google/wiki40b huggingface dataset:
Pirilä (Kiikala)

Pirilä on kylä Kiikalassa Salossa.

Sijainti

Pirilä on yhdessä kiikalalaisten naapurikyliensä Kruusilan ja Rasvalan kanssa kuulunut nyttemmin enimmät palvelunsa menettäneen Kiikalan Kruusilan kyläkeskuksen vaikutusalueeseen ja on osa Kruusilan postinumeroaluetta.
Pirilän lähimpiä naapurikyliä ovat Kiikalan kylistä Kruusila lännessä, Peltola pohjoisessa ja Vanhakylä koillisessa. Idässä ovat rajanaapureina Suomusjärven Laperla, Häntälä ja Ahtiala. Lounaassa on rajanaapurina Kiskon Sammalo ja etelässä Kiskon Kurkela.

Luonnonympäristö

Pirilä sijaitsee Kiskonjoen–Perniönjoen vesistöön kuuluvan Kiskon Hirsijärven koillispäässä ja sen rajana Kiikalan Kruusilan kylää vastaan on Kiikalan Omenojärvestä Kiskon Hirsijärveen laskeva Huitinjoki. Kylän kaakkoiskulmaa koskettaa samaan vesistöön kuuluva Riitjärvi.

Historiaa

Ensimmäinen maininta Pirilän kylästä on vuodelta 1530. Kylän nimi perustunee henkilönnimeen Piri . Kylän vanhoja taloja ovat olleet vuonna 1540 ensi kerran asiakirjoissa esiintyvä Rusko ja siitä noin 1610 erotettu Vesä, joka vuonna 1798 jakautui Yli- ja Ali-Vesään. Kaikki kolme taloa ovat edelleen olemassa lähellä kylän vanhaa tonttia, joka on sijainnut nykyisen Vilikkalantien varressa Ali-Vesän ja Ruskon nykyisten tonttien välimailla.
Historiallinen nimitys Kiikalan kolmelle eteläisimmälle kylälle Rasvalalle, Kruusilalle ja Pirilälle on ollut Kuutti-Kiikala. 1900-luvulla samasta kolmen kylän kokonaisuudesta on käytetty eri yhteyksissä joko nimeä Kruusila tai Hirsjärvi.
Koulua kylästä käytiin vuodesta 1902 aina 1980- ja 1990-lukujen taitteeseen viereisessä Kruusilan kylässä sijainneessa Hirsjärven koulussa. Kruusilan kyläkeskuksen palveluihin kuuluivat aiemmin myös posti, kauppa, pankki, mutta 1980- ja 1990-lukujen taitteessa nämä kaikki lopettivat toimintansa.

Liikenne

Kylän pohjoispuolitse kulkee valtatie 1, jonka moottoritieksi rakentamisen jälkeen kylän halki kulkeva valtatien 1 entinen linjaus muodostettiin seututieksi 110. Kiskon suuntaan johtaa kylän läpi paikallistietasoinen yhdystie Vilikkalantie.
Poppi

Poppi (ital. Paperetta Yè-Yè, engl. Dickie Duck) on naispuolinen ankkahahmo Aku Ankka -sarjakuvan maailmassa. Hahmon loi Romano Scarpa. Hahmo on suosittu Italiassa, Brasiliassa ja joissakin muissa maissa, toisissa maissa häntä taas ei juuri tunneta.
Henrik Dorsin

