google/wiki40b huggingface dataset:
Abdul Rahman Yasin

Abdul Rahman Yasin (arabiaksi عبد الرحمن يس, s. 10. huhtikuuta 1960, Bloomington, Indiana, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen terroristi, joka otti osaa kuuden ihmisen kuoleman aiheuttaneeseen World Trade Centerin pommi-iskuun vuonna 1993. Muita pommi-iskun taustalla olleita terroristeja olivat Ramzi Yousef (iskun pääsuunnittelija), Mahmud Abouhalima, Mohammed A. Salameh, Nidal A. Ayyad ja Ahmed Ajaj. Yasin on ainoa iskussa mukana ollut terroristi, jota Yhdysvaltain viranomaiset eivät ole saanneet kiinni.

Tausta

Yasin syntyi vuonna 1960 Bloomingtonissa, Yhdysvalloissa irakilaiseen maahanmuuttajaperheeseen. Koska Yasin syntyi Yhdysvalloissa, hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden. Yasinin perhe muutti kuitenkin takaisin Irakiin pian tämän syntymän jälkeen. Etsintäkuulutuksen mukaan Yasin sairastaa epilepsiaa.

World Trade Centerin isku ja pako ulkomaille

Vuonna 1992 Yasin sai Yhdysvaltain kansalaisuudellaan Yhdysvaltain passin Ammanissa, Jordaniassa. Hän oli mukana suunnittelemassa ja toteuttamassa New Yorkin World Trade Centeriin kohdistunutta pommi-iskua, joka tappoi kuusi ihmistä ja haavoitti tuhatta.
Muutama päivä World Trade Centerin pommi-iskun jälkeen liittovaltion poliisi otti Yasinin kiinni kuulusteluja varten. Yasin teki yhteistyötä viranomaisten kanssa ja hänet vapautettiin: Yasinin mukaan FBI jopa tarjosi hänelle autokyydin takaisin kotiin. Tämän jälkeen Yasin varasi lentolipun Ammaniin, Jordaniaan. Hän ilmeisesti ehti lähteä Yhdysvalloista ennen kuin viranomaiset antoivat hänestä myöhemmin pidätysmääräyksen. Jordaniasta Yasin jatkoi matkaansa Irakiin, jossa hän vietti vapaata elämää ainakin vuoden ajan. Irakin viranomaisten mukaan Yasin oltaisiin pidätetty seuraavana vuonna ja hän olisi ollut vangittuna ainakin vuoteen 2002 asti. Viimeinen varma havainto Yasinista on vuodelta 2002, jolloin yhdysvaltalainen televisiokanava CBS pääsi haastattelemaan häntä irakilaiseen vankilaan. Haastattelussa Yasin pahoitteli tekoaan ja sanoi Yousefin ja Salamehin houkutelleen hänet mukaan iskuun. Yhdysvaltain hyökättyä Irakiin seuraavana vuonna Yasinia ei löydetty, eikä hänestä ole enää saatu havaintoja.
Yasinin nykyistä olinpaikkaa ei tiedetä. Yhdysvaltain liittovaltion poliisi FBI on etsintäkuuluttanut Yasinin ja luvannut viiden miljoonan dollarin löytöpalkkion hänen pidätykseensä johtavista tiedoista.
Kaija Aarikka

