google/wiki40b huggingface dataset:
Puhekupla

Puhekupla on sarjakuvissa ja animaatioissa tai muussa äänettömässä mediassa visuaalinen ilmaisu ihmisen tai muun olennon puheelle. Muut äänet ilmaistaan visuaalisesti ilman puhekuplia. Puhekupla on yleensä valkoinen soikio tai suorakaide, jonka sisällä on puhe tekstinä. Siihen kuuluu tavallisesti sakara, joka osoittaa puhujan suuta kohti.
Puhekuplan reunat voivat ilmaista visuaalisesti myös puhujan tunnetilaa tai äänensävyä. Esimerkiksi katkoviivalla kuvatun puhekuplan reuna ilmaisee kuiskaamista. Tunnetilaa ja äänensävyä voidaan kuvata puhekuplaan sijoitetuin symbolein, esimerkiksi nuotit kuvaavat viheltämistä tai laulamista. Tavallisesta poikkeava puhekuplien tekstityyppi voi kuvata tunnetilaa tai vierasta kieltä; tätä käytetään runsaasti esimerkiksi Asterix-sarjakuvissa.

Historia

Jo 1200-luvulla esiintyi ihmisillä kuvissa puhumista ilmaisevia nimiöitä. Tunnistettavat "puhekuplat" syntyivät varsinaisesti 1600-luvulla. Sarjakuvateollisuuden kehittyessä 1900-luvulla puhekuplat eri kulttuureissa yhtenäistyivät.
Demeterin ja Koren pyhäkkö (Syrakusa)

Historia

Demeterin ja Koren pyhäkkö rakennettiin klassisen kauden alussa. Sen rakennutti Syrakusan tyranni Gelon Himeran taistelussa vuonna 480 eaa. Karthagosta saadun voiton jälkeen. Pyhäkön alue oli aiemmin käytössä hautausmaana. Pyhäkössä vietettiin muun muassa kaupungin Thesmoforia-juhlia. Yleensä on tulkittu, että kyseessä on sama Demeterin ja Koren pyhäkköalue, jonka temppelit karthagolaiset Diodoros Sisilaisen mukaan tuhosivat vuonna 396 eaa., mutta tämä on myös kyseenalaistettu.
Pyhäkköalue löydettiin 1960-luvulla aukiolla olevaa modernia Madonna delle Lacrimen kirkkoa rakennettaessa. Alueen arkeologiset kaivaukset suoritettiin 1970- ja 1980-luvuilla.

Rakennukset

Demeterin ja Koren pyhäkköalue sijaitsi Syrakusan agoran pohjoispuolella Akhradinen kaupunginosassa, joka sijaitsi Sisilian pääsaaren puolella pohjoiseen kaupungin vanhasta ytimestä Ortygian saaresta. Pyhäkön arkeologinen alue on nykyisellä Piazza della Vittorialla heti Madonna delle Lacrimen kirkon eteläpuolella.
Pyhäkköalueella oli kreikkalainen temppeli, temppelit tai pienemmät pyhäköt sekä Demeterille ja Korelle että myös Artemis Feraialle. Tärkein löydetty temppeli oli kooltaan noin 10 x 18 metriä. Se oli prostylos-temppeli, jonka julkisivussa oli neljä pylvästä (tetrastylos). Sen rauniot sijaitsevat Piazza della Vittorian arkeologisen alueen luoteiskulmassa.
Temppelin itäpuolella oli suuri lähdekaivorakennus. Ympäriltä on kaivettu myös muun muassa katuja sekä hellenistisen ja roomalaisen kauden talojen jäänteitä. Osa raunioista on näkyvissä Madonna delle Lacrimen kirkon sisällä. Alueelta on löydetty suuri määrä votiiviesineitä, kuten terrakotasta tehtyjä pienoispatsaita.
HMS Triumph (N18)

