google/wiki40b huggingface dataset:
Denaturointi

Denaturoinnilla tarkoitetaan yleensä kaupallisen etanolin eli spriin tekemistä juomakelvottomaksi lisäämällä siihen aineita, jotka tekevät sen pahanmakuiseksi, pahanhajuiseksi, pahoinvointia aiheuttavaksi tai myrkylliseksi. Usein sprii myös värjätään. Denaturoituminen on biokemian käsite, jolla tarkoitetaan valkuaisaineen rakenteen tuhoutumista. Spriin denaturoiminen ei muuta etanolin rakennetta.
Denaturoitua spriitä käytetään liuottimena sekä polttoaineena. Sen denaturointiin käytetään lukuisia eri aineita. Spriihin on lisätty perinteisesti metanolia, jonka takia englanninkielessä on sanonta ”methylated spirit” (metanolisoitu sprii) puhuttaessa denaturoidusta spriistä. Yhdysvaltain kieltolain aikana spriin denaturoiminen metanolilla aiheutti lukuisia kuolemantapauksia. Myös Suomessa ihmisiä kuoli metanolilla käsiteltyyn T-spriihin, minkä takia sen metanolipitoisuutta pienennettiin 1961 yhteen prosenttiin, joka tosin johti sen korvikekäytön lisääntymiseen.
Muita tyypillisiä denaturointiaineita ovat 2-propanoli, metyylietyyliketoni, metyyli-isobutyyliketoni, asetoni ja denatonium (joka on kitkerin tunnettu aine) sekä pyridiini.
Denaturointiaineiden tislaus on tehty vaikeaksi käyttämällä aineita, joiden kiehumispiste on lähellä etanolin (78,37 °C) kiehumispistettä. Metanolia on käytetty yleisesti, sen kiehumispiste on 64,7 °C ja lisäksi se on myrkyllistä. Metyylietyyliketoni on erityisen sopivaa, koska sen kiehumislämpötila on 79,64 °C.
Monissa maissa denaturoitu sprii värjätään siniseksi (esimerkiksi metyleenisinisellä) tai violetiksi (mauveiini).

Denaturoinnin tarkoitus

Denaturoinnin tarkoituksena on estää tällaisen alkoholin nauttiminen. Teollisuuskäyttöön suunnattu etanoli on tyypillisesti matalammin verotettua kuin juotavaksi tarkoitetut alkoholit. Matalampi hinta saattaisi ohjata ihmisiä väärinkäyttämään teollisuusspriitä, jos sitä ei olisi denaturoitu. Denaturointi tekee etanolista juomakelvottoman, mutta muuten aineen ominaisuuksien pitäisi pysyä ennallaan.
Divetymonoksidihuijaus

Divetymonoksidihuijaus (engl. dihydrogen monoxide hoax) on huijaus, jolla demonstroidaan sitä, kuinka helposti puutteellinen tieteen tunteminen tai yksipuolinen analyysi voi aikaansaada vääriä pelkoja. Huijauksessa luetellaan ”divetymonoksidin” haitallisia ominaisuuksia ja vaaditaan sen käytön rajoittamista tai kieltämistä. Kyseessä on todellisuudessa veden toinen nimitys.
Huijaus perustui siihen, että divetymonoksidi on kemiallinen nimi vedelle (käytetään myös nimitystä divetyoksidi). Vesimolekyylin kemiallinen kaava on H₂O, jolloin kaksi vetyatomia liittyy happiatomiin. Etuliite di tarkoittaa kahta ja mono tarkoittaa yhtä. Kemian perusteet osaava tietää tämän kaiken ja hänen pitäisi osata tulkita, että "divetymonoksidi" tarkoittaa "kaksi vetyä, yksi happi". Vesi on amfolyytti, eli se voi toimia sekä happona että emäksenä.
Huijauksessa luetellaan pelkästään veden haitallisia ominaisuuksia, kuten eroosiota ja sen aiheuttamia kuolemia hukkumisen (veden hengittämisen) kautta. Lisäksi monoksidi-sana liitetään tavallisesti myrkkyihin, esimerkiksi häkään (hiilimonoksidi), ja se herättää helposti negatiivisen vaikutelman. Divetymonoksidin haitoista kertomisen jälkeen ihmisiltä kysytään usein mielipiteitä siihen, kuinka tätä selvästi vaarallista ainetta tulisi käsitellä.