Kaija Helena Aarikka-Ruokonen (3. helmikuuta 1929 Somero – 14. elokuuta 2014 Helsinki) oli suomalainen muotoilija ja yrittäjä. Hän perusti vuonna 1954 miehensä Erkki Ruokosen kanssa Aarikka Oy:n ja toimi sen taiteellisena johtajana. Aarikka yhdisti suunnittelemissaan koruissa, leluissa ja kodin käyttö- ja koriste-esineissä leikkimielen ja vahvan muodontajun puun taitavaan ja monipuoliseen käyttöön. 
Aarikka vietti lapsuutensa Somerolla yhdeksänlapsisen perheen kuopuksena. Keskikoulun käytyään hän hakeutui  Hämeenlinnaan Ester Perheentuvan kutomakouluun, jonka tämä oli perustanut lähdettyään opettajan virasta Wetterhoffilta. Aarikka jatkoi opintoja Ateneumin eli Taideteollisen oppilaitoksen tekstiililinjalla Helsingissä vuodesta 1951 alkaen. Viimeisenä opiskeluvuonna hän tarvitsi napit ompelemaansa luonnonväriseen villapukuun. Kun sopivia ei löytynyt, hän päätti tehdä ne itse, Ruoholahden lautatarhasta löytämästään jakarandan palasesta. Valmistumisvuonnaan Aarikka avioitui kotipitäjästään kotoisin olevan Erkki Ruokosen kanssa, joka opiskeli Ateneumin iltalinjalla metallitöitä. Ruokonen ehdotti Aarikalle yrityksen perustamista suosiota saaneiden nappien valmistamiseksi. Näin sai alkunsa nappien, puukorujen ja muiden pienten puuesineiden ympärille rakentunut Aarikka Oy, jonka valmistusmenetelmien kehittämisessä Ruokosella oli merkittävä rooli. Päävastuu Aarikka Oy:stä on sittemmin siirtynyt heidän tyttärilleen: Pauliina Aarikka toimii suunnittelujohtajana ja Sarianna Partanen toimitusjohtajana.
Kaija Aarikka oli oman yrityksensä pääsuunnittelija, mutta hän suunnitteli freelancerina myös muille yrityksille kuten Tampellalle, Humppilan lasitehtaalle ja A. Ahlströmille. Humppilalle Aarikka suunnitteli muun muassa Heiniä kainalossa -sarjan lautasia ja Lappi-lasisarjan.
Aarikka sai Pro Finlandia -mitalin vuonna 1994. Kauppaneuvoksen arvon hän sai vuonna 1999.
Bianca Jagger

Bianca Jagger (synt. Bianca Pérez-Mora Macias, s. 2. toukokuuta 1945 Managua, Nicaragua) on nicaragualaissyntyinen näyttelijä ja kansalaisaktivisti, jolla on myös Britannian kansalaisuus. 
Jagger toimii Euroopan neuvoston hyvän tahdon lähettiläänä sekä perustamansa Bianca Jagger Human Rights Foundation -ihmisoikeusjärjestön puheenjohtajana. Hän on myös muun muassa Amnesty Internationalin Yhdysvaltain-osaston hallituksen jäsen. Jagger on opiskellut politiikan tutkimusta Pariisin poliittisen tutkimuksen instituutissa. 
Bianca Jagger avioitui The Rolling Stones -yhtyeen laulajan Mick Jaggerin kanssa toukokuussa 1971 Saint-Tropez’n kaupungissa Ranskassa. Avioliitto päättyi eroon vuonna 1978. Pariskunnalla on yksi lapsi, vuonna 1971 syntynyt tytär Jade, joka tunnetaan muun muassa korusuunnittelijana ja entisenä mallina. 
Jagger on näytellyt pieniä rooleja useissa elokuvissa sekä muun muassa televisiosarjoissa Miami Vice ja Katuhaukka. 2000-luvulla hän on esiintynyt Yhdysvaltain vuoden 2000 presidentinvaaleista kertovassa dokumentissa Last Party 2000 sekä viimeksi saksalaisessa dokumenttielokuvassa Die 4. Revolution – Energy Autonomy, joka käsittelee uusiutuvaa energiaa.
Frankie Knuckles

