google/wiki40b huggingface dataset:
Seututie 181

Historia

Aluksi tie kulki vain osuudella Kemiö–Sauvo–Paimio. Tietä on vuoden 1996 jälkeen jatkettu Tarvasjoelle.

Reitti

Tie alkaa Kemiönsaaren kuntakeskuksena toimivan Kemiön kaakkoispuolelta, seututien 183 risteyksestä. Jo 450 metrin jälkeen tie risteää Halikosta tulevan yhdystien 1835 kanssa. Tie on alkuosuudelta hyvää ja pääosin suoraa, lukuun ottamatta säännöllisiä koottuja mutkia. Tie ylittää Halslahdenselkään kuuluvan Rungonsalmen siltaa pitkin. Sillalla on myös Kemiönsaaren ja Sauvon kuntaraja. Sauvon eteläpuolella tie risteää yhdystien 1812 kanssa. Sauvon ympäristössä tie on huomattavasti mutkaisempaa. Tie ohittaa Sauvon keskustan länsipuolelta. 
Sauvon ja Paimion kuntaraja tulee pian Sauvon keskustan jälkeen. Seututie risteää Paimion eteläosassa ensin seututien 110 kanssa ja sen jälkkeen valtatien 1 (E18). Paimiossa tie kääntyy kaksi kertaa; ensin yhdystien 2340 risteyksessä ja sitten yhdystien 2352 risteyksessä. Paimion keskustassa tie on varsin kapea. 
Paimion ja Tarvasjoen välillä on tien huonokuntoisin osuus. Juuri ennen tien päättymistä tulee Paimion ja Liedon kuntaraja. Tie päättyy valtatien 10 risteykseen Lietoon kuuluvan Tarvasjoen Alikulman kylässä.
FS Gloire (1900)

Palvelus

Vuonna 1914 alus oli koululaivana. Elokuussa se siirrettiin Kanaalin kevyen laivueeseen, missä alus oli aina huhtikuuhun 1915. Alus siirrettiin 1916 Atlantille etsimään Saksan keisarikunnan laivaston kaappareita Kanadan rannikolta.
Toukokuussa 1918 alus kolaroi yhdysvaltalaisen höyrylaivan SS City of Athensin kanssa ja se piti korjata New Yorkin satamassa. Gloire romutettiin Brestissä 1922.
Pokémon Ranger

Pelaaminen

Peli sijoittuu Fiore-alueelle, jota Pokémon Rangerit (joihin myös pelaaja kuuluu) suojelevat. Pelaajan tehtävänä on estää "Go-Rock -ryhmää" nappaamasta legendaarista Pokémonia, jota he aikovat käyttää ilkeisiin tarkoituksiin. Pelissä seikkaillaan ympäri Fiorea, ja pelaajan on mahdollista napata yli 200 eri Pokémonia yli kymmenen eri tehtävän lomassa. Pelissä ei napata Pokémoneja, vaan niistä tehdään ystäviä, jotka voi kutsua kiperissä paikoissa auttamaan. Ainoa poikkeus tähän on pelaajan alussa saama Pokémon (Plusle tai Minun).
Oberschleißheim

Maantiede

Oberschleißheim sijaitsee Isar- ja Amper-jokien välissä. Oberschleißheimin naapurikunnat ovat Unterschleißheim, Garching, Dachau ja München.

Muuta

Oberschleißheimissa sijaitsee yli 100 vuotta vanha lentokenttä, Flugplatz Schleißheim. Myös Deutsches Museumin lentokoneita esittelevä osa Flugwerft Schleißheim sijaitsee Oberschleißheimissa.
Oberschleißheimissa sijaitsee myös Schleißheimin linna.
Alfred zu Windischgrätz

Alfred Candidus Ferdinand, Windischgrätzin ruhtinas (myös muodossa Windisch-Graetz, ääntämys [vindišgre:ts]; 11. toukokuuta 1787 Bryssel, Itävallan Alankomaat – 21. maaliskuuta 1862 Wien, Itävalta) oli itävaltalainen sotamarsalkka, joka kukisti vallankumouksen Habsburgien valtakunnassa vuoden 1848 aikana.

