google/wiki40b huggingface dataset:
Kuusamakiitäjä

Koko ja ulkonäkö

Yleisvaikutelmaltaan kuusamakiitäjä muistuttaa kimalaista. Perhosen ruumis on kellertävän karvan peittämä ja takaruumissa on leveähkö punaruskea poikkiraita. Takaruumiin kärjessä on musta tupsu, joka on keskeltä keltainen. Siivet ovat laajalti läpinäkyvät, etusiivessä on punaruskea keskitäplä ja sekä etu- että takasiipien ulkoreunassa leveä punaruskea reunus. Siiven tyvestä suuntautuu siipisuoni keskitäplän keskelle. Siipiväli 37–48 mm. Sukupuolet erottaa helpoimmin tuntosarvista, jotka ovat koiraalla selvästi pitemmät ja paksummat.
Toukka on vihreä ja sen peräpäässä on sininen piikki. Myöhemmässä vaiheessa toukan sivuille ilmestyy punaiset laikut. Täysikasvuisena toukalla on pituutta 40–45 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Kuusamakiitäjää tavataan Pohjois-Afrikan Atlasvuorilta ja Iberian niemimaalta Etelä- ja Keski-Euroopan poikki Keski-Aasiaan ja Etelä-Siperiaa pitkin Venäjän kaukoitään. Suomessa laji on melko harvinainen ja levinneisyysalue painottuu Etelä-Suomeen ja Keski-Suomen itäosiin. Lännessä se on jonkin verran harvinaisempi. Lentoaika Suomessa ulottuu toukokuun lopulta heinäkuun alkuun selvän huipun ollessa kesäkuun alussa.

Elinympäristö ja elintavat

Useimmista kiitäjälajeista poiketen kuusamakiitäjä on aktiivinen päivisin ja erityisesti aurinkoisina aamupäivinä. Iltapäivällä laji liikkuu harvemmin. Perhonen käy ahkerasti kukilla ja pyrkii liikkumaan metsänreunan suuntaisesti vältellen aukeita niittyjä. Lajin voi kuitenkin tavata myös puistoissa ja puutarhoissa. Kukalla käydessään se ei laskeudu vaan lentää paikoillaan ja pysyy yhdellä kukalla vain muutaman sekunnin. Häirittynä perhonen lentää salamannopeasti karkuun.
Naaras munii noin 100 munaa, jotka se asettaa lehtien alapinnoille yksitellen ja suosii pensaita, jotka kasvavat lähellä metsänreunaa tai aukkopaikkaa. Naaras välttelee sekä syvällä varjossa että suorassa paisteessa kasvavia pensaita. Toukat kuoriutuvat noin viikon kuluttua, piilottelevat enimmäkseen lehtien alapinnoilla eivätkä liiku kovin paljon. Ne ruokailevat pääasiassa öisin. Häirittynä toukka pudottautuu maahan. Toukat ovat täysikasvuisia elokuussa ja koteloituvat maahan karikkeen sekaan. Kotelo talvehtii. Aikuiset perhoset kuoriutuvat koteloistaan varhain aamulla.

Ravintokasvi

Ravintokasveina toimivat pääasiassa erilaiset kuusamat (Lonicera) sekä lumimarja (Symphoricarpus albus).
Pokljuka

Pokljuka on metsäinen ylänkö Bledin ja Bohinjin kuntien alueella luoteisessa Sloveniassa. Se sijaitsee 1300 metrin korkeudella ja on osa Triglavin kansallispuistoa. Ylängön pyökki- ja kuusimetsä kaadettiin suurelta osin 1700-luvulla; nyt paikalla kasvaa pääasiassa mäntyä. Pokljukan alueella on myös jonkin verran soita, mikä on harvinaista näin korkealla ylängöllä.  
Pokljuka on kuuluisa talviurheilukeskus, joka tunnetaan etenkin vuosittaisista ampumahiihdon maailmancupin kilpailuista. Ampumahiihtokeskus sijaitsee 15 kilometriä länteen Bledin keskustasta. Paikalla järjestettiin ampumahiihdon maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2001 ja Venäjän Tjumenin tullessa järjestäjänä hylätyksi valtiojohtoisen dopingin takia, palaavat nämä kilpailut Pokljukaan vuonna 2021.
Pokljuka on lisäksi suosittu kohde vuorikiipeilijöiden keskuudessa.
GP3-kausi 2017