Tausta ja huijaustapauksia

Huijauksen keksivät ystävykset Eric Lechner, Lars Norpchen ja Matthew Kaufman vuonna 1989, ja huijaus sai mainetta Craig Jacksonin ansiosta vuonna 1994. Laajimmalle levinnyt julkisuus syntyi kuitenkin vasta vuonna 1997, kun 14-vuotias koulupoika Nathan Zohner keräsi kannanottoja "DHMO":n täyskieltoon osana koulunsa tiedeprojektia nimellä "How Gullible Are We?" (suom. "Kuinka hyväuskoisia me olemme?").  Myös Penn ja Teller: Bullshit! -show'ssa oli jakso DHMO:sta.
Joulukuussa 2010 raportoitiin, että vastaava huijaus oli onnistunut myös Yhdistyneiden kansakuntien ilmastokokouksessa Cancúnissa, Meksikossa: useat kokousedustajat olivat allekirjoittaneet vetoomuksen veden kieltämisestä.
Vuonna 2006 Louisvillessä Kentuckyssä David Karem asensi suihkulähteeseen varoituskyltin, jonka mukaan vesi sisälsi suuria pitoisuuksia vetyä. Tarkoituksena oli aikaansaada assosiaatioita vetypommiin.
Suomessa huijaus esiintyi myös vuoden 2011 eduskuntavaalien aikana eräässä vaalikoneessa, jossa kysyttiin divetymonoksidin käytön ja saatavuuden lain tiukentamista.
Sonic-hammasharja

Sonic-hammasharja on sähköhammasharja, jonka harjapää tekee erittäin nopeaa liikettä tavanomaiseen sähköhammasharjaan verrattuna. Mekaanisella hammasharjalla harjatessa liikkeiden määrä minuutissa jää parhaimmillaan n. 300 liikkeeseen. Sähköhammasharjojen liikenopeus on 2 500 – 8 800 liikettä minuutissa, kun taas sonic-hammasharjan liikenopeus yltää parhaimmillaan jopa yli 40 000 liikkeeseen minuutissa . Sonic-hammasharjojen tuotemerkkejä ovat Omron Sonic style, Phillips Sonicare ja Oral-B Sonic Complete (ei myytävänä Suomessa).

Sonic-hammasharjan toimintaperiaate

Nopea harjapään värähtely poistaa plakkia mekaanisesti. Tämän lisäksi nopea värähtely muodostaa hammastahnasta ja syljestä seoksen, joka liikkeen voimasta tunkeutuu myös hammasväleihin, joihin harjakset eivät yllä  .
Pikakivääri

Pikakivääri on kevyen konekiväärin kaltainen konetuliase, jossa patruunoiden syöttö tapahtuu lippaasta, eikä konekivääreille tyypillisesti patruunavyöstä.
Kevyt konekivääri on käytännössä syrjäyttänyt pikakiväärin jalkaväkiryhmien tulitukiaseena; tästä huolimatta joidenkin valtioiden, kuten Venäjän ja Ison-Britannian, armeijoissa pikakiväärejä käytetään edelleenkin. Joistain rynnäkkökiväärimalleista on myös valmistettu pidemmällä ja raskaammalla piipulla, haaratuella ja suurempikapasiteettisella lippaalla varustettua pikakivääri-muunnosta.
Tunnettuja pikakivääreitä ovat suomalainen Lahti-Saloranta M/26, japanilainen Taisho 96, yhdysvaltalainen BAR M1918 (Browning Automatic Rifle), neuvostoliittolainen Degtjarjov DP-27, joka Suomessa nimettiin sota-ajan erään suosikki-iskelmän mukaan ”Emmaksi”, koska aseen päällä vaakatasossa oleva rumpulipas muistutti hiukan gramofonilevyä sen kansiosan pyöriessä lippaan tyhjentyessä, ja brittiläinen, tšekkoslovakialaiseen ZB-26:een perustuva, ZGB 1933 Bren (BRno-ENfield).
Blinx