Palvelus

HMS Triumph lähti 24. elokuuta 1939 Dundeestä partiointialueelleen Norjan etelärannikolle. Toisen maailmansodan alkaessa alus matka muuttui ensimmäiseksi sodan ajan partioksi. Alus palasi Dundeehen 8. syyskuuta. Alus aloitti toisen purjehduksen 23. syyskuuta Dundeesta siirtyen partiointi alueelleen Norjan etelärannikolle, mistä se palasi 9. lokakuuta.
Alus siirtyi 14. lokakuuta Dundeestä Rosythiin, mistä se aloitti kolmannen partiomatkansa 22. lokakuuta Skotlannin länsirannikolla lähellä St. Kildaa. Alus palasi 12. marraskuuta Rosythiin.
Alus osui 26. joulukuuta 1939 Saksan laivaston laskemaan miinaan Pohjanmerellä. 5,49 metriä keulasta tuhoutui täysin, jolloin painerunko vaurioitui estäen sukeltamisen. Onneksi aluksen torpedot eivät räjähtäneet. Aluksen miehistön onnistui tuoda aluksensa satamaan kuninkaallisten ilmavoimien hävittäjien  ja laivaston hävittäjien suojatessa paluumatkaa. Alus siirrettiin korjattavaksi Chathamin telakalle, mistä se vapautui vasta 27. syyskuuta.
Alus siirrettiin alkuvuodesta 1941 Välimerelle, missä se upotti italialaiset kauppalaivat Marzanemin, Colomba Lofaron, Ninfean ja Monrosan. Lisäksi alus tuhosi apuvartiolaivat V136/Tugnin F. Valoroson,  V190/Friedan ja V137/Trio Frassinettin sekä pelastusalus Herculeksen. Muita sukellusveneen upottamia aluksia olivat saksalainen rahtialus Luvsee, kreikkalainen purjealukset Panagiotis ja Aghia Paraskeva. Aluksen laukaisema torpedo vaurioitti myös tankkereita Ardor ja Poseidore sekä rahtialuksia Sidamo ja Norburg.
Helmikuussa 1941 alus laski partiomatkallaan kommandoryhmän maihin Apulian rannikolla. Toukokuussa alus upotti kaksi alusta Calabrian rannikolla sekä Italian laivaston apuristeilijän Ramb III:n Benghazin edustalla. Kesäkuussa alus upotti torpedoimalla Italian laivaston sukellusvene Salpan Metra Matruhin edustalla käytyään ensin tykistötaistelua sukellusveneen kanssa. Partiomatkalla heinäkuussa alus upotti 500-tonnin rahtialuksen, jonka saattajana oli hinaaja Dante de Lutti. Triumph upotti hinaajan tykistötaistelussa. 
Aluksen saamat vauriot vaativat korjausta, mikä toteutettiin Maltalla. Elokuussa aluksen palattua palvelukseen alus vaurioitti Italian laivaston risteilijä Bolzanoa. Partiomatkalla Adrianmerellä syyskuussa alus upotti jälleen kauppalaivan sekä vaurioitti kahta muuta tykkitulella. Kuukautta myöhemmin alus upotti kuljetusaluksen Egeanmerellä ennen paluutaan partioimaan Pohjois-Afrikan rannikolla, jossa se upotti yhden aluksen.
Alus lähti 26. joulukuuta Aleksandriasta laskeakseen maihin partion Anti Parokselle ennen partiomatkaa Egeanmerellä. Partio laskettiin maihin 30. joulukuuta, mutta alus ei noutanut sitä 9. tammikuuta 1942 kuten piti. Alus todettiin kadonneeksi 14. tammikuuta ja sen oletetaan osuneen miinaan.
Francesco Maria Veracini