Televisiointi

Suomessa GP3 -kilpailut nähtiin kaudella 2017 C More Max -kanavalla. Kilpailut selosti Niki Juusela.
Idman (suku)

Idman on suomalainen pappissuku, jonka nuoremmat jäsenet ovat tulleet tunnetuksi talouselämän vaikuttajina. Suvun yksi haara on aateloitu nimellä Idestam ja introdusoitu Suomen Ritarihuoneeseen aatelisena sukuna numero 164.
Suvun vanhimmat jäsenet toimivat useiden sukupolvien ajan kirkkoherroina Huittisissa. Perinteisten sivistysammattien rinnalla useampi suvun ylioppilas on valinnut ammatikseen merenkulun. Suku on omistanut Messukylässä (nykyään Tampereella) Hatanpään kartanon, ja vaikuttanut erityisesti Tampereen alueen teollisuuden kehitykseen. Suvun maine kuitenkin tahriintui 1900-luvun alussa, suuressa Idmanin kavallusjutussa.
Heikinkuusenlampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 100 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Lintulanjoen valuma-alueeseen (14.229) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 100,3 metriä mpy.
Tinasotilaat

Tinasotilaat (myös lelusotilaat tai pikkusotilaat) ovat tinasta tehtyjä lelusotilaita. Nykyisin samanlaisia hahmoja valmistetaan muovista leluiksi.

Historia

Vanhin tunnettu tinasotilas on roomalainen legioonalainen vuodelta 200 jaa. Sitä edeltäneet ja monet myöhemmät tinakuviot ovat uskonnollisia votiiviesineitä, pyhiinvaeltajien matkamuistoja tai koristeita.
Tinanvalaja Johann Gottfried Hilpert (1732–1801) Nürnbergistä alkoi vuonna 1760 valaa tinasta litteitä esineitä, sotilaita, eläimiä ja kukkia. Keksintö levisi nopeasti, ja Fredrik Suuren ansiosta tinasotilaista tuli hyvin suosittuja poikien leikkikaluja.
Viipurin päävartio

Historia

Yksikerroksinen rakennus edusti alun perin uusklassismia, mutta vuonna 1857 se muutettiin ulkoasultaan uusgoottilaiseksi. 1900-luvun alkuvuosikymmeninä Viipuri oli Suomen suurin varuskuntakaupunki ja päävartio palveli alkuperäisessä tarkoituksessaan vielä jatkosodan aikanakin. Vahdinvaihto suoritettiin aina puolenpäivän aikaan sotilaallisin seremonioin. Paraatikentältä lähtenyt sotilasosasto marssi Kauppatorin kautta päävartion eteen, jossa juhlallinen vahdinvaihto tapahtui.

Upseerisurmat

Elokuussa 1917 niin sanotun Kornilovin kapinan aikana vangittiin useita kaupunkiin sijoitetun 42. erillisen armeijakunnan upseereita Hotelli Belvederessä sijainneesta esikunnasta ja heidät kuljetettiin päävartion arestitiloihin. Vielä saman iltapäivän aikana kapinoivista sotamiehistä koostunut joukko tunkeutui päävartioon ja surmasi neljä upseeria, joiden ruumiit heitettiin läheiseltä Linnansillalta mereen. Kuolleiden joukossa oli muun muassa armeijakunnan komentajana toiminut kenraali V. A. Oranovski.
Beljajev DB-LK

Beljajev DB-LK (Dahl'niy Bombardirovshchik-LK eli pitkän kantaman pommikone/lentävä siipi) oli neuvostoliittolainen lentävän siiven prototyyppi vuodelta 1939.
Koneen pääsuunnittelija oli Viktor Beljajev, joka oli toiminut lukuisissa ilmailuviroissa: TsAGI, AVIAVnito, Aeroflot, OMOS, AGOS, KOSOS jae Tupolevin OKB. Hän suunnitteli ja rakensi 1920-luvulta lähtien lukuisia liitokoneita, mukaan lukien lentävä siipi -konfiguraatioita. Vuonna 1934 hän suunnitteli kaksiperäpuomisen 8-paikkaisen matkustajalentokoneen.
DB-LK oli kokometallinen kuorirakenteinen lentokone. Koneessa oli 2 M-88-moottoria (708,41/745,7 kW tai 950/1 000 hv). Koneessa oli neljän hengen miehistö.
Koneen koelensi M. A. Nyukhtikov vuonna 1940. Koneella todettiin olevan hyvät lento-ominaisuudet, mutta turhan suuri herkkyys painopisteen aseman suhteen. Kone ei edennyt sarjatuotantoon.
Kuluttajavirasto (Ruotsi)