Pelaaminen

Pelihahmo on aikalakaisija (engl. Time Sweeper) aikatehtaassa (engl. Time Factory), jonka tehtävänä on järjestää aikaa ulottuvuuksien välillä.
Vastustajia ovat pahat possut nimeltä Tom-Tom Gang.
Pelaajalla on kyky manipuloida aikaa keräämällä erilaisia aikakristalleja.
Mirepoix (Ariège)

Nähtävyyksiä

Mirepoix on vanha keskiaikainen kaupunki. Sen nähtävyyksiä on puukoristeinen talo Maison des Consuls, sekä 1200-luvulla rakennettu Saint-Mauricen katedraali.
Antonín Sova

Antonín Sova (1864–1928) oli tšekkiläinen kirjailija. Hän oli Prahan kaupunginkirjaston hoitaja 1898–1920. Hänen tuotantoonsa sisältyy realistisia suurkaupunkikuvauksia, rakkausrunoja sekä myöhemmältä ajalta olevia aikaa arvostelevia runoja. Hän oli impressionisti ja satiirikko. Sovan runot ovat muodoltaan huolellisesti viimeisteltyjä. Sova oli Tšekin huomattavimpia 1900-luvun alun runoilijoita. Hän oli aikanaan maansa kirjallisuuskritiikin johtajia ja yksi maansa merkittävimmistä symbolisteista.
Salanimi

Salanimi, taiteilijanimi, sotanimi, pseudonyymi (kreikkaa, ψευδώνυμος ’väärä nimi’) ja alias ovat nimiä, joita käytetään virallisen nimen asemasta. Joissain tapauksissa salanimestä on tullut käyttäjänsä virallinen nimi. Taiteilijanimiä ja pseudonyymejä käyttävät usein esimerkiksi taiteilijat ja vallankumouspoliitikot. Kirjailijat ja pakinoitsijat käyttävät muun muassa salanimiä ja nimimerkkejä. Oikeusviranomaiset ovat harkinneet salanimiä todistajille, joita on uhkailtu. Erityisesti sotilaallisessa käytössä puhutaan salanimen sijaan peitenimestä.
Torre del Oro

Torre del Oro (suom. Kultainen torni) on entinen vartiotorni Sevillassa, Espanjan Andalusiassa. Torni rakennettiin 1200-luvun ensimmäisellä kolmanneksella Almohadien hallintokaudella, jotta Guadalquivirin jokireittiä kaupunkiin voitaisiin valvoa.
Kronikoitsijoiden mukaan tornia on sanottu "kultaiseksi", koska se oli päällystetty kultaisella mosaiikilla tai koska siellä säilytettiin arvokkaita esineitä, mutta vuoden 2005 restauroinnin jälkeen pääteltiin nimen tulleen alkuperäisen kullankeltaisen rappauksen mukaan. Nykyisin tornissa on laivastomuseo.
Ridley Scott