Elämäkerta

Dorsinin ensimmäinen elokuvarooli oli sivurooli Vinterviken-elokuvassa. Televisioura alkoi 1998 satiirisessa uutisohjelmassa Detta har hänt. Sittemmin näyttelijä ryhtyi myös revyy-esiintyjäksi ja näytelmäkirjailijaksi. Dorsin on tuottanut muun muassa revyyn ”Slängar av sleven” ja ollut mukana monissa kokoelmissa Stockholms blodbad ¬ -teatteriryhmän mukana. Dorsin perusti ryhmän yhdessä Per Gavatinin, Leo Spaulsin, Michael Lindgrenin och Erik Wernquistin kanssa, joihin hän tutustui jo lapsena Lidingön Sagateatern-teatterissa. Lindgren ja Wernquist olivat mukana myös Grotesco-komediaryhmässä. Käytyään käsikirjoituslinjan TV-alan instituutissa IHTV:ssä (Institutet för Högre TV-utbildning) Göteborgissa, Dorsin alkoi kirjoittaa sketsejä ja esiintyä koomikkona. Hän oli keskeisessä roolissa SVT:n viihdeohjelma Säpopissa, joka kuitenkin floppasi. TV4:n Parlamentet-komediasarjan myötä Dorsin palasi takaisin ruutuun. Dorsin oli yllätysvieras Orphei Drängars–mieskuoron jokavuotisessa Caprice-konsertissa Uppsalan yliopiston juhlasalissa joulukuussa 2006 ja 2012. Hänellä oli sivuosa elokuvassa Göta Kanal 2, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 2006. Riltons vänner -capellaorkesterin kanssa Dorsin esitti sävellyksen O’boypaketin suomenkielisestä tekstistä. Musiikkina sävellyksessä on Göran Lindalin kirjoittama sävellys musikaaliin Sagoharen förstörde mitt liv. Laulu löytyy Kompis-albumilta.
Vuonna 2007 Dorsin sai Povel Ramelin jakaman Karamelodiktstipendiet-palkinnon. [3] Samana vuonna hän oli mukana Allsång på Skansenilla, jossa hän esitti koomisen laulun oopperavierailusta. Musiikkina esityksessä oli tunnettuja oopperalauluja kuten Carmen ja Sevillan parturi. Myöhemmin Dorsin näytteli eri hahmoja Grotescon kahdella kaudella. Dorsin on näytellyt myös monissa muissa huumoriohjelmissa, kuten Extra! Extra!, Time out, Stockholm live ja Cirkus Möller. Vuoden 2009 Melodifestivalen-laulukilpailussa Dorsin näytteli Pihlmania, joka yhdessä Pålin (Rikard Ulvshammar) kanssa viihdytti katsojia laulamalla Tingeling-lauluesityksen.
Suomessa Dorsin on saanut luultavasti parhaiten tunnettu Onnea onkimassa (Solsidan)–sarjan Ove Sundbergina. Dorsin on näytellyt hahmoa sarjan neljässä kaudessa vuodesta 2009 lähtien. Dorsinin näyttelemä Ove Sundberg on myös päähenkilö The Office-sarjan ruotsalaisessa versiossa Kontoret, jota esitettiin kaksi kautta vuosina 2012 ja 2013. Suomessa ohjelmaa on esitetty YLE:llä Konttori-nimellä. Vuonna 2012 Dorsin oli kauden viimeinen kesäpuhuja Ruotsin yleisradion Sveriges Radio P1-kanavalla.
Vuonna 2014 Dorsin teki kiertueen huumoriesityksellä Henrik Dorsin- näktergalen från Holavedsvägen (suom. Henrik Dorsin – Holavedsvägenin satakieli). Esityksen kahdessa näytöksessä Dorsin laulaa, puhuu ja tanssii. 2014 Dorsin voitti Kristallen-galassa vuoden miesnäyttelijän palkinnon. 2014 Dorsin oli SVT:n jouluisäntä. 2. helmikuuta 2015 hän sai Expressin Ankan-satiiripalkinnon. Perusteluina palkinnon saamiseen olivat muun muassa Dorsinin lämmin ironia ja rohkea epäkohtien käsittely.
Veli Hyrskyn taistelujärjestö