Francesco Maria Veracini (1. helmikuuta 1690 Firenze – 31. lokakuuta 1768 Firenze) oli italialainen säveltäjä ja viulisti. Hän sai opetusta Firenzessä sedältään tai enoltaan Antonio Veracinilta sekä Giovanni Maria Casinilta, Francesco Ferocilta ja G. A. Bemabeilta. Nuorempi Veracini toimi vuosina 1711–12 viulistina Venetsiassa, ja keväällä 1712 Firenzessä esitettiin hänen oratorionsa Il trionfo della innocenza patrocinata da. S. Niccolò. Tammikuusta joulukuuhun 1714 Veracini oli Lontoossa, jossa hän esiintyi hyväntekeväisyyskonserteissa ja kuningattaren teatterin solistina. Vietetyään aikaa Venetsiassa ja Düsseldorfissa hän sai työpaikan Dresdenin hovista vuonna 1717; vuosina 1723–33 hän oli jälleen Firenzessä, ja vuonna 1733 hän palasi Lontooseen jatkamaan konsertoimista.
Vuodesta 1755 kuolemaansa Veracini oli San Pancrazion maestro di cappella Firenzessä. Hän jatkoi viulunsoittoa vanhoilla päivillään. Hänen sävellystuotantoonsa kuuluu neljä oopperaa, kahdeksan sittemmin kadonnutta oratoriota, messuja, motetteja, vespereitä, Te Deum -versio, kantaatteja, lauluja, sonaatteja ja konserttoja. Säveltäjän suurimmiksi mainitut viulusonaatit kuuluvat teoskokonaisuuteen Sonate accademiche vuodelta 1744.
Vuonna 1996 löydetty asteroidi 10875 Veracini on nimetty säveltäjän mukaan.
Yön maku

Juoni

Destiny Weller ja hänen kaksoissisarensa Livvy olivat erittäin läheisiä, kunnes Livvy valitsi ikuisen elämän vampyyrina ja jätti Destinyn yksin. Destiny on valmis tekemään kaikkensa saadakseen sisarensa takaisin. Myös perheen lääkäri-isä paiskii töitä yötä päivää löytääkseen keinon parantaa tyttärensä. Samaan aikaan vampyyrinmetsästäjät keräävät joukkojaan, eikä Destiny kestä ajatusta sisarensa menettämisestä. Hän päättää varoittaa Livvyä oman henkensä uhalla. Livvy on voimiensa tunnossa, ja hänen mielestään kaksoset voivat olla yhdessä vain, jos Destinykin muuttuu vampyyriksi. Destiny tekee suunnitelman, jonka toteuttaminen vaatii valtavia uhrauksia.
Umbria

Talous

Alle kymmenen hengen pienyritykset työllistävät suuren osan umbrialaisista. Työttömyysaste Umbriassa on pienempi kuin muualla Italiassa keskimäärin. Umbrian talouden tärkeimmät osa-alueet ovat matkailu, tekstiiliteollisuus, keramiikka sekä puu- ja takorautatuotteet. Umbrian elintarviketeollisuuden tuotteita oliiviöljyn ja viinin lisäksi ovat muun muassa juustot ja lihajalosteet. Italian vuonna 2011 alkaneesta talouskriisistä huolimatta Umbrian vienti on ollut kasvussa, ennen kaikkea oliiviöljy- ja tekstiilituotannon ansiosta.

Maatalous

Maatalouden osuus Umbrian kokonaistuotannosta on 2 prosenttia. Tärkeimmät maataloustuotteet ovat liha, vehnä, tupakka, öljykasvit, viinirypäleet, kananmunat ja maito. Umbriassa on suotuisat olosuhteet oliivien ja viinin viljelylle. Umbrialaiset viinit ja oliiviöljyt ovat maailmalla arvostettuja.