Elämänvaiheet

Alfred zu Windischgrätz kuului Steiermarkista lähtöisin olevaan Windisch-Graetzin merkittävään aatelissukuun, joka oli korotettu vuonna 1558 kreivilliseen ja 1804 ruhtinaalliseen arvoon.
Windischgrätz aloitti sotilasuransa Itävallan keisarillisessa armeijassa vuonna 1804 ja palveli rykmentin komentajana Napoleonia vastaan käydyissä sodissa. Hän sai 1826 ylennyksen kenraalimajuriksi. Vuonna 1833 hänet ylennettiin sotamarsalkkaluutnantiksi ja nimitettiin divisioonankomentajaksi. Vuodesta 1840 hän toimi Böömin sotilaskomentajana. Windischgrätz tunnettiin jyrkkänä ja pelättynä taantumuksellisena. Kun vallankumous puhkesi maaliskuussa 1848, hänelle myönnettiin Wienissä rajoittamattomat sotilaalliset ja siviilivaltaoikeudet tilanteen hallitsemiseksi. Kesäkuussa hän kukisti kovaotteisesti vallankumousyrityksen Prahassa. Hänen vaimonsa sai surmansa Prahan tapahtumien yhteydessä. Lokakuussa Windischgrätz ylennettiin sotamarsalkaksi ja hänelle myönnettiin täydet valtuudet kukistaa kumous Wienissä sekä salainen oikeus ottaa tarvittaessa komentoonsa kaikki keisarilliset joukot muualla paitsi Italiassa. 30. lokakuuta hän otti yhteen unkarilaisten joukkojen kanssa Schwechatin taistelussa.
Windischgrätz neuvoi keisari Ferdinand I:tä luopumaan kruunusta nuoren Frans Joosefin hyväksi joulukuussa 1848 ja puolusti keisarin perinteisten valtaoikeuksien säilyttämistä. Hänen mukaansa keisari oli joko hallitsija Jumalan armosta tai sitten ”kanuunoiden armosta”. Seuraavaksi Windischgrätz osallistui Unkarin kapinan kukistamiseen. Hänen joukkonsa miehittivät Budapestin tammikuussa 1849 ja ajoivat kapinalliset Tiszan toiselle puolelle, mutta sen jälkeen sotamenestys lakkasi. Hänellä oli myös yhteistyövaikeuksia pääministeriksi kohonneen lankonsa Felix Schwarzenbergin kanssa. Gödöllön taistelussa 6. huhtikuuta 1849 kärsityn tappion seurauksena Windischgrätz vapautettiin palveluksesta. Hän vetäytyi sen jälkeen viettämään eläkepäiviään Böömiin. Italian sodan yhteydessä vuonna 1859 hänet lähetettiin vielä diplomaattisiin tehtäviin Berliiniin ja nimitettiin Mainzin liittolinnoituksen komentajaksi.
Windischgrätz julkaisi vuonna 1851 Unkarin kapinasta kertoneen teoksen Der winterfeldzug 1848-49 in Ungarn.
Windischgrätzin samanniminen poika toimi vuosina 1893–1895 Itävallan pääministerinä.
T. J. Dahlberg

Thure Johan Dahlberg (23. maaliskuuta 1836 Pielavesi – 4. toukokuuta 1870 Pielavesi) oli suomalainen kamarikirjuri ja runoilija.
Dahlbergin vanhemmat olivat siltavouti Hans Dahlberg (nimi alkuaan Hannu Taskinen) ja Agata Hedvig Kauppinen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kuopion lukiosta 1861 ja hän suoritti Helsingin yliopistossa kameraalitutkinnon 1865 ja tuomarintutkinnon 1866.
David Steel

David Martin Scott Steel, paroni Steel Aikwoodilainen, KT, KBE, PC (s. 31. maaliskuuta 1938) on brittiläis-skotlantilainen poliitikko, liberaalidemokraattisen puolueen jäsenenä ylähuoneessa. Hän oli liberaalipuolueen johtaja 1976–1988, jolloin se yhdistyi sosiaalidemokraattien kanssa liberaalidemokraattiseksi puolueeksi ja oli hetken vielä sosiaali- ja liberaalidemokraattisena puolueena tunnetun puolueen väliaikaisena johtajana. Hän oli Skotlannin parlamentin ensimmäinen puhemies 1999–2003. Hänet aateloitiin 1997 hänen jätettyään Britannian parlamentin ja vuonna 2004 hän sai Thistlen ritarikunnan ritarin arvon, Skotlannin korkeimman tunnustuksen.
August Tanttu