Veli Hyrskyn taistelujärjestö oli Suomessa keväällä 1941 perustettu salainen ja militantti kommunistinen järjestö, joka yritti kaapata Suomen kommunistisen liikkeen johdon itselleen tuolloin varsin heikolta Suomen Kommunistiselta Puolueelta (SKP). Taistelujärjestö onnistui toimimaan muutaman kuukauden ajan lähinnä Helsingissä ja siinä oli tiettävästi muutamia satoja jäseniä.
Viilari Veli Hyrsky (1909–?) oli Neuvostoliitossa 1930-luvulla viiden vuoden tehdastyöläisenä elänyt ja 1937 Suomeen palannut äkkijyrkkä kommunisti, joka oli toiminut vuonna 1940 Suomen ja Neuvostoliiton rauhan ja ystävyyden seurassa (SNS) ja ottanut johtoonsa joulukuussa 1940 itsemurhan tehneen Helmer Adlerin perustamat SNS:n iskuryhmät. Hyrskyn johtama taistelujärjestö perustettiin salaisessa kokouksessa Helsingissä tammikuun 1941 alussa. Sen puheenjohtajaksi valittiin ensin entinen punakaartilainen Kalle Glans, sitten Toivo Poutanen ja hänen jälkeensä Gunnar Ala-Turkia. Hyrsky toimi itse sihteerinä ja sotilasasiantuntijana oli Espanjan sisällissodan vapaaehtoisten luutnantti Edmund Böckerman. Taistelujärjestön jäsenille teetettiin tunnuslaatat, josta ilmeni heidän ”sotilasarvonsa” järjestössä. Järjestön nimi ei koskaan vakiintunut, mutta kokouksissa käsiteltyjä ehdotuksia olivat ainakin Suomen kommunistinen puolue, Suomen uuskommunistinen puolue, Suomen vallankumouksellinen taistelujärjestö ja Suomen kansan taistelujärjestö.
Taistelujärjestö suunnitteli sabotaasia, vakoilua ja aseiden hankkimista, mutta ei saanut aikaiseksi muuta kuin lentolehtisten monistamista. Sen johto onnistui kuitenkin helmikuun alussa 1941 lähettämään Neuvostoliiton Helsingin-lähetystön kautta Kominternin johdolle kirjeen, joka päätyi aina Georgi Dimitroville saakka. ”Suomen salaisen kommunistisen puolueen keskusjohtokunnan” nimissä lähetetyssä kirjeessä julistettiin varsinaisen SKP:n muuttuneen talvisodan myötä toimintakyvyttömäksi ja kerrottiin tilalle perustetun uuden vallankumouksellisen kommunistipuolueen, joka pyysi Kominternilta tukea. Hyrsky ilmoitti jäseniä olevan tässä vaiheessa 300; eräässä toisessa tiedossa määräksi mainittiin 240. Sekin oli enemmän kuin mitä SKP:n omassa organisaatiossa oli vapaina olleita jäseniä keväällä 1941. Taistelujärjestöä yritettiin laajentaa hakemalla yhteistyötä Helsingin työläisrintamamiesten kanssa, mutta heidän johtajansa torjuivat tarjouksen. SKP julisti Hyrskyn ryhmän ”puolueenvastaiseksi” ja ”ohranan” provokaatioksi, ja onnistui näillä vihjailuillaan karkottamaan pääosan sen kannattajista. Valpo sai järjestön olemassaolon selville vasta heinäkuussa 1941, ja pidätti heti sen johtajat, jotka tuomittiin kaikki pitkiin vankeusrangaistuksiin.
Helkajuhla