Vastuualueet

Kuluttaja-asioista vastaavana hallintoviranomaisena Kuluttajaviraston tehtäviin kuuluu valvoa kuluttajan oikeuksia tukevien sääntöjen noudattamista ja lisäksi sitä, että kuluttajilla on mahdollisuus saada heille kuuluvaa tietoa. Se toimii myös muita viranomaisia konsultoivana viranomaisena kuluttajakysymyksissä.

Musta lista

Kuluttajaviraston tiedotusosasto julkisti verkossa listan yrityksistä, joiden toiminnasta kuluttajat ovat jättäneet eniten valituksia. Karlstadin hallinto-oikeuden alustavan, ja listan tuomitsevan päätöksen perusteella virasto poisti listan verkosta.

Organisaatio

Kuluttajaviraston ylin virkamies on titteliltään pääjohtaja. Viranomaisen toimintaa valvoo sisäisesti valvontaneuvosto. Pääjohtaja on myös Ruotsin konsumentombudsman (KO).
Kuluttajan Eurooppa (ruots. Konsument Europa) on Kuluttajaviraston alla toimiva erillinen yksikkö, jonka toimintaa rahoittaa Euroopan komissio. Kuluttajavirasto kuuluu Eurooppalaisen kuluttajakeskuksen verkostoon.
Viraston päätoimitilat sijaitsevat Karlstad, ja se työllistää noin 135 ihmistä. Karlstadissa pääkonttorin osoite on Tage Erlandergatan 8A, jossa sijaitsee myös Karlstad Congress Culture Centre.
Ihmisshakki

Ihmisshakki on shakin muoto jossa ihmiset toimivat shakkinappuloina. Peliä pelataan tyypillisesti ulkosalla, joko suurella shakkilaudalla tai maassa, ja sitä pelataan usein renessanssimarkkinoilla. Monet ihmisshakkipelit ovat käsikirjoitettuja näytöksiä joita esittävät taistelukohtauksiin koulutetut näyttelijät. Tämän ollessa kyseessä nappuloiden väliset syönnit ovat käsikirjoitettuja taistelukohtauksia. Nappulat voivat myös harjoitella kamppailua keskenään, käyttäen Society for Creative Anachronismin tyylisiä sääntöjä.
Italian kaupungissa Marosticassa lähellä Venetsiaa on järjestetty ihmisshakkipeli teemavaatetuksessa joka toisen vuoden syyskuun toisella viikolla jo vuodesta 1923. Peli järjestetään vuonna 1454 pelatun legendaarisen shakkipelin kunniaksi, jonka kaksi miestä pelasi keskenään selvittääkseen kumpi sai kunnian kosia naista johon molemmat olivat rakastuneet.

Cosplay-ihmisshakki

Vuonna 2004, Metrocon loi ja järjesti maailman ensimmäisen anime-ihmisshakkipelin. Se oli käsikirjoitettu ja sisälsi taistelukohtauksia.
Siitä lähtien muissakin animetapahtumissa kuten Anime Boston tai Manifest on ollut cosplay-ihmisshakkia jossa nappulat ovat anime- tai videopelihahmoiksi pukeutuneita ihmisiä. Joissain peleissä on teema (kuten hyvä vastaan paha, Shounen vastaan Shoujo, salatiede vastaan tiede, angst vastaan sokeri).
Martin Drennan

Martin Drennan (s. 2. tammikuuta 1944) on irlantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Ossoryn hiippakuntaan 16. heinäkuuta 1968 ja nimitettiin Dublinin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aquae Regiaen titulaaripiispaksi 28. toukokuuta 1997. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Desmond Connell, jota avustivat Luciano Storero ja Laurence Forristal.
Drennan sai 23. toukokuuta 2005 nimityksen Galway and Kilmacduaghin piispaksi.
Hans Kresse