Frank Warren ”Frankie” Knuckles nuorempi (18. tammikuuta 1955 Bronx, New York, Yhdysvallat – 31. maaliskuuta 2014) oli yhdysvaltalainen DJ ja musiikkituottaja. Monet pitävät häntä housemusiikin isänä. Hän toimi Chicagon tunnetun Warehouse-klubin DJ:nä vuosina 1977–1982, ja termin house sanotaan juontuvan sieltä. Myöhemmin Knuckles perusti Powerplant-klubin, jonka lisäksi hän on soittanut paljon muun muassa New Yorkin Sound Factory -klubilla ja Ibizan Pacha-klubilla. Tuottajana hän on tehnyt huomattavaa yhteistyötä erityisesti David Moralesin ja Satoshi Tomiien kanssa Def Mix -ryhmän merkeissä. Vuonna 1998 hän sai Grammy-palkinnon uudelleenmiksaustyöstään. Chicagon kaupunki on nimennyt elokuun 25. päivän Frankie Knucklesin päiväksi ja nimennyt yhden kaduistaan hänen mukaansa. 
31. maaliskuuta 2014 Knucklesin kerrottiin kuolleen II-tyypin diabeteksen aiheuttamaan komplikaatioon.
Harri Marstio

Yksityiselämä

Marstiolla diagnosoitiin vuoden 2014 keväällä imusolmukesyöpä, joka leikattiin saman vuoden alkukesällä. Syöpä uusiutui kesällä 2016 ja hän jäi uudelleen keikkatauolle, joka kesti toukokuuhun 2017 saakka. Syöpä uusiutui jälleen kesällä 2018. Marstio kuoli auto-onnettomuudessa 62-vuotiaana 31. tammikuuta 2019. Hänet polttohaudattiin, ja uurna laskettiin Tampereen Messukylän hautausmaalle.
Eero Lämsä

Eero Hannu Lämsä (s. 23. joulukuuta 1951 Kiuruvesi) on maanviljelijä ja Suomen Keskustan entinen kansanedustaja vuosilta 1995–2007. 
Lämsän puoliso on lastenhoitaja Liisa Anneli Jauhiainen (1976). Heillä on kolme lasta: Sampo 1978, Samuli 1980 ja Anna-Saara 1985.
Sotilasarvoltaan Lämsä on alikersantti. Vuoden 2008 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Kiuruveden kaupunginvaltuustoon. Hän oli Keskustapuolueen ääniharava.
Jouluoratorio

Jouluoratorio (Weihnachts-oratorium, BWV 248) on Johann Sebastian Bachin säveltämä kuusiosainen teos joulun ajan tapahtumista. Yhteensä Jouluoratoriossa on 64 numeroa, jotka jakaantuvat kuuteen kantaattiin.

Tausta

Bach kokosi Jouluoratorion pääasiassa aiemmista maallisista kantaateistaan, jotka hän oli säveltänyt Dresdenin kuninkaallisen perheen kunniaksi vuosina 1733–1734. Jouluoratorioon Bach lisäsi lukuisia resitatiivejä ja turba-kuoroja sekä koraaleja, joista muutamat olivat Bachin aikana jo vanhastaan tunnettuja.

Rakenne

Evankelista kuljettaa juonta eteenpäin resitatiiveissään. Resitatiivien tekstit on lainattu Luukkaan evankeliumista (Luukas 2:1-), kahdessa viimeisessä kantaatissa kuitenkin Matteuksen evankeliumista (Matt. 2.1-). Aarioissa pysähdytään kuuntelemaan ja tarkentamaan eri näkökulmia ja asioita. Kuoron koraaleissa kommentoidaan tapahtunutta tai tarkennetaan asioiden luonteita.

Asema ja arvostus

Nykyään Jouluoratoriota pidetään yhtenä hienoimmista Bachin kirkkomusiikkiteoksista ja se on yksi Bachin eniten esitetyistä teoksista. Suomessa Jouluoratorio kuuluu muun muassa Cantores Minores- ja Chorus Cathedralis Iuniorum -poikakuorojen vakituiseen ohjelmistoon. Useimmiten oratoriosta esitetään kolme ensimmäistä (joulupäivien) kantaattia yhdessä konsertissa ja mahdollisesti kantaatit 4-6 toisessa konsertissa. Nykyisin niitä tosin ei useinkaan esitetä niinä pyhäpäivinä, joille ne alkujaan tarkoitettiin (joulupäivästä loppiaiseen) vaan kolme ensimmäistä tavallisimmin muutamaa päivää ennen joulua, harvemmin esitettävät kolme viimeistä kantaattia useimmiten uudenvuoden jälkeen.
Potkaisija

Potkaisija on pelipaikka amerikkalaisen jalkapallon joukkueen sisäisessä erikois- eli potkujoukkueessa (engl. Special Teams). Hänen tehtävänsä joukkueessa on potkaista potkumaali- ja lisäpisteyritykset sekä monesti myös aloituspotkut.

