kutševski voitti Jääkiekon olympiakultaa vuonna 1956 ja olympiapronssia vuonna 1960. Lisäksi hän voitti kaksi jääkiekon maailmanmestaruutta.