Helkajuhla on suomalainen paikallinen juhla, jota vietetään helluntaina Valkeakoskella sijaitsevan Sääksmäen Ritvalassa kalevalamittaisia helkavirsiä laulamalla.
Ritvalan kylässä on jo ammoisista ajoista vietetty erityistä helkajuhlaa. Ajatus perustuu kristinuskoa edeltäneisiin, monilla kansoilla esiintyviin kevät- ja hedelmällisyysriitteihin, jotka sittemmin vaihtuivat peltojen kevätsiunaukseksi. Uskottiin, että mikäli helkajuhlia lakattaisiin pitämästä, loppuisi viljan kasvu.
Helkajuhlassa neidot kulkevat rituaalisen reitin Helkavuorelle, laulaen helkavirsiä. Kaksi eri suunnista tulevaa kulkuetta yhdistyy ja suuntaa sitten Helkavuorelle. Vuorella neidot asettuvat piiriin, jonka on arveltu symboloivan aurinkoa. Piirin lähettyvillä tai keskellä on myös voitu polttaa helavalkeita, isoja tulia.
Helkavirret alkoivat alkuvirrellä. Alkuvirressä on kuvaus Turun renessanssin ajan musiikista ja soittimista. Alkuvirren lopuksi neidot laulavat tekevänsä ”sinestä sillan” ja ”punasta portaan”, mennäkseen niitä pitkin ”jumaloihin puhtahisin”.
Helkavirsien keskeinen osa on kolme balladia. Mataleenan virsi on kuvitelma syntisestä Maria Magdaleenasta, jolle vastaantulija osoittaa olevansa Kristus kertomalla tämän pahat synnit. Inkerin virressä uskollisten rakastavaisten tarina päättyy poikkeuksellisesti hyvin. Annikaisen virsi on muunnelma Hansa-aikaisesta asetelmasta, jossa Turun neito joutuu ulkomaisen kauppiaan pettämäksi. Kaikissa kolmessa balladissa on vahva keskiaikainen väritys.
Balladien jälkeen seuraa lyhyt laulu siitä, miten hirvi, ilmeisesti ”hiiden hirvi”, kuolaa, ja miten kuolasta syntyy maailmanpuu.
Loppulaulussa neidot hyvästelevät Jeesuksen ja Äiti Marian, ja sanovat palaavansa (ensi vuonna). Matti Kuusi esitti tämän olevan muistuman seudulla toimineiden dominikaanimunkkien kantoalttareista ja niitten alustoista.
Nykyaikaiseen helkajuhlaan on 1900-luvun alusta lähtien kuulunut neitojen kulkueen jälkeinen ulkoilmajuhla tanhuineen ja musiikkiesityksineen.
Vuodesta 1910 helkajuhlan järjestelyistä on vastannut Ritvalan Nuorisoseura.
Vihantasalmen silta

Tekniset tiedot

Sillan pituus on 168 metriä, ajoradan leveys 11 metriä, kevyenliikenteen väylän leveys 3 metriä, korkeus 31 metriä ja alituskorkeus 4 metriä. Sillan pituus muodostuu viidestä tukivälistä, joiden pituudet ovat 21, 42, 42, 42 ja 21 metriä. Silta on maailman pisin valtatiekäytössä oleva puurakennesilta. Kolmen keskimmäisen välin tukikaaret ovat liimapuupalkista valmistettuja, lisäksi rakenteissa on betonia ja terästä. Sillan rakennuskustannukset olivat noin 33 miljoonaa markkaa vuonna 1999.
Bærum

Maantiede

Bærum on Oslon lähin länsinaapuri. Oslo, Bærum ja Arvik muodostavat yhtenäisen kaupunkialueen meren rannalla. Kunnan pinta-alasta (191.3 s km²) yli puolet on talousmetsää, 9% on maanviljelysmaata. Korkein paikka on Vidvangen, 552 metriä.
Kunnan keskustaajamassa Sandvikassa sijaitsevat sekä kunnan että valtion keskeiset palvelut. Siellä on monia ostoskeskuksia ja kulttuurilaitoksia. Muita kaupunginosia ovat Lysaker lähellä Oslon rajaa, Bekkestua joka on kunnan itäosan keskus, Lommedalen, Rykkinn, Stabekk ja Kolsås.

Historia

Nykyisen Bærumin alueella on ollut asustusta pronssikaudelta asti, mistä kertovat kalliopiirrokset ja muut arkeologiset löydöt. Nidarosin tuomiokirkosta tuli pyhiinvaelluskohde 1000-luvun alussa. Rutto surmasi väestöä 1300-luvulla. Saman vuosisadan alkupuolelta asti alueella on poltettu kalkkia. 1603 löytyi rautamalmia ja perustettiin Bærumin ruukki.
Oslon tärkein lentoasema oli Bærumin Fornebu vuoteen 1998 asti.