Hans G. Kresse (syntynyt Amsterdamssa, 3. joulukuuta 1921 – kuollut Doorwerthissa , 12. maaliskuuta 1992) oli Alankomaalainen sarjakuvantekijä- ja käsikirjoittaja. Hän on voittanut vionna 1976 hollantilaisen Stripschapprijs-sarjakuvapalkinnon 
Suomessa Kreesen sarjakuvaa on julkaistu kuusi albumia yhdeksänosaisesta Punanahka (holl. De Indianenreeks) lännensarjasta.
Sinfonia nro 1 (Corigliano)

John Corigliano sävelsi ensimmäisen sinfoniansa vuosina 1988–1989 vastauksena AIDS-epidemiaan. Se kantaesitettiin 15. maaliskuuta 1990. Teoksen kolmesta ensimmäisestä osasta jokaisella kunnioitetaan jonkun säveltäjän AIDS:iin kuolleen läheisen ystävän muistoa. Viimeisellä osalla muistetaan heistä jokaista. Vuosikymmenen sisällä vajaat sata sinfoniaorkesteria esitti teoksen, joka myös palkittiin Grawemeyer-palkinnolla. Chicagon sinfoniaorkesterin levytys sai kaksi Grammya.
Estadio Lluís Sitjar

Historia

Estadio Lluís Sitjar valmistui vuonna 1945, jolloin RCD Mallorca siirtyi pelaamaan stadionille. Stadion toimi seuran kotiareenana vuoteen 1999 saakka, jolloin se muutti uudelle kotiareenalle. Tämän jälkeen stadionia käytti vielä Mallorcan reservijoukkue, joka muutti pois kesällä 2007. Nykyisin Estadio Lluís Sitjar on pahoin rapistunut.
Edu Kehäkettunen

Alkuajan yhtyeet

Vuonna 2000 Kehäkettu-nimellä esiintynyt Edu tuli suuremman yleisön tietoisuuteen julkaistuaan Setä Koposen kanssa Kehäkettu & Setä Koponen: EP:n. Kuten Edu Kehäkettusen myöhemmässäkin tuotannossa, jo EP:llä vahvoja teemoja olivat seksi, juhliminen ja päihteet. Levyllä kuultiin myös olarilaisduoa nimeltä Tuomio & Kone.
Kehäkettu ja Setä Koponen perustivat jo EP:llä vierailleen Davo Isotaakin kanssa MC Taakibörsta -trion, joka julkaisi vuonna 2001 kolme kappaletta sisältäneen PA 2001 -singlen. Sen lisäksi tehtiin myös video, jota näytettiin paljon muun muassa MoonTV:llä, jossa Edu myös välillä teki ohjelmaa. Yhtye kuitenkin hajosi, eikä koskaan julkaissut aiottua albumia.
Vuonna 2003 Kehäkettu ja Tuomio & Kone julkaisivat Melaveikot-nimellä Vehkeet levällään/Pepputemppu -vinyylisinglen. Sisällöllisesti kappaleet käsittelivät aiempia aiheita. Myöhemmin samana vuonna Edu julkaisi ruotsalaisen tuottajan, Prao-D:n, kanssa Räppäävä Älykääpiö EP:n. Levy oli ensimmäinen, joka julkaistiin Edu Kehäkettunen -nimellä. Edu myös vieraili Tuomio & Kone -levyllä, tällä kertaa nimellä Kehäraakki.

Soolo

Edu Kehäkettusen ensimmäinen albumi, Lentäjän Koira, julkaistiin vuonna 2005. Levyn teemat käyvät ilmi jo kappaleiden nimistä, esimerkiksi Hellyyden Ehdoilla (Anaalitreffit remix) ja Härskiyden huipentuma. Aikaisemmin samana vuonna julkaistiin vinyyli-EP Lentäjän Koira Vol.2.
Toukokuussa 2008 Edu julkaisi yhdessä DJPP:n kanssa albumin Hyvän olon konsultit. Albumi nousi julkaisuviikollaan Suomen albumilistan sijalle 25. 
Nykyään Edu toimii yhtyeessä No Smoking Team. Yhtyeen muodostavat Edu ja Davo.

