google/wiki40b huggingface dataset:
Michael Shayne

Michael Shayne on kirjailija Davis Dresserin salanimellä Brett Halliday luoma kuvitteellinen yksityisetsivähahmo, joka esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1939 julkaistussa romaanissa Dividend on Death. Myöhemmin hahmo on esiintynyt romaanien ja novelleiden lisäksi myös radiossa, televisiossa, elokuvissa ja sarjakuvissa.

Kirjat

Davis Dresser kirjoitti osin haamukirjailijoiden avustamana kaikkiaan viisikymmentä Michael Shayne -romaania. Robert Terrall kirjoitti myös Dresserin käyttämällä salanimellä Brett Halliday vielä 27 taskukirjaa. Lisäksi Michael Shayne esiintyy yli 300 novellissa, joita julkaistiin muun muassa vuonna 1956 ilmestymisensä aloittaneessa Michael Shayne Mystery Magazine -lehdessä. Lehteä julkaistiin liki kolme vuosikymmentä.

Elokuvat

Michael Shayne -elokuvia tehtiin vuosina 1940–1947 kaikkiaan kaksitoista. Näistä ensimmäiset seitsemän tuotti 20th Century Fox vuosina 1940–1942 ja niissä kaikissa pääosaa näytteli Lloyd Nolan. Loput viisi elokuvaa tuotti Producers Releasing Corporation, ja niiden pääosan esittäjänä oli Hugh Beaumont.

Radio

Radiossa Mutual Broadcasting System alkoi esittää Michael Shaynea lokakuussa 1944. Sarja oli kuultavissa Yhdysvaltain länsirannikolla lokakuuhun 1946 saakka, jolloin sarja muuttui valtakunnalliseksi. Nimiroolissa esiintyi Wally Maher. Sarja päättyi marraskuussa 1947, mutta Mutual aloitti sen uudelleen heinäkuussa 1948 nimellä New Adventures of Michael Shayne ja pääosan näyttelijäksi tuli Jeff Chandler. Tämä sarja kesti kaksi vuotta. Kolmannen kerran Shayne päätyi radioon lokakuussa 1952, jolloin American Broadcasting Company aloitti sarjan esittämisen. Aluksi pääosaa esitti Donald Curtis ja myöhemmin Robert Sterling. Tämä sarja päättyi heinäkuussa 1953.

Televisio

Televisiossa Michael Shaynea esitettiin NBC:llä 1960–1961. Nimiroolia näytteli Richard Denning. Kestoltaan 60 minuuttisia jaksoja tehtiin kaikkiaan 32.

Sarjakuva

Televisiosarjan suosion tuloksena Dell Comics alkoi julkaista Michael Shayne, Private Eye -sarjakuvalehteä, jota ilmestyi kolme numeroa. Ensimmäinen numero ilmestyi marraskuussa 1961 ja viimeinen syyskuussa 1962. Ken Fitchin romaaneiden pohjalta käsikirjoittamat sarjakuvat kuvittivat Lee Ames ja Edd Ashe.
Hjem-IS Europa

Historia

Eric Ericsson omisti Ruotsin Kalmarissa jäätelötehtaan nimeltä Kalmars Glassfabrik. Hän aloitti jäätelöautotoiminnan syyskuussa 1968 Täbyssä. 1970-luvulla yrityksen toiminta laajeni Tanskaan, 1990-luvulla Norjaan ja vuonna 1993 perustettiin Suomen Kotijäätelö.
Hjem-IS Europan osti vuonna 1997 saksalainen jäätelöyhtiö Schöller, jonka sveitsiläinen elintarvikekonserni Nestlé osti vuonna 2002.