Talous

Bærum poikkeaa muista Oslon ympäristön kunnista siinä että siellä on enemmän työpaikkoja kuin työssäkäyviä asukkaita. Kiinteistönhoito, palvelualat, tietoteollisuus ja kauppa ovat suurimpia työllistäjiä. Asukkaiden koulutustaso on korkea - noin 40% yli 16-vuotiaista on hankkinut korkeampaa koulutusta.
Monilla norjalaisilla yhtiöillä on pääkonttori Bærumissa. Näihin kuuluvat Det Norske Veritas, Norwegian, Kværner Engineering ja Tandberg Data.

Palvelut

Bærumin kunta panostaa ympäristöasioihin kuten veden laatuun ja meluhaittojen torjumiseen. Muovia ja paperia kerätään kuukausittain, ja kaupungin eri puolille on tehty 36 palautuspistettä muille lajitelluille jätteille. Juomavettä saadaan kolmesta lähteestä, Holsfjorden, Aurevann ja Sollihøgda. Sandvikan, lysakerin ja Fornebun alueella on keskuslämmitys.
Bærumissa on 40 ala- ja yläkoulua ja kahdeksan toisen asteen oppilaitosta. Kuusi prosenttia koululaisista puhuu äidinkielenään muuta kuin norjaa, ja heille järjestetään kotikielen opetusta 45 kielellä.
Bærumissa on monia paikallisliikenteen rautatieasemia. Bergenin suunnan pääradan kaukojunat pysähtyvät Lysakerissa. Oslon metron 2-linjan päätepysäkki on Bærumin puolella Østeråsissa. Paikallisbussit täydentävät raideliikenteen palveluita.
Chuck Yeager

Ennätyslento

Kuuluisan lentonsa hän suoritti 14. lokakuuta 1947 Glamorous Glennis -nimisellä Bell X-1 -koneella. Kone oli nimetty hänen vaimonsa mukaan, kuten myös oli ollut hänen sodanaikaiset P-51 Mustang -koneensa. Kahta päivää ennen yliäänilentoa Yeagerilta oli ratsastaessa katkennut kaksi kylkiluuta, mutta hän salasi loukkaantumisensa voidakseen lentää. Yhdessä koekoneen ilmaan vieneen muunnetun B-29-koneen ohjaajana toimineen lentäjätoverinsa Jack Ridleyn kanssa he katkaisivat luudanvarresta kepin, jolla Yeager pystyi sulkemaan Bell X-1 -koneen kuomun. Hän kertoo muistelmissaan että äänivallin läpäisy tapahtui oikeastaan vahingossa pari päivää suunniteltua aiemmin. Yeager oli lennon aikaan sotilasarvoltaan ilmavoimien kapteeni. Lennostaan hän sai runsaasti mainetta ja kunnianosoituksia.

Myöhemmät vaiheet

Yeager toimi myöhemmin Yhdysvaltain ilmavoimien laivueen komentajana Saksassa, Espanjassa ja Filippiineillä. Hän itse sanoo muistelmissaan, että sattumoisin ajat olivat sellaisia, että laivuetyökin oli yhtä mielenkiintoista kuin koelento: Länsi-Saksassa hän oppi kuljettamaan ja pudottamaan ydinaseita, Yhdysvaltoihin palattua hänen laivueensa oli juuri se, joka ensimmäisenä varustettiin uusilla Sidewinder-ilmasta-ilmaan -ohjuksilla.
Yeagerin elämän vaarallisin tilanne syntyi vuonna 1963 hänen toisen koelentäjäkomennuksensa aikana F-104 Starfighter -hävittäjän koelennolla: koneen moottori sammui korkealla ja lentäjän oli pakko hypätä – mutta hänen irtauduttuaan heittoistuimesta avatakseen laskuvarjon, istuin törmäsikin hänen kasvoihinsa, ja palanut istuimen laukaisuraketti osui hänen kypäränsä kasvolevyyn pirstoen sen ja polttaen lentäjän kasvoja. Hän sai vakavia käsivammoja työntäessään puolitajuisena istuimen kauemmas mutta hänet pelasti se että juuri sillä hetkellä automaattilaukaisin avasi hänen laskuvarjonsa, jolloin vapaasti putoava istuin jäi huomattavasti alemmas. Yeager pääsi maahan enemmittä vammoitta ja avasi kypäränsä, loput puvusta jouduttiin leikkaamaan hänen yltään. Kasvovammat vaativat kuukausien hoidon mutta lopulta hän totesi että oli menettänyt pysyvästi vain kaksi sormenpäätä. Maassa hän pysyi noin vuoden tämän onnettomuuden jälkeen mutta palasi sen jälkeen lentopalvelukseen.
Yeager oli ehdolla astronautiksi NASAn avaruusohjelmaan, mutta häntä pidettiin liian tiukkana ja jääräpäisenä.
Eläkeellä oleva Yeager lensi 21. syyskuuta 2007 yhdessä kenraalimajuri Joe Englen kanssa kaksipaikkaisella F-16 -hävittäjällä äänivallin läpäisyn 60-vuotisjuhlalennon, jonka aikana kone juhlan kunniaksi ylitti äänennopeuden. Juhla oli joitakin viikkoja etuajassa, koska päiväksi valittiin se, jolloin tuli kuluneeksi 65 vuotta Yeagerin lentäjänuran alkuhetkestä.