Tekstiiliteollisuus

Italia on maailman markkinajohtaja kašmirneuleiden valmistuksessa, ja Umbria on yksi tärkeimmistä kašmirneuleiden tuotantoalueista Italiassa.
Evert Ekman

Evert Oskar Ekman (2. heinäkuuta 1885 Rautalampi – 30. toukokuuta 1955) oli komentaja ja merikapteeni. Hänen vanhempansa olivat tilanomistaja Oskar Nikolai Ekman ja Ida (Wivi) Olivia Ungern. Hänen puolisonsa oil Göta Antoinette von Hertzen. Evert Ekman  Kävi 5/8 lk. Kuopion ruotsalaista yhteiskoulua (Privata Svenska reallyceum för gossar och flickor i Kuopio). Hän lähti vuonna 1902 merille fregattilaiva Finlandissa ja purjehti kaikilla valtamerillä vuosina 1902–1907. Hän suoritti Helsingin merikoulussa aliperämiehen tutkinnon. 20. huhtikuuta 1907, perämiehentutkinnon 18. huhtikuuta 1908 ja merikapteenin tutkinnon 22. huhtikuuta 1911. Hän työskenteli höyrylaiva Wellamon ja koululaiva Favellin perämiehenä vuosina 1908–1910. Laivaston upseerien aktiiviupseerikurssin hän suoritti vuonna 1922, kuunteluoppilaana hän oli Meripuolustuksen ampumakoulun laivastokursseilla vuonna 1930.

Jääkärikausi

Evert Oskar Ekman liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n pioneerikomppaniaan 24. joulukuuta 1915.  Hän sai komennuksen 11. toukokuuta 1916 etappitehtäviin Ruotsiin, toimien Uumajan etapilla kesäkuun lopuille 1916. Etapilta hänet komennettiin Berliinin räjähdyskursseille. Kurin käytyään hänet komennettiin Saksan meriesikunnan palvelukseen. Hän toimi meriesikunnan määräämissä erikoistehtävissä Ruotsissa ja Norjassa. Pataljoonan pioneerikomppaniaan hän palasi 5. maaliskuuta 1917.

Sisällissodan jälkeen

Suomen sisällissodan jälkeen hänet sijoitettiin 15. marraskuuta 1918 1. Rannikkotykistöpataljoonaan, jossa toimi patterin ja komppanianpäällikkönä, ja 31. heinäkuuta 1919 laivastoon Meripataljoonan komentajaksi. Vartioristeilijä Karjalan päälliköksi hänet nimitettiin 22. marraskuuta 1919. T- ja S-moottoriveneiden puolilaivueen päällikkönä hän toimi 6. huhtikuuta 1923 alkaen. hänet nimitettiin torpeedovene S 2:n sekä MTV1. ja 2. päälliköksi. Edellä mainittujen päällikkyyksien lisäksi hän hoiti Rannikkolaivueen päällikkyyttä vuosina 1923–1925. Hänet määrättiin 14. huhtikuuta 1925 tykkivene Klas Hornin päälliköksi. Armeijasta hän erosi 17. maaliskuuta 1926. Hän ohjasi kesällä 1926 Uudenmaan eteläisen suojeluskuntapiirin laivueharjoituksia ja luennoi miehistölle sotilasaineita. Evert Oskar Ekman astui uudelleen laivaston palvelukseen 16. syyskuuta 1926 ja määrättiin 29. marraskuuta 1926 hoitamaan Laivaston esikunnan viestipalveluksen päällikön tehtäviä, josta tehtävästä hänet siirrettiin 15. heinäkuuta 1927 Jäänsärkijäpuolilaivueen päälliköksi, miinalaivueen päälliköksi hänet siirrettiin 29. kesäkuuta 1928 Rannikkolaivastoon, tullilaiva Nordvaktenin perämiehenä vuonna 1912 ja tullilaiva Mäntyluodon päällikkönä vuonna 1929, Rannikkolaivaston päällikön apulaiseksi hänet siirrettiin 1. heinäkuuta 1933 (hoiti tointa jo 9. kesäkuuta 1931 alkaen) ja 11. tammikuuta 1937 Laivastoaseman satamakapteeniksi, jossa tehtävässä toimi vuoteen 1939 ja edelleen sotien ajan. Armeijasta hän siirtyi ei vakinaiseen palvelukseen vuonna 1940.