Suomen Kotijäätelö

Vuonna 1993 perustettu Suomen Kotijäätelö oli Hjem-IS Europan tytäryhtiö, jonka pääkonttori sijaitsi Vantaalla. Vuoden 2012 alkupuolella pääkonttori siirtyi Suomen Nestlé Oy:n tiloihin Espooseen. Se oli pelkästään vähittäiskauppias. Pääosa sen jäätelöistä valmistettiin konsernin jäätelötehtaalla Saksassa, osa Tanskassa, Suomessa ja Italiassa. Suomessa myytyjä tuotteita oli aiemmin valmistettu myös Belgiassa ja Espanjassa.
Henkilöstön määrä oli noin 200, joista vakituisessa kokoaikaisessa työsuhteessa oli noin 70. Kotijäätelön autoilla oli vakituiset reitit, joilla oli noin 50 000 pysähdyspaikkaa. Autot pysähtyivät pysähdyspaikoilla yleensä säännölliseen aikaan kerran kahdessa viikossa. Kesällä jäätelöautoja oli liikenteessä noin 80 ja talvikautena noin 50.
Marraskuussa 2012 Suomen Kotijäätelö ilmoitti lopettavansa jäätelöautojensa toiminnan valtaosassa maata saman vuoden jouluun mennessä. Toiminta jatkui lähinnä Uudellamaalla, Päijät-Hämeessä sekä Kymenlaaksossa ainakin kesäkuuhun 2013 saakka.
Heinäkuussa 2013 yhtiö ilmoitti, että toiminta Suomessa loppuu kokonaan 18. elokuuta 2013. Yhtiön mukaan jäätelön kokonaiskysyntä on laskenut jo kolmatta vuotta eikä jäätelöautotoiminta ole enää kannattavaa.

Mainossoitto

Yrityksen jäätelöautojen tunnuksena on tunnistettava ja kuuluva tunnussoitto. Mainossoitosta on valitettu esimerkiksi Helsingin ympäristölautakuntaan, sekä Uudenmaan lääninoikeuteen, mutta nämä hylkäsivät mainossoitosta tehdyn kantelun.
Apollo 10

Lennon kulku

Laukaisu tapahtui 18. toukokuuta 1969 kello 16.49.00 UTC Kennedy Space Centeristä. Apollo 10 kiersi Kuun 31 kertaa: 21. toukokuuta 20.44.54 UTC — 24. toukokuuta 10.25.29 UTC. Laskeutuminen tapahtui 26. toukokuuta 1969 kello 16.52.23 UTC. Lennon kokonaiskesto oli 8 päivää, 3 minuuttia ja 23 sekuntia.
Komentomoduulia kutsuttiin nimellä Charlie Brown (”Jaska Jokunen”) ja kuumoduulia nimellä Snoopy (”Ressu”) Charles M. Schulzin Tenavat-sarjakuvan hahmojen mukaan. 
Lento oli kenraaliharjoitus Apollo 11:tä varten, kaikki tehtiin viimeistä laskeutumista Kuun pinnalle lukuun ottamatta. Stafford ja Cernan laskeutuivat Snoopylla runsaan 15 kilometrin korkeuteen Kuun pinnasta.
Pian laukaisun jälkeen kun Apollo 10 jätti Maata kiertävän radan komentomoduuli ja kuumoduuli erosivat ja sitten telakoituivat uudelleen. Kun ne saavuttivat Kuuta kiertävän radan, ne erosivat uudelleen. Young jäi komentomoduuliin, Stafford ja Cernan kuualukseen. Youngin kiertäessä yksinään Charlie Brownilla Kuuta Stafford ja Cernan tekivät kokeita kuumoduulilla ja tutkivat Apollo 11:n tulevaa laskeutumispaikkaa, Rauhallisuuden merta. Tätä kuumoduulia ei kuitenkaan ollut varusteltu laskeutumista varten. Kun astronautit kokeilivat laskeutumisen keskeytystä, Stafford käänsi vahingossa väärää kytkintä, jolloin kuumoduulin päämoottori kääntyi ja pysähtyi. Tämän jälkeen päälle jäänyt ohjausraketti jätti aluksen pyörimään. Kuumoduuli uhkasi tämä takia syöksyä Kuuhun, mutta Stafford onnistui vakauttamaan aluksensa ja alus lensi kohti komentoalusta, mihin telakointi onnistui.
Apollo 10:ltä lähetettiin ensimmäisenä suoraa värillistä TV-kuvaa.