Erikoismies

Nykyisin potkaisijat ovat erikoistilannepelaajia, jotka tulevat kentälle ainoastaan potkupeleissä. Silti varsin pitkään joukkueissa ei ollut pelkästään pallon potkimiseen erikoistuneita pelaajia, vaan tehtävät hoiti siihen parhaiten kykenevä pelaaja. Vasta 1960-luvulla ammattilaisjoukkueet alkoivat palkata pelkästään potkimiseen keskittyviä pelaajia. Erikoistuminen jatkui vielä, kun joukkueet hankkivat erikseen potkumaaleja (potkaisija, engl. Placekicker) ja lentopotkuja (lentopotkun potkaisija, engl. Punter) potkivia pelaajia.
Vaikka ammattilais- ja yliopistokentillä potkaisijat ja lentopotkujen potkaisijat ovat usein erikoistuneet omiin töihinsä, useissa amatöörijoukkueissa on ainoastaan yksi potkaisija, joka hoitaa joukkueessa molempia potkuja. Näin on Yhdysvalloissa varsinkin high school -joukkueissa. Joissain joukkueissa ei ole edes erityistä potkaisijaa. Suomessa useimmilla joukkueilla ei ole erityistä potkaisijaa.
Koska potkaisijat harvoin joutuvat kontaktitilanteisiin, heidän ei tarvitse olla erityisen vahvoja ja kookkaita. Jotkut potkaisijat saattavat olla jopa joukkueensa pienimpiä pelaajia. Heillä täytyy olla kova potkujalka: NFL-potkaisijoiden on kyettävä potkumaaleihin jopa yli 50 jaardin etäisyyksiltä ja jopa 70 jaardin mittaisiin aloituspotkuihin. Potkujen pituuden lisäksi tarvitaan myös tarkkuutta: maalihaarukka on vain 5,55 metriä leveä ja sen alarima on kolmen metrin korkeudella.
Potkaisijoilta vaaditaan myös hyvää henkistä kanttia. Parhaimpien ammattilaispotkaisijoiden keskimääräinen onnistumisprosentti potkumaaleissa on yli 75, joten heidän oletetaan myös yleensä onnistuvan potkussaan. Sää- ja tuuliolot vaikuttavat suuresti pallon lentorataan, mutta heidän tulee silti olla varmoja suorittajia, jopa "pisteautomaatteja". Potkaisijat joutuvat myös varsinkin tiukoissa peleissä kentälle ottelun loppuhetkillä, jolloin joukkueen voitto tai tappio on kiinni heidän onnistumisestaan.

Merkitys

Ulkopuolisen leimasta huolimatta hyvät potkaisijat on joukkueilleen korvaamattomia, sillä he ovat usein joukkueensa parhaita pisteidentekijöitä. Myös tiukoissa otteluissa potkaisijoiden merkitys kasvaa entisestään. Peliajan käydessä vähiin tappiolla oleva joukkue pyrkii hyökkäyksellään yleensä vain niin pitkälle, että potkaisijalla on mahdollisuus onnistua potkumaaliyrityksessään. Siksi kovajalkainen potkaisija saattaa olla ratkaiseva tekijä.