Viittaukset populaarikulttuurissa

Chuck Yeager on yksi Tom Wolfen kirjaan The Right Stuff perustuvan elokuvan Valiojoukko päähahmoista. Häntä esittää kirjailija-näyttelijä Sam Shepard.
Comco-Ikarus

Comco Ikarus GmbH on Saksan suurin kevytilmailun lentokoneiden valmistaja.
Yhtiö syntyi vuonna 1976 nimellä COMCO GmbH. Se toimi aluksi Aidlingenissa, Stuttgartin lähellä. Yhtiö teki aluksi ruiskumaalauslaitteita ja erikoistyökoneita, jotka kuuluvat sen tuotantoon edelleen.
Lentokoneet tulivat yhtiön tuotantoon sen toimitusjohtajan harrastuksen kautta: hän oli liitovarjoharrastaja. Tehtaan ensimmäinen ilma-alus, Ikarus 500, voitti lajin ensimmäiset maailmanmestaruuskilpailut. Yhdessä vuodessa yhtiö nousi liitovarjojen suurimpien valmistajien joukkoon. Vuoteen 1982 asti yhtiö valmisti neljää eri lentokonetyyppiä myyden yli 2 000 kappaletta.
Vuonna 1982 Ikarus Sherpa oli yhtiön ensimmäinen moottoroitu kevytlentokone. Koneessa oli ensimmäisenä maailmassa pelastusvarjo, jonka varassa koko kone pystyy leijumaan maahan. Tämä innovaatio kopioitiin moniin maihin, mm. Yhdysvaltoihin.
Seuraavana tuli tuotantoon Ikarus Fox, joka on edelleen tuotannossa versiona Ikarus C 22.
Tehdas siirtyi vuonna 1992 Mengen-Hohentengenin lentokentälle.
Yhtiön nykyinen pääartikkeli on Ikarus C 42-lentokone, joita on myyty syksyyn 2006 mennessä yli 650 kappaletta.
Ikarus Breezer on yhtiön uusin tuote.
HMS Berwick (1775)

Palvelus

Alus osallistui 1778 Ushantin taisteluun ja Doggerbankin taisteluun 1781. Ranskan laivaston linjalaiva Alceste valtasi aluksen 7. maaliskuuta 1795 Saint Florentin lahdella Korsikalla.

Ranskan laivaston Berwick

Alus liitettiin Ranskan laivastoon nimellä Berwick. Se osallistui 21. lokakuuta 1805 Trafalgarin taisteluun, jossa Britannian kuninkaallisen laivaston HMS Achille valtasi aluksen. Alus haaksirikkoutui taistelua seuranneessa myrskyssä 22. lokakuuta San Lucarin rannikolla.
Stadio del Trampolino