Komento- ja kuumoduulit nykyään

Tämän lennon komentomoduuli on nähtävillä Lontoon tiedemuseossa Englannissa.
Hylkäämisen jälkeen kuumoduuli asettui Aurinkoa kiertävälle radalle, mikä tekee siitä ainoan avaruuteen lähetetyn ehjänä säilyneen kuumodulin. Kaikki muut modulit joko murskautuivat Kuuhun tai paloivat Maan ilmakehässä. Kuumoduulin myöhempi sijainti Aurinkoa kiertävällä radalla oli pitkään tuntematon. Sitä etsittiin vuodesta 2011 alkaen Nick Howes -nimisen harrastajatähtitieteilijän johtamassa hankkeessa, johon osallistui asiantuntijoita, harrastajia ja opiskelijoita. Kesäkuussa 2019 he ilmoittivat paikallistaneensa kohteen, joka 98 prosentin todennäköisyydellä on Snoopy.
Lea-palkinto

Lea-palkinto on Suomen Näytelmäkirjailijaliiton jakama palkinto, joka myönnetään vuosittain parhaalle näytelmätekstille. Palkinto myönnetään vain tekstin, ei esityksen perusteella. Vuonna 2016 palkinnon arvo oli 5 000 euroa.
Lelang

Lelang oli Kiinan Han-dynastian aikainen sotilasläänitys Korean niemimaan pohjoisosassa. Lelang oli pitkään kiinalaisen kulttuurin tukialue Korean niemimaalla, joskin varsinaiset kiinalaiset lienevät muodostaneen alueen väestön vähemmistön. Lelang heikkeni Han-dynastian heikkenemisen myötä ja kiinalaisvalta alueella lienee kukistunut vuoteen 300 jaa. mennessä. Esimerkiksi kiinan kielellä oli sivistyskielen asema Koreassa kuitenkin vielä pitkään Lelangin luhistumisen jälkeenkin.

Historia

Kiinalainen vaikutus alkoi ulottua Korean niemimaalle Kiinan pohjoisosissa vaikuttaneen noin 1000 vuotta ennen ajanlaskun alkua perustetun Yan-valtion kaudella. Yan-valtion alueet päätyivät ensin Qin-dynastian (221–206 eaa.) ja sittemmin Han-dynastian (206 eaa. – 220 jaa.) haltuun. Han-dynastian kannalta Korea oli merkittävä alue useista syistä. Dynastia vahvisti otettaan pohjoisista rajoistaan, joita uhkasivat etenkin Mantšurian kansat. Alueelta pystyttiin myös muodostamaan kauppayhteyksiä Koreaan ja Japanin. Kolmanneksi alueelle oli muodostunut kiinalainen yläluokka, jonka etuja kiinalaiset dynastiat pyrkivät valvomaan. Korean niemimaalle perustettiin alun perin neljä sotilasläänitystä (jun), joista Lelang oli yksi. Kolme muuta olivat Xuantu, Lintun ja Chenfan. Lelang käsitti aluksi alueen Jalujoen pohjoispuolella. Myöhemmin siihen liitettiin alueita myös muita alueita hankalasti hallittavina pidetyistä Lintunin ja Chenfanin läänityksistä. Xuantun alue keskittyi puolestaan ajan myötä Korean niemimaan ulkopuolelle.
Lelang kukoisti suurin piirtein vuosisadan verran. Lopulta alueella alkoivat vaikuttaa Han-dynastian sisäiset ristiriidat. Han-dynastian sekasorron kausi tunnetaan kapinallisen Wang Manin perustaman Xin-dynastian (9–23 jaa.) aikana. Itse Han-dynastia jakautui läntiseen ja itäiseen Han-dyanstiaan. Lelangin valtataistelujen myötä läntisen Han-dyastian ote Korean niemimaalla rajooittui Lelangin ydinalueeseen Korean luoteisosassa. Han-dynastian kukistuttua lelangissa pitivät valtaa useat eri kiinalaiset sotaherrat Wei- ja Jin-dynastiasta. Samaan aikaan Korean niemimaalle syntyi muita uusia valtakeskuksia, jotka alkoivat uhata kiinalaisen Lelangin asemaa. Kiinalaisvalta lelangissa lienee päättynyt vuoteen 300 jaa. mennessä. Sen tilalle nousi lopulta Goguryeon valtio. Lelangin luhistuttua sen kiinalainen väåestö joko palasi Kiinaan, tai sulautui muuhun väestöön.