Talvisota

Talvisodan aikana hän toimi Helsingin laivastoaseman satamakapteenina.
Elektroniikkapeli

Elektroniikkapeli on nestekidenäytöllä varustettu pienikokoinen, usein taskuun mahtuva pelilaite, joka on suunniteltu vain yhtä peliä varten. Elektroniikkapelien valtakausi oli 1980-luvulla, ja niiden seuraajaksi tulivat 1990-luvun taitteessa käsikonsolit. Elektroniikkapelejä valmistetaan vielä tänäkin päivänä, mutta ne ovat yleensä halpoja ja sekundalaatuisia.
Ensimmäisiä ja myös tunnetuimpia elektroniikkapelejä olivat Nintendon Game & Watch -pelit, jotka esiteltiin 1970-luvun lopulla. Pelien grafiikka oli mustavalkoista johtuen LCD-teknologiasta, mutta näyttöjen taustoissa saatettiin käyttää värejä. Elektroniikkapeleistä kehitettiin useita erilaisia malleja, viimeisimpänä taitettavat mallit, joissa saattoi olla jopa kolme erillistä näyttöä pelin eri tasoja varten. Laitteiden koko grafiikka oli suunniteltu vain yhtä peliä varten, eikä peliä voinut vaihtaa. Äänet olivat yksi- tai kaksikanavaisia. Peleistä saattoi löytyä myös lisätoimintoja, kuten kellonajan ja päivämäärän näyttö sekä herätysajastin. Tunnetuimpia elektroniikkapelejä olivat Nintendon Donkey Kong ja Mario Bros. sekä Atarin Space Invaders.
1980-luvulla monet yritykset valmistivat elektroniikkapelejä, tunnetuimpina näistä mm. Atari, Casio, Konami, Mattel, Nintendo ja Texas Instruments.
Kuopion kaupungin työväen tyttökoulu

Kuopion kaupungin työväen tyttökoulu (Arbetareklassens Flickskola i Kuopio stad), joka tunnettiin myös köyhien tyttöjen kouluna, perustettiin 1. kesäkuuta 1846. Siitä tuli myöhemmin muutosten myötä Kuopion ensimmäinen kansakoulu. Työväen tyttökoulun perustajina toimivat kaupungin säätyläisnaiset (Kuopion rouvasväenyhdistys, nykyään Kuopion Muotoiluakatemian ylläpitäjä) ja sen johtokunnan sihteerinä ja tukijana toimi J. V. Snellman. Samana vuonna oli perustettu myös Fredrika Runebergin johdolla vastaavat Porvoon rouvasväenyhdistys ja tyttökoulu.
Valtion perustamia tyttökouluja voitiin perustaa vuoden 1843 koulujärjestyksen perusteella, ja vuonna 1844 aloittikin toimintansa valtion tyttökoulu Helsingissä ja Turussa. Jo sitä ennen säätyläistyttöjä oli koulutettu yksityisissä kouluissa muutamissa kaupungeissa. Jo 1700-luvulla Vanhan Suomen alueella oli tyttökouluja, jotka toimivat Pietarin saksalaisen kouluhallinnon alaisuudessa. Saksankielisiä kouluja toimi samaan aikaan myös Haminassa, Käkisalmessa ja Savonlinnassa.
Aikansa kouluille ja erityisesti yksityiskouluille tyypillisesti varoja toimintaan hankittiin kolehdilla, talkoilla ja myyjäisillä.
Kansakouluasetukseen (1866) pohjautuvat kansakoulut tulivat Kuopioon vuonna 1872, kun kaupungin työväen tyttökoulu ja vastaava poikien koulu eli köyhien koulut muutettiin alhaisemmaksi tyttö- ja poikakansakouluksi eli alemmiksi kansakouluiksi.
Puutarhakadun liiketalo