August Tanttu (14. lokakuuta 1859 Hirvensalmi – 13. tammikuuta 1937 Hartola) oli hirvensalmelainen maanviljelijä joka toimi nuorsuomalaisen puolueen, maalaisten kansanpuolueen ja kokoomuksen kansanedustajana.
Tantun vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Tanttu ja Eva Björninen. Hän kävi kolme kuukautta kansakoulua ja luki loput kansakoulun kurssista kotona. Tanttu oli maanviljelijänä Hirvensalmella vuoteen 1922 saakka, Hyvinkäällä 1922–1929 ja Hartolassa 1929–1937. Hän toimi Hirvensalmen viljalainarahaston hoitajana 1891–1922 ja 12 vuoden ajan Hirvensalmen säästöpankin rahastonhoitajana ja toisena kassakirjan pitäjänä. Tanttu oli myös Hirvensalmen kunnan rahastonhoitajana.
Tanttu oli nuorsuomalaisten kansanedustajana 1908–1909 sekä 1910–1917, kansanpuolueen kansanedustajana 1917–1918 ja kokoomuksen kansanedustajana 1918–1919 sekä 1922–1924. Hän edusti Mikkelin läänin vaalipiiriä. Tanttu kuului Hirvensalmen kunnanvaltuustoon ja oli Hirvensalmen kuntakokouksen ja kunnallislautakunnan puheenjohtajana.
August Tanttu oli naimisissa vuodesta 1891 Vilhelmiina Ripatin kanssa.
Suomen salibandymaajoukkue

Miehet

Vuosien 2014 ja 2016 MM-kisojen jälkeen Suomen miesten maajoukkue on IFF:n maailmanrankingissa johdossa Ruotsin edellä.

Historia

Naisten maajoukkueen ensimmäinen tapaaminen pidettiin 1.–2. kesäkuuta 1991 Helsingin Vuosaaressa. Paikalle kokoontui 30 pelaajaa eri puolilta Suomea. Joukkueiden ja Risto Kauppisen aloitteesta syntynyt maajoukkue leireili kauden 1991–1992 aikana kolmesti. Toukokuussa 1992 Kauppinen lähetti kaikille IFF:n jäsenmaille kirjallisen pyynnön ensimmäisen maaottelun järjestämiseksi. Kesäkuun 10. päivä mennessä ei ollut tullut yhtään vastausta, jos huomioon ei oteta Ruotsia, joka oli jo aiemmin ilmoittanut kiinnostuksesta maaottelun järjestämiseen.
Heidi Zeller-Bähler

Heidi Zeller-Bähler (s. 25. heinäkuuta 1967 Sigriswil) on entinen sveitsiläinen alppihiihtäjä.
Zeller-Bähler kilpaili ensimmäisen kerran alppihiihdon maailmancupissa kaudella 1986 ja oli kauden yhteiskilpailussa 19. Hän voitti urallaan kolme maailmancupin osakilpailua, kaksi suurpujottelussa ja yhden super-g:ssä. Maailmancupin kokonaiskilpailun paras sijoitus on kaudelta 95, jolloin hän sijoittui kolmanneksi. Zeller-Bähler osallistui urallaan kaksiin talviolympialaisiin. Albertvillen talviolympaisissa vuonna 1992 hän kilpaili syöksylaskussa ja Super-G:ssä sekä alppiyhdistetyssä. Vuoden 1994 talviolympialaisiin Lillehammerissa hän kilpaili syöksylaskussa, Super G:ssä ja suurpujottelussa. Hänen paras sijoituksensa olympialaisista on Lillehammerin suurpujottelun 9. sija.
Circuit Gilles Villeneuve