Ura

Ridley Scott aloitti ohjaajan uransa 1960-luvulla ohjaamalla BBC:n televisiosarjoja. 1970-luvulla hän perusti Alan Parkerin, Hugh Hudsonin ja nuoremman veljensä Tony Scottin kanssa mainoselokuvien tuotantoyhtiön. Hän ohjasi kolmisen tuhatta mainosta ennen ensimmäistä elokuvaansa Kaksintaistelijat (The Duellists, 1977). Elokuva ei menestynyt hyvin, mutta se sai Hollywoodin studiot huomaamaan Scottin. Hänen seuraava elokuvansa oli tieteiskauhuelokuva Alien – kahdeksas matkustaja. Tämä osoittautui valtavaksi menestykseksi ympäri maailmaa.
Scottin toinen Hollywood-elokuva, tieteiselokuva Blade Runner (1982), epäonnistui kaupallisesti mutta on sittemmin saanut yhä enemmän arvostusta. Nykyään Blade Runneria pidetään yhtenä tieteiselokuvien suurimmista kulttiklassikoista ja se on saanut lukuisia jäljittelijöitä. Scottin näyttävä visuaalinen tyyli ja panostaminen lavastukseen ja innovatiiviseen valaistukseen ovat olleet suuria vaikuttajia kokonaiseen elokuvantekijöiden sukupolveen. Monet ovat suoraan kopioineet Scottin tyylin.
Ridley ja Tony Scott perustivat televisio- ja elokuvatuotantoyhtiö Scott Free Productionsin vuonna 1996. Sen jälkeen kaikki hänen elokuvansa on tuotettu hänen oman tuotantoyhtiönsä alla.
Scottin historiallisen seikkailuelokuva Gladiatorin (2000) suuri menestys elvytti lähes kuolleen niin sanotun miekka ja sandaali -genren eli antiikin aikaan sijoittuvan seikkailuelokuvan. Vuonna 2004 Scott palasi historiallisen seikkailuspektaakkelin pariin ristiretkistä kertovalla elokuvalla Kingdom of Heaven – Taivas maan päällä (Kingdom of Heaven, 2004). Se ei kuitenkaan menestynyt yhtä hyvin kuin Gladiator.
Vaikka monet Scottin elokuvista ovat suuresti arvostettuja, hänen urallaan on myös epäonnistumisia. Sotilas Jane (G.I. Jane, 1997) ja Hannibal (2001) saivat kriitikoilta huonon vastaanoton, 1492 – Paratiisin valloitus (1492: Conquest of Paradise, 1992) ja Legenda (Legend, 1985) olivat suuria kaupallisia epäonnistumisia.
Scott on saanut kolme parhaan ohjauksen Oscar-ehdokkuutta, elokuvista Thelma ja Louise, Gladiator ja Isku Mogadishuun.
Reitkallin seisake

Seisakkeen vaiheet

Seisake kuului tämän alkuaan yksityisradan alkuperäisiin liikennepaikkoihin ja avattiin rataosan käyttöönoton yhteydessä vuonna 1899. Seisake sijaitsi noin kilometrin päässä Reitkallin kartanosta, jossa myöhemmin toimi Reitkallin puutarhakoulu. Reitkallin kylä sijaitsee seisakkeesta hieman yli kilometrin päässä Summanjoen varrella. Seisakkeen 70-vuotisen olemassaolon aikana lähistölle ilmaantui vain vähäistä asutusta, ja näin ollen seisake oli liikenteelliseltä merkittävyydeltään vähäpätöisin radan neljästä alkuperäisestä liikennepaikasta. Liikennepaikalla oli kuitenkin miehitys vuoteen 1956 asti.
Seisakkeen lähellä on sijainnut tiilitehdas, mutta seisakkeen ympäristöön ei syntynyt teollisuutta ja tavaraliikenteen muodostivat maatalouden kuljetukset, kuten maidon kuljetus Haminaan. Seisakkeella oli yksi tavaraliikennettä palvellut sivuraide. Henkilöliikenne käytti pääraidetta. Sivuraide purettiin liikennepaikan lakkautuksen jälkeen.
Haminan radan henkilöliikenteen muodostivat paikallisjunat, jotka pysähtyivät kaikilla liikennepaikoilla. Alun perin liikenne hoidettiin höyryveturin vetämillä junilla ja loppuvaiheessa liikennettä hoitivat Dm4- ja Dm7-sarjojen dieselmoottorivaunut. Seisakkeen henkilöliikenteen lakkautuspäivä oli samalla henkilöliikenteen lakkautuspäivä koko rataosalla.
Vuonna 1984 rautatie poistui kokonaan Reitkallin entisen seisakkeen luota, kun Inkeroinen–Salmenkylä-rataosa purettiin.