Historia

Hyppyrimäet rakennettiin vuoden 2006 talviolympialaisia varten. Mäet on päällystetty muovimatolla kesäkilpailuja ja -harjoittelua varten.
Mäkikeskuksen rakentaminen alkoi vuonna 2003 ja se valmistui 2005. Ensimmäiset maailmancupin kilpailut pidettiin 11.–12. helmikuuta 2005. Matti Hautamäki voitti henkilökohtaisen ja Itävalta joukkuekilpailun.
Mäestä on hypätty olympialaisten ja maailmancupin lisäksi myös kesä-GP -kilpailu sekä Continental Cupia.
Andrea Hall

Andrea Hall (s. 31. lokakuuta 1947) on amerikkalainen näyttelijä ja näyttelijä Deidre Hallin kaksoissisko. Näyttelijänä hänet tunnetaan muun muassa roolistaan Päivien viemää- saippuasarjassa.
Herttoniemen fajanssitehdas

Herttoniemen fajanssitehdas oli Herttoniemen kartanolla Helsingin pitäjässä sijainnut posliinin kaltaista fajanssia valmistanut tehdas.
Tehdas erikoistui ”epäaidon” eli ruskean posliinin valmistukseen. Teollinen posliinin- ja fajanssintuotanto oli levinnyt Ruotsiin 1700-luvun alkupuolella. Herttoniemen tehtaasta tuli nykyisen Suomen alueen ensimmäinen fajanssitehdas. Tehtaan perusti kartanon ostanut linnoitusupseeri, arkkitehti Bengt von Spången.
Fajanssitehdasta varten perustettiin Suomen ensimmäinen osakeyhtiö, Hertonäs Fajansfabriks Bolag eli den Privilegerade Oäkta Porcelains Fabrique. Yhtiö sai toimiluvan 1762. Osakeyhtiön von Spången perusti saadakseen pääomaa. Von Spångenin lisäksi yhtiön osakkaiksi tuli hänen sukulaisiaan ja tuttaviaan. Osakepääoma oli 120 000 riikintaaleria kuparirahassa ja se jakautui 30 osakkeeseen. Osakkeita merkitsivät Augustin Ehrensvärd (4 osaketta), maaherra Hans Henrik Boije (4), Otto E. Boije (1), B. F. W. König (4), Dierd. Blomcreutz (1), M. von Törne (1), J. Gerdes (2) , Johan Sederholm (1), A. de Bruce (1), F. C. Waleen (1) ja von Spången (10). Von Spången varasi itselleen etuoikeuksia kuten oikeuden olla tehtaan pysyvä johtaja. Muut kuin von Spången eivät saaneet omistaa enempää kuin 6 osaketta. Osakkaissa oli Viaporin upseereita ja Helsingin kauppaporvareita. 
Yhtiön kaikki osakkeet tulivat myöhemmin Johan Sederholmin haltuun. Sederholm osti Herttoniemen kartanon vuonna 1778.
Herttoniemen tehdas oli toiminnassa vuoteen 1845 asti. Tehdas sijaitsi erillään Tammisalossa olleesta tiilitehtaasta, lähellä kartanon päärakennusta. Tehtaan toiminnasta ja siellä valmistetuista tuotteista on kuitenkin säilynyt erittäin vähän tietoja. Helsingin kaupunginmuseolla on kokoelmissaan kolme kaakeliuunia, joiden arvellaan olevan Herttoniemen tehtaan valmistamia; kaksi niistä on peräisin Helsingin kaupungintalosta ja kolmas Uppbyn kartanon vanhasta päärakennuksesta Laajasalosta. Myös 1815 rakennettun Herttoniemen kartanon päärakennuksen uunit lienevät oman tehtaan tuotantoa.
Latvajärvi (Suodenniemi)

Maantiede

Järven pinta-ala on 2,5 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 100 metriä. Järveen laskee neljä tulo-ojaa, joista yksi on Vähä Latvajärven laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven etelärannalla, josta saa alkuunsa noin 5 metriä pitkä Leppälammiin laskeva Torisevanoja.
Järven rantaviiva on 0,76 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, joka on paikoin soista. Rannan lähettyvillä on peltoa ja pari maatilaa.
Arvi Louhelainen