Puutarhakadun liiketalo (viralliselta nimeltään Kiint.oy Tampereen keskus) on arkkitehtipari Heikki ja Kaija Sirenin suunnittelema kuusikerroksinen rakennus, joka sijaitsee Tampereella osoitteessa Puutarhakatu 21 ja Näsilinnankatu 22. Talo on valmistunut vuonna 1968, ja siinä on liike-, toimisto- ja asuintiloja. Se on eräs Tampereen keskustan moderneista arvorakennuksista.
Puutarhakadun liiketalossa näkyy useita 1960-luvun arkkitehtuurille tyypillisiä piirteitä. Sellaisia ovat etenkin talon pelkistetty, suorakulmainen muotoilu ja nauhamaiset ikkunat. Aikakaudelle ominaista on myös se, että talo muodostaa kontrastin suhteessa vanhaan rakennuskantaan. Julkisivussa on käytetty klinkkeriä, jonka yllättävä, tumma väri saa rakennuksen erottumaan selvästi ympäristöstään. Toisaalta Sirenien moderni liiketalo myös hieman mukailee viereistä jugendtaloa. Kaksi alinta kerrosta on vedetty sisään niin, että sisäänveto noudattaa samaa linjaa jugendtalon graniittisen jalustan kanssa.
Liiketalossa on toiminut muun muassa useita yökerhoja.
Kromisulfaatti

Ominaisuudet ja valmistus

Kromisulfaatti on kidevedettömänä violettia, kiinteää ja vain vähäisessä määrin veteen liukenevaa ainetta. Se kuitenkin liukenee veteen pelkistimien läsnä ollessa. Se esiintyy myös useana eri kidevedellisenä muotona, kuten violettina oktadekahydraattina Cr₂(SO₄)₃·18H₂O, joka muuntuu vihreäksi pentadekahydraatiksi Cr₂(SO₄)₃·15H₂O 70 °C:n lämpötilassa. Nämä hydraatit liukenevat vedetöntä kromisulfaattia paremmin veteen. Kun kromisulfaatin vesiliuoksia kuumennetaan, muodostuu sulfaattokromi(III)komplekseja, esimerkiksi [Cr(SO₄)(H₂O)]⁺. Hydrolyysin seurauksena voi muodostua myös niukkaliukoisia hydroksisulfaatteja eli emäksisiä kromisulfaatteja.
Kidevedetöntä kromisulfaattia voidaan valmistaa kromimetallin tai kromiittimalmin ja väkevän rikkihapon välisellä reaktiolla 250 °C:n lämpötilassa. Kromiittimalmia käytettäessä tuote sisältää epäpuhtautenaan muun muassa rauta(II)sulfaattia. Yhdistettä voidaan valmistaa myös kromi(III)oksidin tai kromi(III)hydroksidin ja rikkihapon välisellä reaktiolla tai kuumentamalla kromi(III)oksidia kaliumpyrosulfaatin kanssa. Kromisulfaattia muodostuu myös suuria määriä sivutuotteena hapetettaessa orgaanisia yhdisteitä kromihapon ja rikkihapon seoksella.

Käyttö

Kromisulfaatin tärkein käyttö on nahan parkitus. Muita käyttökohteita ovat puuvillan käsittely sekä vihreiden lasitteiden ja väriaineiden sekä muiden kromiyhdisteiden valmistus.
Liisa Mariapori

Liisa Mariapori on rovaniemeläinen entinen verotarkastaja.
Mariapori julkaisi vuonna 1998 kirjan Verottaja tappolinjalla, jossa hän arvosteli verohallintoa ja virheellisiä verotarkastuksia. Mariapori tuomittiin vuosikausien oikeuskäsittelyn jälkeen Raahen käräjäoikeudessa 2004 ehdolliseen vankeuteen ja kirja määrättiin tuhottavaksi. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin määräsi Suomen valtion korvauksiin Mariaporille vuonna 2010. Saman vuoden huhtikuussa hän jätti väitöskirjansa Pienyrittäjän oikeusturva verotuksessa todellisuudessa tarkastettavaksi Vaasan yliopistoon.
Mariapori on myöhemmin toiminut Rovaniemen kaupunginvaltuutettuna perussuomalaisten valtuustoryhmässä, josta hän kuitenkin erosi 2016. Mariapori yritti uusia valtuustopaikkansa vuoden 2017 kuntavaaleissa kokoomuksen ehdokkaana, mutta hän ei yltänyt puoluevaihdon jälkeen edes varavaltuutetuksi.
Kotojärvi (Iitti, Säyhtee)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 62 hehtaaria, se on 1,4 kilometriä pitkä ja 650 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 1,5 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0015 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 2,4 metriä ja suurin syvyys on 3,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 4,2 kilometriä
.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Pyhäjärven alue (Kymijoki)ella (14.12), jonka Mankalan Arrajärven alueeseen (14.122) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 74,1 metriä mpy.
Papuanpenkoja