Kulttuuri

Suurin osa Lelangin väestöstä lienee edustanut ei-kiinalaista väestönosaa. Alueella lienee kuitenkin asunut myös huomattava määrä han-kiinalaista väestöä. Kiinalainen virkamiehistö vastasi esimerkiksi veronkannosta ja kaupasta Koreassa ja japanissa. Suuri osa kiinalaisista lienee asunut Lelangin pääkaupungissa Joseonissa, eli kiinalaisittain Chaoxianissa. Kaupungin arkeologisissa tutkimuksissa on sittemmin löydetty runsaasti esimerkiksi kiinalaista esineistöä ja rakennuskantaa. 
Kiinan kielestä tuli Lelangin kaudella Korean sivistyksen kieli. Kielen vaikutuskesta saapui myös kiinalaisen kulttuurin piirteitä, kuten yhteiskuntafilosofiaa ja aineellisen kulttuurin yksityiskohtia.
Thomesto

Historiaa

W. G. Thomén Metsätoimiston perusti vuonna 1911 William Gustav Thomé, joka kuoli jo 1918 kahden veljensä rinnalla punakaartin ampumana. Myöhemmät omistajat Ragnar Saxén ja Timo Brofeldt päätyivät 20 yhteisen vuoden erimielisyyksiin yhtiön strategiasta, ja Brofeldt osti vuonna 1945 Thomén yhtiön kokonaan itselleen. Brofeldtin kuoltua 1951 tämän tytär Kata Jouhki ja tämän mies Leo Jouhki, molemmat metsänhoitajia, jatkoivat lapsineen yhtiön johdossa; muita osakkaita olivat Birger Herold ja Yrjö Tenomaa. Vuonna 1967 Thomén Metsätoimisto tuli kokonaan Jouhkien omistukseen, muutti nimensä vuonna 1969 Thomestoksi ja sai vuonna 1978 toimitusjohtajakseen Kata ja Leo Jouhkin vanhimman pojan Myllen. 1980-luvun loppupuolella vähemmistöomistajaksi tuli Sponsorin omistama Spontel, ja Jouhkien yritysryhmästä puolestaan Sponsor-Spontel-konsernin merkittävä omistaja. Vuonna 1988 sijoitustoiminta eriytettiin Thomestosta omaksi Thominvest-yhtiökseen, ja Thomestosta tuli sen tytäryhtiö. Thominvestin johtoon astui Mylle Jouhkin pikkuveli Timo Jouhki.
Historioitsija Markku Kuisman mukaan Thomeston menestys perustui 1980-luvulle asti omien vahvuuksien kiireettömään kehittämiseen ja tuottamattomien rönsyjen nopeaan karsintaan. Alkuvaiheessa yritys oli pari-kolmekymmentä vuotta pienimuotoinen metsätoimisto, kunnes se laajeni pyöreän puun kauppaan ja vientimittaukseen. Syntyivät halkoja ja metsätaloustarvikkeita myyvät tytäryhtiöt, ja raakapuun vientikaupan myötä Thomesto ryhtyi 1957 myös laivanvarustamoksi. Suomen metsäteollisuuden jalostusasteen kohottua ja puuntarpeen kasvettua Thomesto siirtyi raakapuun viejästä sen tuojaksi, tuontimaana etenkin Neuvostoliitto. Thomesto muuttui ulkomaankaupassaan agentuurista yhä enemmän omalla riskillä toimivaksi monialaiseksi kauppahuoneeksi. Toiminnan kansainvälistyminen toi Thomestolle yhä erikoisempia toimeksiantoja, kuten vuonna 1983 jugoslavialaisen sementin toimitus Intian valtameren Komorien saarivaltioon. 1980-luvun alkupuolella Thomesto meni omistajaksi suomalaiseen Beavers-farkkuyhtiöön ja auttoi sitä viemään farmarihousujen tuotantolaitteistoja Neuvostoliittoon.
1990-luvulla Thomesto eteni voimakkaasti Venäjän ja Itä-Euroopan markkinoilla ja perusti kymmenkunta puunhankinnan yhteisyritystä Venäjälle, Valko-Venäjälle, Ukrainaan ja Baltian maihin. Toiminta jäi kuitenkin tappiolliseksi, syinä L. J. Jouhkin mukaan muun muassa huono kysyntätilanne sekä Venäjän sekavat olot, kuten lastivarkaudet sekä mielivaltaisuus tullauksessa ja verotuksessa. Tammikuussa 1997 Jouhkien omaisuutta hoiti kaikkiaan yksitoista yritystä, tärkeimpinä pitkäaikaisia pääomasijoituksia tehneet Dreadnought Finance, Thominvest ja Thomproperties. Niiden hoitamien salkkujen arvo oli yli 400 miljoonaa markkaa. Lyhytaikaisia sijoituksia varten oli Thominvestin tytäryhtiö Vesuvius.
21. syyskuuta 2001 suomalainen metsäteollisuuskonserni Metsäliitto ilmoitti ostavansa Thomeston. Kilpailuviraston mukaan yrityksillä oli päällekkäistä liiketoimintaa vain raakapuun hankinnassa. Yrityskauppa hyväksyttiin 11. lokakuuta 2001.
PulseAudio