Potkutyyli

Nykyisin kaikki potkaisijat käyttävät ns. soccer-tyyliä, jossa palloa potkaistaan samalla tavoin kuin jalkapallossa maalivahti potkaisee rintapotkulla maalipotkut. Tyylin tekivät tunnetuksi veljekset Charlie ja Pete Gogolak, ja se yleistyi 60-luvulla varsinkin eurooppalaisyntyisten potkaisijoiden (em. lisäksi myös Jan Stenerud) myötä. Tätä ennen palloa potkittiin jalkapallon kärkipotkua muistuttavalla tavalla, jossa palloa lähestytään suoraan takaa ja jalan pystysuora saattoliike on korostettu.
Samuel Webbe

Samuel Webbe (1740 Minorca – 25. toukokuuta 1816) oli englantilainen säveltäjä ja urkuri.
Minorcalla syntynyt Webbe vietti lapsuutensa Lontoossa. Webben isä kuoli kun hän oli sylivauva, ja hänen äitinsä palasi Lontooseen, jossa hän kasvatti poikansa ankarissa oloissa. Webbe meni 11-vuotiaana oppipojaksi arvostetulle huonekalupuusepälle, ja ensimmäisen oppivuoden aikana hänen äitinsä kuoli. Webbe päätti hankkia itselleen koulutuksen. Hän huomasi kiinnostuksensa musiikkiin, kun häntä pyydettiin korjaamaan cembalon kaikukoppaa. Korjaustyön aikana hän opetteli soittamaan soitinta. Tämän jälkeen hän aloitti soitto-opinnot  Carl Barbandtin oppilaana.
Hän sai vuonna1766 Catch Clubin palkintomitalin sävellyksestään "O That I Had Wings". Kaikkiaan hän sai 27 mitalia sävellyksistään, joita ovat esimerkiksi "Discord, Dire Sister", "Glory Be To the Father", "Swiftly From the Mountain's Brow" ja "To Thee All Angels". Muita hänen sävellyksiään ovat "When Winds Breathe Soft", "Thy Voice, O Harmony", and "Would You Know My Celia's Charms". 
Webbe oli roomalaiskatolinen, ja vuonna 1776 hänestä tuli George Paxtonin seuraaja Sardinian suurlähetystön kappelin urkurina. Hän toimi tehtävässä vuoteen 1795. Hän oli myös Portugalin suurlähetystön kappelin urkuri ja kuoronjohtaja Lincoln's Inn Fieldsissä, joka oli Lontoossa ainoa paikka, jossa voitiin julkisesti käyttää katolista liturgiaa. Webbe sävelsi teoksensa "An Essay On the Church Plain Chant" (1782) jälkeen kokoelmat "Collection of Motetts" (1792) ja "A Collection of Masses for Small Choirs" (1795), joita kumpaakin on käytetty laajalti Britannian katolisissa kirkoissa ja 1800-luvulla muuallakin. Hänen motettejaan ja virsiään lauletaan edelleenkin Britannian katolisissa ja anglikaanisissa kirkoissa. Anglikaanisen kirkon "English Hymnal" sisältää kahdeksan Webben sävellystä, samoin "Liturgical Hymns Old And New" (1999) jota käytetään laajasti Britannian katolisissa kirkoissa, sisältää kahdeksan hänen sävellystään, muun muassa suositut sovitukset sävellyksistä  "O Salutaris Hostia" ja "Tantum Ergo for the Catholic service of Benediction". Hänen virsisävelmäänsä "Melcombe" lauletaan nykyisin usein niin anglikaanisissa kuin katolisissakin kirkoissa.
Webbe julkaisi yhdeksän kirjaa sävellyksistään vuosina  1764–1798. Nykyisin arvostetaan erityisesti hänen kaanoneitaan, joskin kirkkomusiikilla on ollut merkittävä vaikutus. Hän sävelsi myös yhden oopperan, The Speechless Wife, jonka ensiesitys oli Covent Gardenissa. 22. toukokuuta 1794.
Suomessa monen kuoron ohjelmistossa on Webben sävellys "Agnus Dei".
Christian Hülsmeyer