Liikennepaikkarakennukset

Seisakkeen alkuperäisistä rakennuksista ei ole tietoa, mutta lakkautukseen asti seisakkeella oli pieni, 1920- ja 1930-luvuilla käytettyjen tyyppipiirustusten mukainen asemarakennus. Asemarakennuksen pohjoispuolella oli varastorakennus. Seisakkeen yhteydessä sijaitsi myös vahtitupa. Kaikki rakennukset on purettu seisakkeen lakkautuksen jälkeen.
Jalmari Matisto

Jalmari Matisto (sukunimi vuoteen 1905 Mattsson; 5. maaliskuuta 1879 Humppila – 10. syyskuuta 1947) oli suomalainen Humppilassa asunut raittiuspuhuja ja -neuvoja, kansanperinteen kerääjä ja kotiseutuaiheista kirjoittanut kirjailija.
Matiston vanhemmat olivat ratavartija Elias Mattsson ja Amalia Ronnila. Hän kävi kansakoulun ja suoritti 1907 raittiusopettajatutkinnon. Matisto toimi Raittiuden ystävien palveluksessa kiertävänä raittiusneuvojana ja raittiuspuhujana vuodesta 1907 alkaen. Hän piti yli 10 000 raittiusesitelmää eri puolilla Suomea ja perusti yli 100 raittiusseuraa, yli 300 toivonliittoa ja useita muita valistusjärjestöjä ja opintokerhoja.
Matisto toimi Humppilassa kunnallislautakunnan esimiehenä 1918-1920, elintarvelautakunnan esimiehenä ja toimitusjohtajana 1918-1920 sekä suojeluskunnan sihteerinä ja kansliapäällikkönä 1918-1920. Hänellä oli myös lukuisia muita luottamustehtäviä Humppilan eri järjestöissä.
Matisto alkoi kerätä lounaishämäläistä kansanperinnettä 1890-luvun lopulta alkaen ja hän aloitti museoesineiden keräämisen vuonna 1915. Vuoteen 1929 mennessä Matisto oli kerännyt kotitalossaan olleeseen museoonsa noin 600 esinettä ja lisäksi kirjoja ja rahoja.Raittiusjärjestöjen yhteistoimikunta tuotti vuonna 1939 Matistosta lyhyen dokumenttielokuvan Jalmari Matisto: raittiustyöntekijä, kirjojen kerääjä, kotiseutututkija, museomies.
Nicholas Brendon

Nicholas Brendon Schultz (12. huhtikuuta, 1971 Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan paremmin taiteilijanimellä Nicholas Brendon. Hän teki tunnetuimman roolinsa seitsemän tuotantokautta kestäneessä televisiosarjassa Buffy, vampyyrintappaja.
Nuorempana Brendon haaveili urasta baseball-ammattilaisena, mutta loukkaantumisensa jälkeen siirtyi näyttelijäksi. Muutaman vuoden odottelun jälkeen hän päätti jättää näyttelemisen sikseen ja kokeili taitojaan monella alalla. Tuona aikana Brendon työskenteli muun muassa tarjoilijana. Saatuaan potkut huomattavan monta kertaa palasi hän yrittämään onneaan näyttelijänä. Häntä onnisti ja alle kahden kuukauden sisällä hän sai Xander Harrisin osan tulevasta kulttisarjasta Buffy, vampyyrintappaja, joka teki hänestä kuuluisan. Sarjaa esitettiin vuosina 1997–2003. Brendon oli mukana joka tuotantokaudella.

Yksityiselämä

Brendon on kärsinyt änkytyksestä ja ryhtyikin alun perin näyttelijäksi päästäkseen eroon tästä. Huhtikuussa 2004 hän kertoi hankkiutuneensa hoitoon alkoholiongelmansa takia.
Hänellä on myös identtinen kaksoisveli Kelly Donovan Schultz. Brendon oli naimisissa Tressa di Figlian kanssa vuosina 2001–2007.
2-buteeni

2-buteeni on yksinkertaisin alkeeni, jolla on cis-trans-isomeriaa. Isomeerit ovat cis-2-buteeni ja trans-2-buteeni. Isomeerien seoksen CAS-numero on 107-01-2. 2-buteenin kemiallinen kaava on C₄H₈ ja moolimassa on 56,1 g/mol. Muut ominaisuudet isomeereillä poikkeavat toisistaan.
Mispeli

Ulkonäkö ja koko

Mispeli kasvaa yleensä noin kuusimetriseksi mutta saattaa yltää liki kymmenmetriseksi puuksi. Puuksi se lyhytikäinen ja elää yleensä vain 30–50 vuotta. Valkoiset kukat ovat 3–6 cm leveitä. Mispelin erittäin kova hedelmä muistuttaa rusehtavaa ruusunmarjaa, jossa on tähden muotoinen uurre keskellä ja viisi terälehteä sivuilla. Ranskalaiset kutsuvat hedelmää nimellä cul de chien (koiranperse).