Muu media

Edu on tehnyt myös toimittajan töitä mm. MoonTV:llä ja juontanut HIFK:n jääkiekko-otteluita HIFK-radiossa, Bassoradiossa, Metro FM:llä sekä nykyisin Radio City:llä. Vuonna 2007 hän toimi toisena Bassoradion aamushown vetäjänä, kunnes radiomainosmyyntiongelmien kanssa paininut yritys joutui lomauttamaan suositun ohjelman juontajat elokuussa 2007. Edu on kuitenkin tehnyt paluun puolivaltakunnalliseksi radiokanavaksi kasvaneen Bassoradion iltapäiväohjelman juontajaksi alkuvuodesta 2012.
Edu oli myös vuonna 2010 jääkiekon MM-kisojen tiimoilta toimineen Ihan finaalissa -sarjan juontajana Aleksi Valavuoren kanssa. Edu itse tunnetaan kovana HIFK-fanina. Edu toimi myös vuoden 2011 kisojen aikana saman sarjan juontajana Sacha Remlingin kanssa. Kaksikko alkoi vuonna 2014 toimittaa Hesa o Ygöne -nimistä ohjelmaa Radio Helsingissä.
Triton (jumala)

Triton (m.kreik. Τρίτων) on kreikkalainen jumala, syvyyksien viestinviejä. Hän on meren jumalan Poseidonin ja Amfitriten poika. Hänet kuvataan usein ihmisenä, jolla on kalan alavartalo.
Isänsä tavoin Triton kuvataan yleensä atrain kädessä. Tritonin oma erityispiirre on kuitenkin simpukankuori, jota hän käyttää torven lailla nostattamaan tai rauhoittamaan aallot. Hyginuksen mukaan sen ääni oli niin kauhistuttava, että se sai jättiläisetkin pakenemaan.
Hesiodoksen Jumalten synnyn mukaan Triton eli vanhempiensa kanssa kultaisessa palatsissa meren pohjassa. Argonauttien tarina sijoittaa hänen kotinsa Libyan rannikolle. Apollonios Rodoslaisen kertomuksessa Argo-laivan rantauduttua Vähä-Syrtin rannalle miehistö kantaa laivan Tritonis-järvelle, josta paikallinen jumala Triton ohjaa sen Välimeren poikki.
Triton esiintyy myös roomalaisissa taruissa ja eepoksissa. Aeneis-eepoksessa Aeneaan torvensoittaja Misenus haastaa Tritonin kilpasoittoon. Tällöin Triton lennättää ylimielisen Minesuksen mereen.
Aikojen kuluessa Tritonin nimestä ja mielikuvasta on muotoutunut taru merenneitomaisesta kansasta nimeltä tritonit. Tritonit voivat olla sekä mies- että naispuolisia, ja ne kuvataan usein meren jumalten saattajina. Tavallisia tritoneja on kuvaillut maantieteilijä Pausanias. Tritonin muunnokselle kentauri-tritonille eli iktyokentaurille kuviteltiin ihmisen ylävartalon ja kalan pyrstön lisäksi vielä hevosen eturaajat. Triton on saanut ulkomuotonsa mahdollisesti foinikialaisilta kalajumalilta.
Tritonin mukaan on nimetty useita asioita, kuten Neptunuksen kuu Triton. Nimeämisellä on symbolista arvoa, sillä Tritonin isän Poseidonin vastine roomalaisessa mytologiassa on nimeltään Neptunus.
Ignaz Semmelweis