Levinneisyys

Papuanpenkojaa tavataan Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Sen on raportoitu olevan paikallisesti yleinen tai yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jouko Kukkonen

Jouko Kukkonen (8. elokuuta 1920 Suonenjoki – 10. maaliskuuta 1964 Piippola) oli suomalainen sanoittaja. Hän toimi toimittajana ja toimitussihteerinä Kainuun Sanomissa Kajaanissa. Sen jälkeen hän teki kartoittajan ja sähköasentajan töitä. Jouko Kukkonen kuoli keuhkosyöpään.
Hänen kuuluisimpia sanoituksiaan ovat Kesäinen muisto, Pihapihlaja ja Yö pustalla ja tekstejä syntyi runsaasti rintamalla mutta myös sodan loputtua. Hän käytti myös nimimerkkiä J. Kukkonen.
Jackie Chan Stuntmaster

Pelaaminen

Pelissä on 15 3D-kenttää, jotka sijaitsevat New Yorkissa. Pelaaminen koostuu temppuratamaisesta esteiden ohittamisesta sekä vastustajien mukiloinnissa, johon voi käyttää avukseen ympäristöä. Kerättäviä tavaroita ovat ilmassa leijuvat salaperäiset lohikäärmeikonit, sekä maitotuotteet, joista pelaaja (Jackie Chan) saa terveyttään takaisin. Pelin väkivalta ja toiminta on toisinaan melko sarjakuvamaista.

Tapahtumat

Roistot kaappaavat Jackie Chanin isoisän, ja Jackien on pelastettava hänet. Tapahtumapaikkana ovat New Yorkin eri osiot eli kadut, satama, viemäri, katot sekä tehdas.

Pelin tekemisestä

Radical Entertainment opasti Jackie Chania pelin tekoaikana, sillä Jackie Chan teki liikemallinnuksen ja antoi äänensä pelihahmolleen.
Claude Jutra