Levinneisyys

Mispelin luontainen levinneisyysalue ulottuu Kaakkois-Euroopasta Länsi- tai jopa Keski-Aasiaan. Viljelyn takia lajia esiintyy paljon laajemmalla alueella, muun muassa Keski- ja Länsi-Euroopassa.

Käyttö

Mispeli on ikivanha viljelylaji sen hedelmien takia. Hedelmiä voi nauttia sellaisenaan, perinteisesti viinin kera. Hedelmät poimitaan raakana ja jätetään perinteisesti oljille kypsymään. Vasta kun hedelmät ovat ylikypsiä, lähes mätiä, pehmennyt malto voidaan lusikoida pois. Ylikypsistä tai pakkasen puremista hedelmistä tehdään myös säilykkeitä tai hyytelöjä. Viktorian ajan Englannissa mispeliä nautittiin usein portviinin kera aterian päätteeksi. Kaikkia maku ei kuitenkaan miellytä. George Bunyard, 1800-luvulla elänyt englantilainen puutarhuri, vertaili eri mispelilajeja toisiinsa ja totesi: ”Kaikki ovat tasavertaisen epämiellyttäviä”.
Mispelin ominaisuuksista Platina toteaa: ”Kun mispeli syödään ruokailun aluksi, se hillitsee tehokkaasti sekaisen vatsan kuivan ja viileän ominaisuutensa vuoksi. Lisäksi mispeli on tehokas apu hammassärkyyn.”
Lajia käytetään myös koristekasvina.
Brestin alue

Perustietoja

Brestin alue on perustettu 1939 ja nykyiset rajansa se sai 1954.  Alueen pinta-ala on 32,8 tuhatta neliökilometriä. Vuoden 2009 väestönlaskennan perusteella alueella asui 1 401 177 ihmistä. 
Alueen naapurina on etelässä Ukraina ja lännessä Puola. Pohjoispuolella sijaitsevat Valko-Venäjän  Hrodnan ja Minskin alueet ja idässä Homelin alue.
SMS Kronprinz Erzherzog Rudolf

Valmistus

Alus tilattiin laivastontelakalta Pulasta, missä köli laskettiin 25. tammikuuta 1884. Alus laskettiin vesille 6. heinäkuuta 1887 ja valmistui syyskuussa 1889.

Palvelus

Alus kuului kontra-amiraali Johann von Hinken laivasto-osastoon, joka teki vierailun Saksaan. Matkan aikana osasto vieraili Gibraltarilla ja Britteinsaarilla, jossa alus osallistui Cowesin regattaan ollen kuningatar Victorian tarkastettavana. Matkan jatkuessa osasto vieraili vielä Kööpenhaminassa ja Karlskronassa. Paluumatkalla alukset vierailivat Cherbourgissa ja Palermossa. Matkalla aluksella havaittiin toistuvasti ongelmia propulsiojärjestelmässä.
Laivasto luokitteli 1898 aluksen toisen luokan alukseksi. Laivastojen nopea kehitys ja dreadnoughtien käyttöönotto luokitteli aluksen 1906 rannikon puolustusalukseksi.  Vuonna 1908 laivasto  yritti myydä aluksen yhdessä SMS Kronprinzessin Stephanien ja SMS Tegetthoffin kanssa tuloksetta Uruguaylle.
Itävalta-Unkarin julistaessa heinäkuussa 1914 sodan Serbialle,  aloittaen siten ensimmäisen maailmansodan, alus oli Cattaronlahdella päällikönään miinoitusosasto II:n komentaja Richard Florio. Osaston muut alukset olivat hävittäjä, neljä torpedovenettä, miinalaiva ja kaksi miinanraivaajaa sekä pienempiä aluksia. Alus viipyi Cattarossa koko sodan ajan. Aluksen miehistö liittyi Cattaron kapinaan 1. helmikuuta 1918. Seuraavana päivänä aluksen siirtyessä Teodonlahdelle rannikkopatterit avasivat tulen. Yksi kranaatti osui alukseen surmaten kaksi miestä. Aamulla 3. helmikuuta saapui Cattaroon taistelulaivoja pakottaen kapinalliset antautumaan. Kapinallisten johtajien oikeudenkäynti järjestettiin nopeasti ja neljä teloitettiin.
Marraskuussa 1918 sotatoimet päättyivät ja Itävalta-Unkari hajosi, jolloin alus luovutettiin Jugoslavian kuningaskunnalle. Alus otettiin palvelukseen nimellä Kumbor. Alus oli palveluksessa vain hetken ennen kuin se poistettiin palveluksesta ja romutettiin 1922.
Mauretania (provinssi)