Versiot

PulseAudio on otettu käyttöön Fedora versiossa 8. 
Versio 13.0 on julkaistu syyskuussa 2019.
Suomalainen science fiction -fanikunta

Suomalainen science fiction -fandom on nimitys suomalaisten science fictionin ja fantasian harrastajien yhteisölle eli fanikunnille. Suomalaisilla SF-harrastajilla on useita rekisteröityjä yhdistyksiä ja fanzineita eli harrastajien julkaisemia lehtiä. Fandomin tyypillisiä aktiviteetteja ovat pubitapaamiset (lempinimeltä ”mafiat”) sekä sf-tapahtumien eli conien (suurimpana Finncon), järjestäminen.

Historia

Suomalainen scififandom järjestäytyi 1970-luvun lopulla. Seuraavan vuosikymmenen alussa harrastajalehdet alkoivat julkaista tieteisnovelleja. Suomen tieteiskirjoittajat perustettiin 1983. Lehtien piirissä kehittyi kirjoittajapolvi, joka alkoi julkaista myös tieteisromaaneja 1990-luvulta alkaen.
Nils Rinkama

Nils "Nisse" Rikhard Rinkama, vuoteen 1935 Ringbom (4. joulukuuta 1920 Pori – 12. elokuuta 1961 Cadiz Espanja) oli suomalainen säveltäjä ja kapellimestari.

Henkilöhistoria

Nils Rinkaman vanhemmat olivat kauppias, muusikko Niilo Rikhard Rinkama ja Dagmar Salminen ja puoliso vuodesta 1943 Irja Tuulikki Harju. Rinkama tuli ylioppilaaksi 1940 ja opiskeli musiikkia Helsingin yliopistossa 1945–1946 ja Sibelius-Akatemiassa 1938–1939 ja 1945–1947, pääaineena huilunsoitto. Pianonsoittoa hän opiskeli Kerstin Karstenin ja Martti Paavolan johdolla. Rinkama toimi Suomalaisen oopperan kapellimestarina vuodesta 1946. Vakinaiseksi kapellimestariksi oopperaan Rinkama kiinnitettiin vuonna 1953.  Orkesterien johtamisen ja sävellystyön lisäksi hän toimi myös konserttien säestäjänä ja johtajana Suomessa ja ulkomailla. Rinkama kuoli sydänkohtaukseen kesken oopperan baletin työmatkaa Espanjassa.
Laibach

Historia

Laibach perustettiin Trbovljen kaupungissa Jugoslaviassa 1. kesäkuuta 1980. Yhtyeen nimi on otettu Ljubljanan saksankielisestä nimestä. Vuonna 1984 Laibach perusti kahden muun taiteilijaryhmän IRWINin (kuvataide) ja Gledališce Sester Scipion Nasicen (teatteri, muutti nimensä vuonna 1987 muotoon Gledališce Rdeci Pilot ja vuonna 1990 muotoon Kozmokineticni Kabinet Noordung) kanssa yhteisen taiteilijakollektiivin nimeltä Neue Slowenische Kunst. Sitä ennen Laibach oli poikkitaiteellinen ryhmä, joka keskittyi myös kuvataiteeseen. Laibach Kunst -konseptiin on kuulunut ajoittain myös kaksi sivuryhmää: 300 000 V.K. ja Germania.