Christian Hülsmeyer (25. joulukuuta 1881 Eydelstedt, Ala-Saksi, Saksa – 31. tammikuuta 1957 Ahrweiler) oli tutkan keksijä.
Hülsmeyer kiinnostui fysiikasta ja Heinrich Hertzin sähkömagneettisia aaltoja käsittelevistä tutkimuksista. Bremenin opettajaseminaarissa tekemissään kokeissa hän sai tutkan kehittämiseen johtaneet ideansa.
30. huhtikuuta 1904 Hülsmeyerille myönnettiin telemobiloskoopiksi nimeämälleen laitteelle patentti nro 165546. 18. toukokuuta Hülsmeyer esitteli menestyksellä Hohenzollern-sillalla Kölnissä demolaitteiston. Kokeessa hänen laitteensa havaitsi Reinillä olleen laivan kolmen kilometrin päästä. Hülsmeyer kehitti laitteen nopeasti havaitsemaan kohteen 10–20 kilometrin päästä.
Kesällä 1904 Hülsmeyer esitteli telemobiloskoopin Rotterdamissa kansainvälisessä merenkulkukonferenssissa. Laite ei kuitenkaan herättänyt juurikaan kiinnostusta. Myöskään Saksan merivoimat eikä edes vastaperustettu radiotekniikan yritys Telefunken olleet riittävän kiinnostuneita uudesta, ilmeisiä hyötyjä tarjoavasta keksinnöstä.
Vaikka Hülsmeyer patentoi ja esitteli laitteensa muun muassa Britanniassa ja Yhdysvalloissa, ei näissäkään vielä ymmärretty tutkan mahdollisuuksia. Titanic ei ehkä olisi törmännyt jäävuoreen, jos aluksella olisi ollut käytössä tutka.
Lokakuussa 1905 Hülsmeyer lopetti telemobiloskoopin markkinointiyritykset ja hänen yhtiökumppaninsa Heinrich Mannheimin kanssa perustamansa yrityksen Telemobiloskop – Gesellschaft Hülsmeyer und Mannheim lopettamisilmoitus toimitettiin rekisteriviranomaiselle.
Vuonna 1906 Hülsmeyer perusti Düsseldorfissa hehkulamppuja ja työstökoneita valmistavan yrityksen. Hänen yrityksensä valmisti myös vedenkäsittelylaitteita.
Tutkaa kehitettiin jossain määrin 1920- ja 1930-luvuilla Yhdysvalloissa, Britanniassa ja Saksassa. Laitteen todellinen kehitys lähti käyntiin vasta toisen maailmansodan jälkeen elektroniikan kehityttyä riittävästi. Nykyään tutka on välttämätön apuväline muun muassa ilmailussa ja merenkulussa.
Osia telemobiloskooppilaitteistosta on nähtävillä Deutsches Museum -museossa Münchenissä. Deutsches Schifffahrtsmuseum -merenkulkumuseossa Bremerhavenissa on näytteillä telemobiloskoopin kohereeri eli vastaanotin.
Osmo Oittinen

Osmo Untamo Oittinen (20. marraskuuta 1914 Äänekoski – 5. tammikuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja kokoomuspoliitikko. Hän toimi sanomalehti Uuden Suomen kustannusyhtiön toimitusjohtajana 1958–1970 ja Kansaneläkelaitoksen johtajana 1973–1979.