Mauretania oli muinaisen Rooman provinssi Afrikan pohjoisrannikolla, suunnilleen nykyisin Algerian ja Pohjois-Marokon alueella sekä Espanjassa. Sana johtuu siellä asuneen kansan nimityksestä maurit.
Mauretanian kuningaskunta mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 206 eaa. Vuonna 40 Rooman keisari Caligula kutsui Mauretanian kuninkaan Ptolemaioksen Roomaan ja antoi murhata hänet. Mauretania liitettiin tämän jälkeen lopullisesti Rooman valtakuntaan.
Nykyinen Mauritania sijaitsee Afrikan Atlantin-puoleisella rannalla Länsi-Saharan eteläpuolella.

Lähde

J. D. Fage et. al.: The Cambridge history of Africa. Cambridge University Press, 1986. ISBN 9780521215923.
Rohkeus

Rohkeus on uskallus tehdä asioita välittämättä pelosta, kivusta, vaarasta, epävarmuudesta tai uhkailusta. Esimerkiksi benji-hypyn tehnyttä ihmistä voidaan pitää rohkeana. "Fyysinen rohkeus" on rohkeutta kohdata fyysistä kipua, kärsimystä tai kuoleman uhkaa, kun taas "moraalinen rohkeus" on kyky toimia oikein välittämättä vastustuksesta, häpeästä, skandaalista tai vähättelystä. Rohkeus on yksi kardinaalihyveistä. Rohkeus on subjektiivinen kokemus, sitä mikä yhdelle on rohkeaa on toiselle tavanomaista.
Milan Martić

Milan Martić (s. 18. marraskuuta 1954) on Kroatiassa syntynyt serbipoliitikko ja sotilasjohtaja, joka johti Krajinan serbialuetta Kroatian sodassa. Martic oli alkujaan paikallinen poliisipäällikkö Kninissä. Hänellä oli erilaisia huippuvirkoja Kroatian serbialue Krajinassa välillä 4. tammikuuta 1991 – elokuu 1995. Martić oli Krajinan serbitasavallan presidentti, puolustusministeri ja sisäministeri eri aikoina. Jugoslavian sotarikoksia tutkinut kansainvälinen tuomioistuin etsintäkuulutti Martićin, joka lopulta antautui 15. maaliskuuta 2005.
Martićia syytetään kroaattien murhista, väestön ajamisesta pois kodeistaan, kidutuksista ja epäinhimillisestä kohtelusta, omaisuuden ryöstöstä ja kylien ja kaupunkien tuhoamisista. Hän johti Kroatian pääkaupungin Zagrebin tulitusta tykistöllä. Hänet tuomittiin 12. kesäkuuta 2007 kolmenkymmenen viiden vuoden vankeuteen.
Jaakko Korhonen