Musiikki ja sanoma

Laibachin musiikkityyli on vaihdellut alkuaikojen raskaasta industrialista EBM:ään ja dark waveen. Tunnistettavin elementti yhtyeen musiikissa lienee laulaja Milan Frasin bassoääni. Toisaalta yhtyeellä on lauluja, joissa Fras ei laula eikä puhu.
Laibach tunnetaan omintakeisesta, kokeilullisesta tyylistään ja provokatiivisesta flirttailusta totalitarismin kanssa. Yhtyeelle on tyypillistä asettua kulloinkin vallitsevaa poliittista ilmapiiriä vastaan joko suorasanaisesti tai vihjailevasti. Yhtyettä on väitetty välillä äärioikeistolaiseksi ja toisinaan taas äärivasemmistolaiseksi. Muusikko ja toimittaja Richard Wolfson kuvaili vuonna 2003 yhtyeen toimintatapaa: ”Laibachin metodi on erittäin yksinkertainen, tehokas ja kauhistuttavan altis virheellisille tulkinnoille. Aluksi he omaksuvat vihollisen tyylin, ottavat käyttöönsä valtiovallan asut ja symbolit ja liioittelevat sitten tätä kaikkea vieden sen parodian rajoille asti… Seuraavaksi he kääntävät huomionsa hyvin polttaviin aiheisiin – Länsi-Euroopan tuntemaan pelkoon Itä-Euroopasta tulevia maahanmuuttajia kohtaan, Euroopan unionin valtapeleihin, länsimaisen demokratian ja totalitarismin vertailuun.”
Suomalainen Tuomas Tähti kertoo kirjassaan Nationalistin henkinen horisontti (2019) Laibachin Ivan "Jani" Novakin sanoneen Tampereella vuonna 2015, että Laibach on kommunistinen ryhmä, jonka työstä suurin osa liittyy tavalla tai toisella kommunismiin.
Kautta historiansa Laibach on tehnyt oman musiikin lisäksi cover-kappaleita, joissa pop-musiikkia esitetään yhtyeen omalla tyylillä. Laibach-covereille on ominaista, että kappaleiden merkitys näyttäytyy yhtyeen esitystavan vuoksi hyvin eri tavalla kuin originaalissa. Tunnetuimmat näistä ovat ehkä 1987 julkaistulla Opus Dei -levyllä. Ryhmän katalogiin kuuluu kokonaisia cover-levyjä (NATO, Let It Be). 2000-luvulla Laibach on versioinut klassista musiikkia, kansallislauluja ja Sound of Music -musikaalielokuvan kappaleita.

Vaikutus

Laibachin taiteeseen ja toimintatapoihin liittyen on tehty akateemista tutkimusta, jopa tohtorinväitöskirja.
Laibach on vaikuttanut industrial-musiikin kehitykseen, etenkin martial industrial -genreen. Lisäksi Rammsteinin tiedetään ottaneen Laibachilta vaikutteita.
Liikeri

Liikeri eli leikeri (engl. liger) on hybridikissa, urosleijonan ja naarastiikerin jälkeläinen; urostiikerin ja naarasleijonan jälkeläisistä puolestaan käytetään nimitystä tiikoni.
Liikeri näyttää suurelta leijonalta, jolla on tiikerin raidat. Koko ja ulkonäkö vaihtelevat sen mukaan, mitä alalajia isä ja emä ovat olleet. Liikereitä syntyy tarhaoloissa. Luonnossa risteytyminen on nykyään lähes mahdotonta, koska tiikereiden ja leijonien elinalueet eroavat toisistaan. Girin metsässä Intiassa elävät viimeiset aasianleijonat. Lähimmät tiikerit elävät noin 160 kilometrin päässä. Urosliikerit ovat steriilejä, mutta naaraspuoliset liikerit voivat lisääntyä. Elokuussa 2012 siperialaisessa eläintarhassa Zita-liikeri synnytti pentuja, joita pidetään ensimmäisinä tunnettuina liikerin ja leijonan pentuna.
Liikeri on maailman suurin kissaeläin johtuen sen perimästä, josta puuttuvat sekä urostiikerin että naarasleijonan kasvua rajoittavat geenit. Painoa liikerille voi kertyä yli 500 kilogrammaa, pituutta 3–4 metriä, ja se voi juosta jopa 80 kilometriä tunnissa.
Liikerillä on raitoja ja täpliä, sillä leijonanpennuilla on täpliä, jotka katoavat niiden vanhetessa. Urosliikerillä on myös leijonan tapaan harja.
HMS Onyx (J221)