Claude Jutra (11. maaliskuuta 1930 – 5. marraskuuta 1986) oli kanadanranskalainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hänen tunnetuimpiin töihinsä kuuluu useasti parhaaksi kanadalaiselokuvaksi äänestetty Setäni Antoine (1971). Jutra oli kotoisin Kanadan ranskankielisestä provinssista Quebecistä.
Jutraa pidetään Quebecin keskeisimpiin kuuluvana elokuvantekijänä, joka aloitti uransa National Film Board of Canada -tuotantoyhtiössä elokuvaajana dokumentoiden provinssin 1960-luvulta alkanutta ”hiljaista vallankumousta”, sosiaalisia uudistuksia ja siirtymistä katolisen kirkon vallasta kohti maallista demokratiaa. Hänen ensimmäinen näytelmäelokuvansa, NFB:n ulkopuolella tuotettu À tout prendre on omaelämäkerrallinen uuden aallon elokuva, jonka teemoja ovat rotujen välinen rakkaus, homoseksuaalisuus ja boheemi elämäntyyli. Sitä arvostivat monet elokuvantekijät, kuten Bernardo Bertolucci, Jean Renoir ja John Cassavetes. Elokuva saattoi ohjaajan velkoihin, joita hän makseli tekemällä 1960-luvun mittaan monia opetuselokuvia NFB:lle. Vuosikymmenen lopulla Jutra opetti vuoden verran käsikirjoittamista Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa.
Kehutun ja palkitun Setä Antoinen jälkeen Jutra ohjasi Anne Hébertin romaanin pohjalta Kanadan siihen asti kalleimman elokuvan Kamouraska (1973), pääosassa Geneviève Bujold. Elokuva ei menestynyt kaupallisesti eikä taiteellisesti, kuten ei myöskään sitä seurannut avioliittokomedia Pour le meilleur et pour le pire (1975). Jutra vetäytyi julkisuudesta opetustyöhön ja siirtyi tekemään englanninkielisiä tv-tuotantoja CBC-yleisradioyhtiölle. Hän yritti paluuta pitkän elokuvan tekijäksi Margaret Atwoodin romaaniin perustuvalla filmillä Surfacing (1980), mutta senkin vastaanotto oli huono. Pian häntä alkoi vaivata paheneva Alzheimerin tauti, mutta hän jatkoi voimiensa mukaan ohjaamista ja näyttelemistä, viimeisenä roolinaan Alzheimerista potilaalleen uutisoivana lääkärinä Paule Baillargeonin elokuvassa Sonia (1986). Jutran viimeiseksi pitkän elokuvan ohjaustyöksi jäi 1940-luvun mielisairaalaan suljetuista terveistä orpolapsista kertova La dame en couleurs (1985).
Masennuksesta ja pahenevasta dementiasta kärsinyt Jutra katosi kotoaan Montrealista 5. marraskuuta 1986. Hänen ruumiinsa löydettiin St. Lawrence -joesta 19. huhtikuuta 1987. Kuolema oli ilmeisesti itsemurha hukuttautumalla.
Jutralle myönnettiin vuonna 1984 Albert-Tessier-palkinto. Hänen mukaansa on nimetty vuosittain jaettava Jutra-palkinto, Montrealissa sijaitseva  Cinémathèque Québécoise -elokuvateatterisali sekä puolen tusinaa puistoa, aukiota tai katua eri puolilla Quebeciä. Vuonna 2016 julkaistu, elokuvatutkija Yves Leverin kirjoittama Jutran elämäkerta toi esiin useita syytöksiä nuorten poikien seksuaalisesta hyväksikäytöstä, ja useimmat näistä kunnianosoituksista on peruttu ja nimet vaihdettu.
Otto Ahlfors

Otto Anssi Anttoni Ahlfors (s. 29. tammikuuta 1994 Hämeenkyrö) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa Ikaalisten Urheilijoita ja hänen valmentajanaan on toiminut vuodesta 2014 alkaen Petteri Jouste. Aiemmin häntä valmensi Olga Hämäläinen.
Kalevan kisoista Ahlfors on saavuttanut hopeaa 100 metrin juoksusta vuonna 2017 ja pronssia vuosina 2013, 2016 ja 2018. Sisäratojen SM-kilpailuista hän saavutti 60 metrin juoksussa kultaa vuonna 2017 sekä hopeaa vuosina 2015, 2016, 2018 ja 2019. Viestijuoksun SM-kilpailuissa Ahlfors on saavuttanut hopeaa 4 × 100 metrin viestijuoksusta vuonna 2013.
Syyskuussa 2016 Ahlfors juoksi Tampereella Ratinan stadionilla Suomi–Ruotsi-maaottelussa sekä oman ennätyksensä 100 metrillä 10,44, että Suomen pikaviestijoukkueessa Suomen ennätyksen 39,25. Hän sivusi sadan metrin ennätystään vuonna 2017 kahdesti. Hän kuului alkuerässä karsiutuneeseen Suomen pikaviestijoukkueeseen Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016. Berliinin EM-kilpailuissa 2018 hän juoksi pikaviestijoukkueessa, joka sijoittui kuudenneksi SE-ajalla 38,92. Joukkue paransi tuolloin Suomen ennätystä jo alkuerässä ajalla 39,11.