Elämä ja ura

Korhosen teatteriura alkoi Viipurissa maineikkaan Suomalaisen Maaseututeatterin lyhytikäiseksi jääneessä teatterikoulussa. Teatteri kiersi ympäri Suomea, mutta johtajakiistat ja talousvaikeudet ajoivat sen kriisiin. Korhoselle tarjottiin näyttelijän välikirjaa syksyllä 1910. Loppukeväällä 1911 Maaseututeatteri vieraili Tampereella, jolloin Korhonen teki välikirjan Tampereen Teatterin johtajan Pekka Alpon kanssa. Hän palasi Viipuriin syksyllä 1914, ja pari vuotta myöhemmin hänet kutsuttiin Suomen Kansallisteatteriin Helsinkiin.
Kansallisteatterissa Korhonen näytteli muun muassa Henrik Ibsenin näytelmissä Yhteiskunnan tukipylväät (ensi-ilta 21. huhtikuuta 1922) ja  Nukkekoti (ensi-ilta 13. joulukuuta 1930). Kun Korhosen tuleva puoliso Heidi Blåfield sai paikan näyttelijäharjoittelijana Kansallisteatterista vuonna 1921, rakkaus leimahti, ja pari avioitui vuonna 1922. Korhonen ja Blåfield saivat kaksi tytärtä,  Marja Kyllikin ja Heidi Elinan. Avioliitto päättyi eroon ennen Korhosen puolison varhaista kuolemaa. Korhosen välit anoppiinsa olivat huonot, mutta lämpenivät Heidi Blåfieldin kuoleman jälkeen.
Jaakko Korhosen elokuvaura alkoi mykkäelokuvan klassikoissa Nummisuutarit sekä Koskenlaskijan morsian vuonna 1923. Hänen vaimollaan oli naispääosa molemmissa elokuvissa. Vuonna 1931 hän ohjasi ja käsikirjoitti kaksi äänielokuvaa: Rovastin häämatkat ja Aatamin puvussa ja vähän Eevankin. Samana vuonna hän sai ensimmäisen äänielokuvaroolinsa Tukkipojan morsiamessa. Merkittävin rooli äänielokuvassa Korhosella on vuonna 1935 valmistuneessa Syntipukissa. Hän näyttelee tavaratalon johtaja Vaaraa, joka iskee silmänsä Ester Toivosen tulkitsemaan tasokkaaseen myyjättäreen Irja Saloon.

Uran päätös

1930-luvun alussa Korhonen loukkasi jalkansa näyttämöllä. Polveen kehittyi pahalaatuinen sidekudoksen kasvain sarkooma. Elämänsä viimeiset viikot Korhonen vietti entisten appivanhempiensa luona  Mäntässä Pohjois-Pirkanmaalla. Hän kuoli  Helsingin Diakonissalaitoksella. "Jaakko-kulta, juna lähtee kohta", sanoi Lydia Blåfield kuolemansairaalle entiselle vävylleen saattaessaan tätä Helsinkiin lähtevälle junalle Korhonen ei halunnut tyttäriään kuolinvuoteensa äärelle, koska halusi varjella äitinsä menettäneitä lapsia uudelta järkytykseltä. Suruviesti saapui Kansallisteatteriin, joka peruutti sen iltaisen näytäntönsä. Korhosen ja Blåfieldin orpotyttärille perustettiin rahasto turvaamaan heidän koulutuksensa.
Lotta Svärd Säätiö

Lotta Svärd Säätiö – Lotta Svärd Stiftelsen sr on suomalainen säätiö, joka pohjautuu lottatoiminnalle. Vuoteen 2004 saakka säätiön nimi oli Suomen Naisten Huoltosäätiö.
Sen toiminta-ajatuksena on lottien avustaminen, kuntoutus ja vuokra-asuntotoiminta sekä Lottamuseon ylläpitäminen. Sekä Sääntöjensä mukaisesti säätiö myös tukee vapaaehtoista maanpuolustustyötä, jonka painopisteenä on arjen turvallisuuden parantaminen.
Järjestön toimitilat sijaitsevat Helsingissä. Säätiön hallituksen puheenjohtaja vuonna 2016 on Pirjo Björk ja toiminnanjohtaja Tarja Björkling-Pakarinen.