Historia

Radan on suunnitellut Roger Peart. Sitä aloitettiin rakentamaan vuonna 1977. Rata rakennettiin alun perin kilpailuradaksi, mutta sittemmin se on ollut myös yleisessä käytössä kilpailujen välisenä aikana. Radan alkuperäinen nimi oli Circuit Île Notre-Dame, mutta se vaihdettiin nykyiseksi vuonna 1982 kunnianosoituksena samana vuonna kuolleelle kanadalaiselle Gilles Villeneuvelle. Radan tunnetuimpia osia ovat Mestareiden muuri ja Kasinon suora (ransk. Droit du Casino), joissa on nähty monia vaarallisia kolareita.
Radalla ajetaan Formula 1 -sarjan Kanadan GP:tä ja radalla ajettiin Champ Car -sarjan Grand Prix of Montreal -kilpailua. Ensimmäinen Formula 1 -sarjan Kanadan GP ajettiin radalla vuonna 1978. Italialainen Riccardo Paletti kuoli radalla kaudella 1982. Hän törmäsi lähdössä paikalleen jääneeseen Didier Pironin Ferrariin. Paletti menetti tajuntansa, ja auto syttyi pian tuleen.
Radan ongelmana on ollut jo monen vuoden ajan asfaltin murentuminen, ja se onkin moneen kertaan uusittu. Kauden 2008 kilpailun aika-ajoissa rata oli niin huonossa kunnossa, että monet kuljettajat pelkäsivät sen olevan turvallisuusriski, ja ettei kukaan pääse maaliin.
Kauden 2011 kilpailu oli koko Formula 1 -historian pisin kilpailu ajallisesti (4:04.39,537), se oli myös keskinopeudeltaan hitain (74,844 km/h) ja siinä oli myös eniten turva-auto jaksoja (6).

Mestareiden muuri

Yksi radan kuuluisimmista kohdista on Mestareiden muuri (engl. The Wall Of The Champions), joka on radan viimeisen šikaanin vasemmalle kääntyvän tiukan mutkan ulkokaarteessa oleva betonimuuri. Muuri sai nimensä kauden 1999 Kanadan osakilpailun jälkeen, kun F1-maailmanmestarit Damon Hill, Michael Schumacher ja Jacques Villeneuve törmäsivät muuriin ja keskeyttivät.

Radan muutokset

Rata pysyi muuttumattona vuodet 1978–1986. Vuonna 1987 radalla tehtiin suuria muutostöitä, muun muassa varikko siirrettiin radan toiseen päähän ja muutamien mutkien profiilia muutettiin. Kaudella 1994 nopeaa Casino-mutkaa pidettiin liian vaarallisena, joten radalle asennettiin väliaikainen renkaista tehty šikaani, aivan kuin Espanjan GP:ssä aiemmin samalla kaudella. Rengasšikaani pysyi paikallaan myös seuraavalla kaudella, kunnes kaudeksi 1996 rata sai lähes nykyisen muotonsa - Casinon šikaani poistettiin ja radan viimeinen šikaani muuttui huomattavasti entistä hitaammaksi. Uusimmat, vuonna 2002 tapahtuneet muutokset ovat varikon ulostulon siirtäminen kauemmas lähtöviivasta, sekä L’Epingle -neulansilmämutkan siirtäminen kauemmas katsomoista mutkan turva-alueen kasvattamiseksi.
Työllinen

Työlliset ja työttömät henkilöt muodostavat työvoiman, joukon, joka on käytettävissä työhön. Tilastokeskuksen käyttämä määritelmä työllisestä on YK:n työjärjestön ILO:n suosituksen ja Euroopan neuvoston asetuksen mukainen: työllinen on henkilö, joka tekee säännöllisesti vähintään 1 tunnin viikossa töitä. Yhden tunnin säännöstä on poikkeuksia: mm. satunnaista muutaman tunnin työtä tehnyttä henkilöä ei lasketa työlliseksi.
40 urhoa

40 urhoa (engl. Forty Guns) on Samuel Fullerin ohjaama, tuottama ja käsikirjoittama lännenelokuva vuodelta 1957. Sen julkaisi 20th Century Fox. Esiintyjien joukossa ovat Barbara Stanwyck, Barry Sullivan ja Gene Barry.
Kuolemaantuomittu (vuoden 1934 elokuva)