Elämä ja ura

Äänekoskelaiseen talonpoikaisperheeseen syntynyt Osmo Oittinen suoritti 1937 yleisen oikeustutkinnon, valmistui sotavuosina lakitieteen kandidaatiksi ja opiskeli sotien jälkeen myös ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulussa. Hän toimi asianajajana vuodesta 1941, Maanomistajain Liiton lakimiehenä 1945–1949 ja samoissa tehtävissä Metsäliitossa 1948–1949. Vuosina 1949–1952 Oittinen oli Suomen Teollisuusvaltuuskunnan verokomitean sihteeri ja sitten johtajana Suomen Teollisuusliitossa, kunnes hänet 1958 nimitettiin myös Kauppalehteä vuodesta 1958 julkaisseen Oy Uuden Suomen ja sen tytäryhtiön, Suomalaisen Kirjallisuuden Kirjapaino Oy:n toimitusjohtajaksi.
Vuodesta 1964 Uudessa Suomessa työskennelleen Jyrki Vesikansan mukaan Oittinen ei kyennyt kääntämään lehden 1950-luvulla alkanutta laskevaa suosiota uuteen nousuun osittain siksi, ettei tullut kovin hyvin toimeen päätoimittajien Eero Petäjäniemen eikä Pentti Poukan kanssa. Oittisen vaikutuksella Uusi Suomi kokeili alueellisten liitteiden julkaisemista Lahdessa, Turussa ja pääkaupunkiseudulla, kun taas toimitus halusi paikallisuuden sijaan panostaa pikemminkin ulkomaanuutisiin.
Oittinen alkoi sanomalehtien ohella panostaa aikakauslehtiin ja perusti television suosiota hyödyntävän ohjelmalehti Katson 1960. Vuonna 1964 Oittinen osti Ilmari Turjan päätoimittaman Uuden Kuvalehden, joka yhdistettiin Naisten Maailman kanssa Jussi Talven päätoimittamaksi Uusi Maailma -lehdeksi.
Erimielisyyksien ja heikon kannattavuuden takia Oittinen joutui lähtemään Uudesta Suomesta 1970. Hän siirtyi ensin Suomen Työnantajain Keskusliittoon ja sitten 1973 kokoomuksen mandaatilla Kelan johtajistoon. Hän jäi eläkkeelle 1979 ja kuoli 1982.

Ura kokoomuksessa

Vuosina 1947–1949 Oittinen toimi Kansallisen Kokoomuksen eduskuntaryhmän sihteerinä. Vuonna 1962 kokoomus pyysi Oittista  Ahti Karjalaisen ensimmäisen hallituksen valtiovarainministeriksi, mutta Uusi Suomi ei antanut toimitusjohtajalleen virkavapautta.
Isabelino Gradín

Jalkapalloura

Gradín edusti vuodet 1915–1921 kotimaansa pääsarjan Club Atlético Peñarolia. Hän pelasi seuran paidassa 212 ottelua, joissa hän onnistui maalinteossa 101 kertaa. Hän voitti seuran paidassa kaksi kertaa Uruguayn mestaruuden. Vuodet 1922–1929 Gradín edusti Olimpiaa. Vuonna 1929 hän päätti uransa.
Uruguayn jalkapallomaajoukkueessa Gradín pelasi vuosina 1915–1927 tehden 24 ottelussa kymmenen maalia. Gradín oli mukana historian ensimmäisessä Copa Américassa vuonna 1916, jossa hän oli turnauksen maalikuningas Uruguayn voittaessa kultaa. Gradín saavutti Copa Américan mestaruuden myös vuonna 1917 ja oli mukana Copa Américassa vielä vuonna 1919.

Yleisurheilu-ura

Gradín kilpaili urallaan myös pikajuoksussa. Vuoden 1919 Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa hän voitti kultaa sekä 200 että 400 metrin juoksussa. Hän toisti tuon saavutuksen seuraavan vuoden Etelä-Amerikan-mestaruuskilpailuissa.

Muuta

Gradínin ja hänen maanmiehensä Juan Delgadon päästessä kentälle historian ensimmäisessä Copa Américassa vuonna 1916 heistä tuli historian ensimmäisiä tummaihoisia jalkapalloilijoita, jotka pääsevät kentälle kansainvälisessä jalkapalloturnauksessa. Gradín toimi innoituksena monille tummaihoisille pelaajille. Muun muassa Pelé on pitänyt häntä idolinaan.
Gradín kuoli montevideolaisessa sairaalassa joulukuussa 1944 47-vuotiaana vain neljä päivää sen jälkeen, kun hänen pitkäaikainen seuransa Peñarol oli voittanut historiallisen 15:nnen Uruguayn mestaruuden. Mestarijoukkue kävi tapaamassa Gradínia seurassa ja omisti mestaruutensa tälle.
Gradínin iso-isovanhemmat olivat orjia Lesothossa.
Ana Guevara