Ignaz Philipp Semmelweis [zemelvais] (unk. Semmelweis Ignác Fülöp; 1. heinäkuuta 1818 Buda, Itävalta-Unkari – 13. lokakuuta 1865 Oberdöbling, Wienin läh.) oli itävaltaunkarilainen lääkäri. Työskennellessään Wienin kätilösairaalan johtajana Semmelweis havaitsi vuonna 1847, että lääketieteen ylioppilaiden ja kätilöiden hoitamien synnytysten jälkeisessä äitiyskuolleisuudessa (lapsivuodekuolleisuus) oli erittäin suuri ero. Lääkärien ja alan ylioppilaiden osastolla kuolleisuus oli huomattavasti korkeampi (13–18 %) kuin koulutettujen kätilöjen tai kätilöharjoittelijen osastolla (2 %).
Professori ja lääkäri Kolletchka sai haavan käteensä ruumiinavausta tehdessään ja kuoli siitä aiheutuneeseen myrkytykseen – ja hänen ruumiistaan löytyi täsmälleen samoja tulehduksia, märkäpesäkkeitä ja hyytyneen veren täyttämiä suonia kuin lapsivuodekuolleiden naisten ruumiista.
Tästä Semmelweis päätteli, että lääkärit ja lääkäriopiskelijat toivat ruumiinavauksista mukanaan ”kuoleman partikkeleita”. Hän halusi estää niiden kulkeutumisen synnytyssaliin pakottamalla lääkärit ja ylioppilaat desinfioimaan kätensä klooriliuoksella ennen ruumishuoneesta synnytyssaliin siirtymistä. Hän naulasi esimieheltään Kleinilta lupaa kysymättä kyltin, jossa luki: "Tästä päivästä lähtien jokaisen ruumishuoneesta tulevan lääkärin tai ylioppilaan ennen synnytysosastolle menoa pestävä kätensä huolellisesti oven edessä olevassa kloorivesiastiassa. Tämä määräys koskee kaikkia. Samoin kynnet oli puhdistettava erillisellä kynsiharjalla tarkasti – ja johtaja valvoi määräyksen toteuttamista tiukasti. Kun joku luisti tästä, Semmelweis raivostui. Tämä tehosi ja lapsivuodekuolleisuus pieneni vuodessa yhdeksästä prosentista kolmeen prosenttiin.
Bakteereista Semmelweis ei tiennyt vielä mitään, mutta hän ymmärsi, että lapsivuodekuume ylioppilaiden osastolla johtui lähes aina pesemättömillä käsillä tehdyistä sisätutkimuksista. Kerran kun eräs synnyttäjä oli saanut lapsivuodekuumeen Semmelweisin toiminnasta huolimatta, tarttui lapsivuodekuume muihinkin synnyttäjiin. Heille oli tehty sisätutkimuksia pesemättömillä käsillä sen jälkeen, kun oli tehty sisätutkimus ensin lapsivuodekuumeeseen sairastuneelle synnyttäjälle. Tämä sai Semmelweisin ymmärtämään, että lapsivuodekuume tarttui paitsi kalmosta elävään, myös elävästä toiseen elävään.
Virkaveljet kokivat moisen nöyryytyksenä – ja vaikka äitien ja lasten henget pelastuivatkin havainnon ja desinfiointimääräyksen johdosta, sittemmin ”äitien ja lasten pelastaja” kunnioitettua Semmelweisia nöyryytettiin niin, että hän kuoli lopulta mielisairaalassa.
Budapestin yliopistossa on nykyään hänen nimeään kantava Semmelweis-instituutti, joka tutkii lääketieteen historiaa.
Semmelweisin uranuurtajatyö antoi lähtökohdan englantilaiselle kirurgi Joseph Listerille, joka kehitti antiseptiikan perusteet: hän käytti karbolihappoon kastettuja siteitä ja myöhemmin sumutinta, joka levitti karbolisumua leikkaussalin ilmaan.
The Smiths

Vaiheet

The Smiths kuuluu yhtyeisiin, jotka nousivat suosioon edesmenneen englantilaisen radio-dj John Peelin vahvalla myötävaikutuksella. 1980-luvun puolessavälissä yhtye oli erittäin suosittu etenkin kotimaassaan: yhtyeen levyt kävivät Britannian albumilistan viiden parhaan joukossa.
The Smiths esiintyi myös Suomessa Provinssirockissa sunnuntaina 3. kesäkuuta 1984. Yhtye soitti festivaalien päälavalla muun muassa kappaleet ”This Charming Man”, ”Still Ill”, ”Hand in Glove”, ”Heaven Knows I'm Miserable Now” ja ”William, It Was Really Nothing”. Morrisseylla oli tuon ajan The Smiths -esiintymisten tapaan Provinssirockinkin lavalla kukkapuska mukanaan.
Vuonna 1986 ilmestyi The Smithsin kolmas studioalbumi The Queen Is Dead, joka oli yhtyeen lopullinen kansainvälinen läpimurto. Britannian albumilistalla levy nousi toiselle sijalle ja pysyi listalla peräti 22 viikkoa. Levy sai loistavan vastaanoton myös kriitikoilta. 
The Smiths hajosi vuonna 1987 Marrin lähdettyä yhtyeestä. Syynä olivat Morrisseyn ja Marrin taiteelliset erimielisyydet. Jäsenet suhtautuvat edelleen penseästi yhtyeen paluun mahdollisuuteen. Rourke ja Marr esiintyivät yhdessä hyväntekeväisyyskonsertissa Manchesterissa 26. tammikuuta 2006 esittäen yhden The Smithsin kappaleen.
The Smithsin tunnetuimpiin kappaleisiin kuuluvat ”Meat Is Murder”, ”There Is a Light That Never Goes Out”, ”How Soon Is Now”, ”This Charming Man”, ”Shoplifters of the World Unite”, ”William, It Was Really Nothing”, ”The Boy with the Thorn in His Side”, ”Panic”, ”Ask”, ”Girlfriend In a Coma”, ”Frankly Mr. Shankly” sekä ”Heaven Knows I'm Miserable Now”.
The Smithsiltä ovat saaneet vaikutteita muun muassa sellaiset myöhemmät brittipop-yhtyeet kuin The Stone Roses, Oasis, Suede ja Blur.
Howard S. Becker