Juoni

Kuolemaantuomittu perustuu tositapahtumiin, General Slocum -laivan räjähtämisestä ja palamisesta New Yorkin East Riverillä 15. kesäkuuta vuonna 1904. Laivan räjähtämisestä selvinneet pojat Blackie Gallagher ja Jim Wade (Clark Gable ja William Powell) jäivät orvoiksi. Heidät pelasti pappi Isä Joe (Leo Carrillo). Heidät otti huostaan Poppa Rosen (George Sidney), joka oli menettänyt ainoan poikansa uppoamisessa. Pojat asuivat vain hetken Poppa Rosenin luona; Rosen, venäläinen juutalainen, kuoli kun poliisihevonen polki hänet kavioillaan.
Pojat olivat edelleen hyviä ystäviä, vaikka heidän tiensä erosivat. Jim lähti opiskelemaan ja valmistui oikeustieteen kandidaatiksi. Hänestä tuli suoraselkäinen asianajaja. Blackiesta kasvoi uhkapelaaja ja laittoman kasinon omistaja. Vaikka ystävystykset pitivät toisistaan ja kunnioittivat edelleen toisia, he ovat kuitenkin elivät laillisuuden eri laidoilla. Ammattimainen kilpailu muuttuu henkilökohtaiseksi kun Jim menee naimisiin Blackien ex-rakastajattaren Eleanorin (Myrna Loy) kanssa.
Pierre Choderlos de Laclos

Elämänvaiheet

Pierre Ambroise François Choderlos de Laclos syntyi Amiensissa 1741. Hän sai tykistöupseerin koulutuksen ja sai nimityksen tykistöluutnantiksi 1761. Hän palveli useilla paikkakunnilla, kuten Strasbourgissa ja Grenoblessa. Hän kirjoitteli myös näihin aikohin eroottisia tarinoita lehtiin.
Ura upseerina ei ollut kovinkaan menestyksekäs. Ollessaan komennettuna Biskajanlahdella de Laclos ilmoitti ystävilleen, että kirjoittaa vielä jotain todella epätavallista ja huomiota herättävää, ja että se muistetaan vielä kauan hänen jälkeensä. Ennustus toteutui Vaarallisia suhteita -teoksen myötä.
Hän aloitti teoksen kirjoittamisen 1779 ollessaan Aixin saaren linnoitustöissä Ranskan länsirannikolla. Saamansa kuuden kuukauden loman aikana hän kirjoitti teoksen loppuun Pariisissa. Kirja julkaistiin maaliskuussa 1782 ja ensimmäinen 1000 kappaleen painos myytiin loppuun kuukaudessa, mikä oli tuohon aikaan harvinaista.
De Laclos meni naimisiin 1786 La Rochellen ammusvarikon rakennustöissä 1783 tapaamansa Marie-Soulange Duperrén kanssa.
De Laclos jätti armeijan ja siirtyi 1788 sihteeriksi Orléansin herttua Ludvig Filip II:n palvelukseen. Hän liittyi vuoden 1795 jälkeen Napoleonin kannattajiin ja sai vastavalitulta konsuli Napoleonilta uudelleennimityksen prikaatinkenraaliksi vuonna 1800. Napoleonin hallituskaudella hänestä tuli myös Etelä-Italian tykistön päätarkastaja 1803.
Kirjallisuuden tutkijat epäilevät hänen tutustuneen Milanossa Stendhaliin. De Laclos kuoli Tarantossa kulkutautiin 1803.