Uran jälkeen

Guevara siirtyi lopetettuaan urheilemisen politiikkaan ja hänet valittiin maansa työväenpuolueen kansanedustajaksi kaudelle 2012–2018. Hänet pahoinpideltiin Mexico Cityssä joulukuussa 2016.
Catholic School Girls Rule

Tausta

Kappale sai inspiraation heidän ensimmäisen levyn tiimoilta tehdyn kiertueen aikana. Erään esiintymisen jälkeen yhtyeen backstagelle harhaili nuori tyttö, jonka kanssa Anthony Kiedis tuli viettämään seuraavan yön. Ensimmäisen viiden minuutin jälkeen he harrastivat seksiä, ja myöhemmin yön aikana Kiedis sai mm. tietää tytön käyvän katolista koulua. Tyttö kertoi hänen isänsä olevan poliisipäällikkö, ja että hän oli karannut kotoaan ja häntä etsittiin. Tyttö oli sanoitusten inspiraatio.
Amy Nuttall

Amy Nuttall (s. 7. kesäkuuta 1982, Bolton, Lancashire) on englantilainen näyttelijä. Hän näytteli vuodesta 2000 vuoteen 2005 Chloe Atkinsonia saippuasarjassa Emmerdale. Hän on myös esiintynyt nuorten oopperassa 16 vuoden ikäisenä. Hotel Babylon -televisiosarjassa hän näytteli Melanie Hughesia. Hänet on nähty myös televisiosarjassa Downton Abbey, jossa hän näytteli Ethel Parksia. Hän oli mukana sarjan toisella ja kolmannella kaudella. 
Amy Nuttall on myöskin laulaja. Hän julkaisi vuonna 2005 albumin nimeltä Best Days.
Moolitilavuus

Moolitilavuus (tunnus Vₘ) ilmoittaa kemiassa, kuinka suuren tilavuuden yksi mooli ainetta vie. Se voidaan laskea jakamalla aineen moolimassa tiheydellä. Moolitilavuuden yksikkö on SI-järjestelmässä m³/mol. 
Standardimoolitilavuus tarkoittaa tilavuutta, joka on yhdellä moolilla ideaalikaasua lämpötilassa 273,15 K (0 °C) ja paineessa 101 325 Pa (1 atm). Standardimoolitilavuus on 0,022414 m³ mol⁻¹ eli 22,41 l/mol.
Vetykaasun moolitilavuus samassa paineessa ja lämpötilassa on 22,43 l/mol, mikä on hyvin lähellä ideaalikaasun arvoa. Ammoniakin vastaava moolitilavuus on 22,08 l/mol.
Michael Landes

Michael Christopher Landes (s. 18. syyskuuta 1972) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muiden muassa televisiosarjoista Teräsmieheni (Jimmy Olsen), Special Unit 2, Bel-Airin prinssi ja The Wedding Bells. Hän on esiintynyt myös elokuvissa, joiden joukossa on Final Destination – viimeinen määränpää 2 (2003). 
Landes syntyi Bronxissa, New Yorkissa, ja meni vuonna 2000 naimisiin näyttelijä Wendy Bensonin kanssa.
Savijärvi (Hämeenlinna)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 26 hehtaaria ja se on 1,3 kilometriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 133,9 metriä mpy.
Ajatuksen voimalla

Jonivelipuoli Remix EP

Jonivelipuoli Remix EP on suomalainen rap-artisti/tuottaja Seren vuonna 2008 tuottama EP, jossa hän on remiksannut osan Ajatuksen voimalla-levyn kappaleista. Hän myös lisäksi räppää kappaleilla 2, 6 ja 8. EP on ladattavissa ilmaiseksi Seren SoundCloud-sivulla.
Fairyport

Kappaleet

Kaikki kappaleet sovittanut Wigwam.