Arvi Louhelainen (4. elokuuta 1896 Juuka – 12. huhtikuuta 1949 Mänttä) oli suomalainen kauppalansihteeri ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Louhelaisen vanhemmat olivat räätäli Samuli Jooseppi Louhelainen ja Sofia Kiuri. Hän kävi kansakoulun ja toimi aluksi räätälinä ja oli myös yhden vuoden ajan sanomalehdentoimittajana. Louhelainen oli Kuopion läänin itäisen vaalipiirin sosialidemokraattien piiritoimitsijana 1918–1919 ja piirisihteerinä 1919–1922. Hän oli myös Kansan Voima -lehden toimistonhoitajana Joensuussa. Viimeksi Louhelainen oli Vanajan kunnankirjurina 1924–1926 ja Mäntässä ensin kunnankirjurina ja myöhemmin Mäntän kauppalansihteerinä 1927–1949. 
Louhelainen oli kansanedustajana 1922–1927 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli myös Joensuun kaupunginvaltuuston jäsen.
Arvi Louhelainen oli naimisissa vuodesta 1936 Bertta Aleksandra Oivamäen (entinen Aalto) kanssa.
Ristniemenvuoren kalliomaalaukset

Maalaukset

Kuvioita on löydetty neljästä kohtaa. Suurin ja erottuvin kuvio on haalistunut ihmishahmo, joka pitää käsiään suorana sivuille ojennettuna ja pitää jalkojaan koukistettuina ja kantapäät yhdessä. Pää on maalattu lievästi kolmiomaisesti. Molempiin käsiin on maalattu jokin esine. Oikeassa kädessä saattaa olla siksak-kuvio, mikä esittää yleensä käärmettä tai salamaa. Vasemmassa kädessä saattaa olla sama kuvio, mutta esimerkiksi Pekka Kivikäs on näkevinään siinä melan. Ihmishahmo on 87 senttimetriä pitkä, mikä on Suomen oloissa iso ihmiskuvio.
Suurin ihmishahmo on haalistunut ja osin epäselvä. Kalliossa on muitakin kuvioita, mutta ne ovat vielä haalistuneempia. Noin 9 metriä vasemmalle ja siitä edelleen 3 metriä lisää sijaitsevat usean merkin kuvapinnat. Vielä 200 metriä luoteeseen eli oikealle sijaitsee kuvio, josta näkyy enää pystyviiva. Näissä on noin 10 katkelmallista ihmishahmoa. Ne sijaitsevat usean metrin matkalla ja ovat osittain jäkälien peittämiä.
Tatanua

Tatanua on perinteinen koristeellinen naamari, joitaon valmistettu ja käytetty Papua-Uuden-Guinean Uuden-Irlannin saarella. Näitä puusta ja muista luonnonmateriaaleista valmistettuja naamareita käytetään malagan-nimisessä seremoniassa.
Naamiot kaiverretaan yleensä Alstonia-suvun puusta ja koristellan sokeriruo'osta saaduilla kuiduilla, villalla ja muilla eläinten karvoilla. Kasvot värjätään kalkkimaalilla ja muilla luonnonväreillä. Hiukset rakennetaan erilaisista kuiduista, ja niillä jäljitellään tyypillistä surevan miehen kampausta. Paikallisilla heimoilla on tapana, että vainajan lähiomaiset ajavat puoli päätä kaljuksi surun merkiksi. Silmän paikalle on laitettu maalattu simpukankuori, ja korvat on kuvattu venytetyiksi ja niissä on usein koruja. Naamiot ovat kaikkiaan noin 40–50 cm korkeita.
Malagan on vainajan muistelujuhla, joka voidaan pitää noin vuoden kuluttua kuolemasta, sillä naamioiden kaivertamiseen menee aikaa. Naamioiden valmistamiseen osallistuvat kaikki kylän miehet yhdessä. Värilliset kuviot liittävät naamiot sotamaalauksiin.
Tatanua-naamioita on kerätty moniin länsimaisiin museoihin kuten Berliinin etnologiseen museoon, Derbyn kaupunginmuseoon ja Indianapolisin taidemuseoon.