Vaarallisia suhteita

Vaarallisia suhteita pidetään yleisesti lajityyppinsä kirjeromaanin parhaana esimerkkinä. Teoksen henkilöt jakaantuvat selvästi hyviin ja pahoihin. Cécile ja ritari Danceny ovat hyviä, viattomia, nuoria ja kokemattomia. Valmont ja markiisitar de Merteuil ovat pahoja. Valmont on terävä-älyinen, viehätysvoimainen peluri, jonka intohimona on valehtelu. Markiisitar de Merteuil ei ole hyveellinen, viaton, uskollinen tai aito. Häneltä puuttuu myös kaikki uskonnollisuus. Yhdessä Valmontin kanssa hän pitää ihmisiä joko ottajina tai niinä, joilta otetaan. Heillä ei ole muita aitoja tunteita kuin itserakkaus. Valloitukset tuovat paitsi vallantunnetta myös eroottista tyydytystä. Vaikka Cécile ja ritari Danceny turmelevat viattomuutensa, he tuntevat kuitenkin katumusta. Rouva de Tourvel edustaa aitoutta ja viattomuutta, joka säilyy iästä huolimatta.
Teos puhuu lakkaamatta hyveestä ja viattomuudesta sekä niiden menettämisestä. Valmont ja markiisitar de Merteuil yrittävät parhaimpansa mukaan kitkeä viattomuuden ja hyveet, pelkästään kostonhalunsa takia tai pönkittääkseen omaa statustaan. Teoksen painopiste ei ole toiminnassa, vaan viettelyn tekniikassa. Vastoinkäymiset ovat Valmontille esteitä, jotka ovat kierrettävissä oveluudella ja julmuudella.
Vaarallisia suhteita on lajityypistään huolimatta hyvin dramaattinen ja se on sovitettu teatterinäyttämölle lukemattomia kertoja. Valkokankaalle se on sovitettu viidesti.
Vuonna 2015 helsinkiläinen Ryhmäteatteri esitti Vaarallisia suhteita Suomenlinnan kesäteatterissa. Näytelmäsovituksen teki Juha Kukkonen ja pääosissa olivat Minna Suuronen ja Antti Virmavirta.
Talvisodan pommitukset Helsingissä

Talvisodan pommitukset Helsingissä tapahtuivat yhdeksänä kertana talvisodan alkamispäivänä 30. marraskuuta ja sittemmin 1. joulukuuta, 19. joulukuuta ja 25. joulukuuta 1939, sekä 14. tammikuuta 1940. Kuolohuhreja näistä pommituksista aiheutui 97 ja vakavia loukkaantumisia 38. Pommitukset koostuivat 70 konesuorituksesta.
Talvisodan ensimmäisenä päivänä 30. marraskuuta 1939 Neuvostoliiton sotilaskoneet tekivät Helsingin alueella useita pommituslentoja. Ensimmäinen ilmahälytys annetiin klo 9.15 ja viisi minuuttia myöhemmin kolmen koneen muodostelma SB-2 pommikoneita saapui Helsingin ylle kohteenaan Malmin lentoasema. Ensimmäiset pomminsa koneet pudottivat Santahaminaan lähelle kansakoulua. Pilvisen ilman takia koneet eivät kuitenkaan osuneet kohteeseensa, vaan pommit putosivat Malmille, Pasilan ratapihalle ja Tikkurilaan; kolme Pasilaan pudonneista pommeista jäi suutareiksi.
Toinen Neuvostoliiton pommituslento tapahtui klo 10.35 johon ilmahälytys annettiin klo 10.25. Tällöin idästä lähestyi 12 koneen muodostelma SB-2-pommikoneita, jotka olivat nousseet ensimmäiselle pommituslennolleen ilmaan Kotlynin kentältä (Inkerinmaan Kattila) ja kuuluivat Punalippuisen Itämeren laivaston 8. Prikaatin 57. Pikapommituslentorykmenttiin johtajanaan kapteeni Vasilj Rakov. Helsingin ilmatorjunta otti vastaan koneet ja saikin pudotettua yhden koneista, minkä jälkeen koneet hajaantuivat ja pudottivat perääntyessään pomminsa Santahaminan merilentoaseman alueelle osumatta kumminkaan kohteeseensa.
Seuraavat pommitukset ajoittuvat klo 15.00-16.20 välille. Tällöin pommit putosivat kantakaupunkiin, pääasiassa Hietalahden ja Kampin linja-autoaseman väliselle alueelle. Niitä osui muun muassa Teknillisen korkeakoulun silloiseen päärakennukseen Hietalahdentorin varrella, Neuvostoliiton silloiseen suurlähetystötaloon Bulevardin varrella sekä linja-autoaseman vieressä sijainneeseen Maanviljelijäin maitokeskuksen taloon. Nämä pommitukst jäivätkin koko talvisodan tuhoisimmiksi, ja niissä sai surmansa 91 ihmistä ja loukkaantui vaikeasti 36 henkilöä.
Helsinkiä pommitettiin uudelleen 1. joulukuuta 1939. Kahden ensimmäisen päivän pommituksissa kuoli Helsingissä 91 ihmistä, kaikki ensimmäisenä sotapäivänä.
Kahden ensimmäisen sotapäivän jälkeen sää huononi siinä määrin, että pommituslennot loppuivat, ja Helsingin evakuoiminen päästiin aloittamaan. Helsingin noin 250 000 asukkaasta kaupunkiin jäi vain noin 65 000.
Kapteeninkatu