Howard Saul Becker (s. 18. huhtikuuta 1928) on yhdysvaltalainen sosiologi, joka on tehnyt merkittävän uran poikkeavuuden sosiologian tutkimuksessa, taiteen sosiologiassa ja musiikin sosiologiassa.  Beckerin vuonna 1963 julkaistu kirja Outsider on luonut perustan leimautumisteorialle.  Beckeriä on luonnehdittu symbolisen interaktionismin tai sosiaalisen konstruktionismin harjoittajaksi, vaikka hän ei itse väitettä välttämättä allekirjoitakaan.  Becker kollegansa Erwing Goffmanin kanssa saivat alkuperäisen Chicagon koulukunnan opetuksen ja heitä tultiin myöhemmin pitämään tärkeänä osana toista Chicagon koulukuntaa.  Becker sai urallaan myös Ford Foundation Postdoctoral Research Fellowship-palkinnon Illinoisin yliopistossa. Ennen kuin Becker aloitti opettavan professorin uransa, hän vietti kolme vuotta tutkimusavustajana Stanfordin yliopistossa. 
Väitöskirjansa jälkeen Becker kiinnostui taiteen sosiologisesta tutkimuksesta. Hän uskoi, että sosiologinen taidetta tutkiva kenttä ei ollut kovinkaan kehittynyt ja koostui lähinnä tiettyjen taiteilijoiden kontribuutioiden tarkastelusta.  Omassa tutkimuksessaan Becker lähestyi taidetta "kollektiivisena toimintana" ja tutki taidetta ammattina.  Taiteen käsite kollektiivisen toiminnan tuotteena on yksi Beckerin tärkeimmistä panoksista taiteen sosiologiassa.  Vuonna 1982 julkaistussa Art Worlds -lehdessä Becker kertoo, kuinka taideteos muodostuu monien yksilöiden koordinoinnin kautta.  Hänen mukaansa taidetta on miltei mahdotonta luoda ilman jokaista ihmistä, joka tuottaa taiteen rakentamiseen tarvittavaa materiaalia. Becker huomauttaa myös, että työnjako on tärkeä tekijä taideteoksen luomisessa, sillä moni yksittäinen ihminen on mukana esimerkiksi taiteilijan työskentelyvälineiden tuotannossa. Becker korostaa luomistyön kannalta välttämättömien työkalujen lisäksi yhteisten merkitysten tärkeyttä taiteen arvon määrittämisessä.  Toisin sanoen Becker uskoo, että ilman yhteistä ymmärrystä työn arvosta, taiteen on vaikea saada sosiaalista resonanssia. Art Worldsissa julkaistujen lisäksi Becker on kirjoittanut lukuisia esseitä taiteen sosiologiasta. Näistä esseistä kaksi on käännetty ranskaksi; Paroles et Musique ja Propos sur l'art.  Vuonna 2006 Becker muokkasi ja osallistui Art of Start-Finish -hankkeeseen, jossa koottiin sosiologisia esseitä, joissa käsitellään kysymystä siitä, miten taiteilijat päättävät työn lopettamisesta.  Hänen kirjoitustensa lisäksi Becker opetti myös taiteen sosiologian kurssia.