Palvelus

Maaliskuussa 1947 alus siirrettiin Port Edgariin sijoitettuun 3. laivueeseen, kunnes se poistettiin palveluksesta elokuussa. Alus siirrettiin reserviin Portsmouthiin, josta se siirrettiin Plymouthiin. Alus sijoitettiin poistolistalle 1966 ja se myytiin BISCOlle. Alus saapui 5. huhtikuuta 1967 hinattuna T. W. Wardille Inverkeithingiin romutettavaksi.
Gabriele Giannantoni

Gabriele Giannantoni (30. heinäkuuta 1932 Perugia – 1998 Rooma) oli italialainen filosofi ja poliitikko.
Filosofina Giannantoni tutki erityisesti antiikin filosofiaa. Hän kirjoitti muun muassa esisokraatikoista, Sokrateesta, Aristoteleesta ja epikurolaisuudesta sekä toimitti antiikin filosofian tekstejä. Giannantoni toimi Rooman Sapienza-yliopiston antiikin filosofian historian professorina sekä Italian Consiglio Nazionale delle Ricerchen antiikin ajattelun keskuksen (Centro di Studio del Pensiero Antico) johtajana.
Poliitikkona Giannantoni toimi Italian kommunistisessa puolueessa ja osallistui muun muassa koulujärjestelmän uudistamiseen.
Antonio Benarrivo

Ura

Benarrivo aloitti uransa Italiassa alasarjoissa aluksi Brindisissä, jossa hän pelasi yhteensä 76 ottelua. Matka jatkui tuolloin Serie C1:ssä pelaavaan Padovaan, josta Benarrivo siirtyi Serie A:ssa pelaavaan Parmaan vuonna 1991. Parma oli noussut Serie A:han kaudella 1989-1990, jonka myötä se rakensi joukkuettaan nuorista lupaavista pelaajista. Myöhemmin joukkueeseen tulivat mukaan muun muassa Fabio Cannavaro ja Gianluigi Buffon, sekä Hernan Crespo. Benarrivon ura Parmassa oli menestyksellinen, sillä hän voitti joukkueensa kanssa ensimmäisellä kaudella Italian cupin ja vuotta myöhemmin Cup-voittajien Cupin. Hän pelasi Parmassa yhteensä 258 Serie A-ottelua ja teki niissä viisi maalia.

Maajoukkueessa

Benarrivo teki ensi esiintymisensä maajoukueessa 22. syyskuuta 1993 Viroa vastaan. Vuotta myöhemmin hänet valittiin vuoden 1994 MM-kisoihin Italian maajoukkueeseen, jonka kanssa Benarrivo saavutti hopeaa. Yhteensä hän pelasi maajoukkueen paidassa 23 ottelua.
Tiina Muinonen

Tiina Annika Muinonen (s. 30. syyskuuta 1981 Vantaa) on aktiiviuransa jo lopettanut suomalainen kilpakävelijä. Hän edusti Kenttäurheilijat -58:aa ja hänen valmentajanaan toimi Pekka Muinonen. Kalevan kisoista Muinonen saavutti 10 kilometrin kävelyssä kultaa (vuonna 2000), kaksi hopeaa (2004, 2010) ja kaksi pronssia (2001, 2009). Lisäksi hän voitti 20 kilometrin kävelyssä kultaa vuonna 2007, hopeaa vuonna 2004 ja pronssia vuonna 2010. Ulkoradoilta Muinonen saavutti myös kolme kultaa ja pronssin 3 x 3 000 metrin kävelyviestissä. Sisäratojen SM-kilpailuista Muinonen voitti kaksi kultaa ja neljä hopeaa 3 000 metrin kävelyssä.
Aktiivisen kilpailu-uransa Muinonen lopetti vuoden 2011 Kalevan kisojen jälkeen.
Carla Calò

Carla Calò (21. syyskuuta 1926 Palermo) on italialainen näyttelijä.
Teatterinäyttelijänä aloittanut Calò teki ensimmäisen elokuvaroolinsa Carlo Ludovico Bragaglian elokuvassa Il falco rosso (”Punainen haukka”) vuonna 1949. Sen jälkeen hän esiintyi lukuisissa viihde-elokuvissa, joiden tyylilajit vaihtelivat peplumista spagettiwesterneihin ja eroottisiin komedioihin. Calò näytteli myös televisioelokuvissa. Hän käytti toisinaan taiteilijanimeä Carrol Brown.