Kapteeninkatu (ruots. Kaptensgatan) on noin 790 metriä pitkä pohjois-eteläsuuntainen katu Helsingin Ullanlinnassa. Se alkaa eteläpäässään Merikadulta ja jakautuu Pietarinkadun risteyksen jälkeen kahteen haaraan, joiden väliin jää kiilamainen Kapteeninpuistikko. Läntinen haara päättyy Tehtaankadulle, kun taas itäinen haara jatkuu Tehtaankadun poikki Vuorimiehenkadulle saakka, jonka pohjoispuolella sen jatkeena on Korkeavuorenkatu. Kapteeninkadun ajorata on koko pituudeltaan kaksisuuntainen.
Kapteeninkadulla sijaitsee muutamia tunnettuja palveluja, kuten KOM-teatteri, sekä ravintola Sea Horse. Osoitteessa Kapteeninkatu 26 sijaitsi vuosina 1929–1984 elokuvateatteri Atlantis, joka tunnettiin myöhemmin Joukolana.
Tanskalainen rikollinen Steen Christensen ampui pakomatkallaan kaksi poliisia Kapteeninkadun ja Tehtaankadun kulmassa lokakuussa 1997. Tapaus käynnisti ennennäkemättömän ajojahdin Suomessa.
Louis Andriessen

Louis Joseph Andriessen (s. 6. kesäkuuta 1939) on hollantilainen säveltäjä.
Louis Andriessen syntyi Utrechtissä. Hän opiskeli sävellystä isänsä Hendrik Andriessenin, Kees van Baarenin sekä Luciano Berion johdolla.
1970-luvulla Andriessen kirjoitti poliittisia teoksia, kuten Volkslied ("kansanlaulu") ja Workers Union ("työläisten unioni").
Vuonna 1972 Andriessen perusti De Volharding -puhallinorkesterin. Tälle hän kirjoitti samannimisen teoksen. Hoketus-teos vuodelta 1977 antoi aiheen perustaa yhtye, jonka nimeksi tuli myös Hoketus. Andriessen soitti yhtyeessä itse pianoa. Tätä seurasivat kappaleet suuremmille kokoonpanoille: Mausoleum, Il Principe, De Staat ja De Tijd. Näitten kappaleiden kokoonpanoon kuuluu tyypillisesti saksofoneja, vaskipuhaltimia, sähköbassoja ja lyömäsoittimia.
Andriessenin musiikissa on paljon vaikutteita minimalistisilta säveltäjiltä kuten Terry Riley tai Steve Reich, erityisesti tämä näkyy 1970-luvun teoksissa. Säveltäjä on kuitenkin itse toistuvasti todennut, että hän on saanut paljon vaikutteita Igor Stravinskyn musiikista. Andriessen onkin omistanut yhdessä musiikkitieteilijä Elmer Schoenbergerin kanssa kirjoittamansa kirjan "Het Apollonisch Uurwerk" juuri Stravinskylle.
1980-luvun puolesta välistä lähtien Andriessen alkoi keskittyä yhä enemmän näytelmämusiikkiin, elokuvamusiikkiin ja musiikkiteatteriin. Hänen oopperansa De Stijl (1985), De Materie (1989) ja Writing to Vermeer (1997) ovat tulleet tunnetuiksi.
Louis Andriessen on todennäköisesti tunnetuin 1900-luvun alankomaalainen säveltäjä.
Esa Illi

Esa Illi (s. 20. kesäkuuta 1962 Mäntyharju) on suomalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänen teatterilevitykseen päässeitä ja DVD:lläkin julkaistuja elokuviaan ovat tunnin mittainen Apinajuttu (2000) ja pitkä elokuva Broidit (2003).
Väinö Karvinen

Kunniamerkit

SVR K, VR2 mk, VR3 tlk, VR4 mk, talvisodan muistomitali, jatkosodan muistomitali, Sotilasansiomitali, Norjan Pyhän Olavin ritarikunnan komentajamerkki.