Muinaisen Egyptin mytologia

Muinaisen Egyptin mytologia (myös egyptiläinen mytologia tai muinaisen Egyptin uskonto) viittaa muinaisten egyptiläisten (n. 3000–30 eaa.) uskomusperinteeseen kristinuskon ja islamin saapumiseen saakka. Muinaisen Egyptin mytologia ei ole yhtenäinen kokonaisuus, vaan kokoelma paikallisia myyttejä ja uskomuksia, jotka myös muuttuivat ajan kuluessa. Mytologialle ominaista oli vahva dualistinen käsitys, monimuotoiset riitit sekä lukuisat jumaluudet.

Kuolemanjälkeinen elämä

Egyptiläisen uskonnon mukaan vainajan sielu lähti kuoleman jälkeen matkalle Lännen maahan (Duat). Manalassa matkaavaa vainajaa uhkasivat kuitenkin monet demonit. Manalassa oli monia vaaroja, mm. auringonjumala Ran pahin vihollinen, Apep-käärme, sekä neljän tultasyöksevän paviaanin vartioima tulijärvi. Tästä syystä vainajien mukana haudattiin niin sanottu Kuolleiden kirja (oikea nimi on Kirja valoon astumisesta, mutta Kuolleiden kirja -nimitys on vakiintunut), joka sisälsi useita loitsuja, joilla vainaja saattoi pyytää jumalilta apua demonien voittamiseksi ja ohittaa manalan kahdentoista portin vartijat. Näitä papyruskääröjä myytiin mm. temppelien yhteydessä. Kalliimmat laadittiin tilaustyönä, mutta suurin osa oli valmiiden kaavojen pohjalta laadittuja joihin lisättiin vain vainajan nimet tarvittaviin kohtiin.
Selviydyttyään kaikista vaaroista vainajan sielu saapui suureen oikeussaliin, jossa istui neljäkymmentäkaksi jumalaa valmiina Osiriksen johdolla punnitsemaan vainajan sydämen Maatin sulkaa vastaan. Salin nimi oli "Molempien totuuksien sali". Siellä sielu joutui kahteen kertaan vakuuttamaan synnittömyyttään jokaiselle neljällekymmenellekahdelle jumalalle. Hän vakuutti toimineensa oikeudenmukaisesti ja totuudessa pidättyen, noudatten ns. Maatin lakia. Monilla loitsuilla pyrittiin myös varmistamaan ettei vainajan sydän puhuisi häntä vastaan viimeisellä tuomiolla.
Tunnustuksen jälkeen seurasi oikeudenkäynnin kohokohta, sydämen punnitseminen. Toiseen vaakakuppiin pantiin oikeudenmukaisuuden jumalattaren, Maatin, päässään kantama strutsin sulka, toiseen vainajan sydän. Jos vainaja oli elänyt jumalten tahdon mukaan, eikä rikkonut Maatia vastaan, vaaka pysyi tasapainossa ja vainaja julistettiin ääneltään vilpittömäksi. Tällöin vainajalla oli oikeus astua autuaitten asuinpaikkaan, Ialun kentille, joka muodostui laajoista pelloista manalassa virtaavan Niilin varrella, josta ei puuttunut mitään. Osiris vaati kuitenkin vainajia viljelemään peltoja, joka oli varsinkin ruummilliseen työhön tottumattomille kauhistuttava ajatus. Siksi vainajan mukana haudattiinkin usein pieniä patsaita, joita kutsuttiin shabteiksi. Varakkaimmat valmistuttivat itselleen jopa useita satoja shabteja, jolloin ne sijoitettiin eräänlaisiin arkkuihin. Jos shabteja oli paljon, valmistettiin niille myös esimiehinä toimivia shabteja. Shabtien uskottiin tekevän vainajalle määrätyt työt hänen puolestaan manalassa.
Länsi on syvien varjojen maa, jossa vainajat nukkuvat kääreissään ja heräävät vain nähdäkseen kaltaisensa. Ne eivät näe isiään ja äitejään eivätkä muista vaimojaan ja lapsiaan. Vainajien maailma on paitsi huoleton myös iloton. Tästä syystä vainajan sielut halusivat aika-ajoin palata katsomaan omaisiaan. Tämä oli mahdollista, jos vainajan ruumis ja nimi oli vielä tallella. Sielu ei kuitenkaan saanut astua haudasta ulos. Tästä syystä hautakammion seinille maalattiin kuvia, jotka esittivät vainajan omaisia heidän jokapäiväisissä askareissaan. Sielun tullessa katsomaan kaikki nämä seinämaalaukset heräsivät eloon. Vainajille tarjoiltiin myös ruokauhreja hautoihin rakennettuihin huoneisiin. Vainajan sielujen uskottiin imevän ruoan energian ja tämän jälkeen ne annettiin vielä elossa oleville. Ensimmäisissä huoneissa pidettiin joskus myös juhlia vainajan muistolle. Kukaan elävä ei kuitenkaan saanut mennä sisään itse hautakammioon.

Palsamointi

Ruumiin säilymisen takaamiseksi kehitettiin palsamointitaito, jonka itsensä Osiriksen sanottiin keksineen ennen ihmisten maan päälle tuloa. Helposti mätänevät sisäelimet poistettiin, niin, että kaikki muut paitsi sydän — jossa muinaiset egyptiläiset uskoivat sielun asuneen — säilöttiin saviruukkuihin. ne ja ruumiista poistettiin mahdollisimman paljon vettä suolojen avulla. Aivot otettiin pois nenän tai takaraivon kautta pronssisella koukulla. Käsittelyn jälkeen ruumiit käärittiin pellavaliinaan ja asetettiin sarkofagiinsa. Myös kuuma hiekka, johon köyhemmät haudattiin, toimi usein erinomaisena veden poistajana. Jotkut hiekasta löydetyt luonnonmuumiot ovat säilyneet paremmin kuin palsamoidut.
Koska ruumis oli yksi ihmisen muodostavista viidestä elementistä, pyrittiin se säilömään mahdollisimman hyvin, jotta vainaja voisi välttyä toiselta kuolemalta.

Hautaus

Egyptiläiset valmistivat itselleen niin suuren ja koristellun haudan kuin suinkin mahdollista. Oli hyvin tavallista, että hautaa alettiin valmistella jo hyvin nuorella iällä. Hauta oli keskeinen osa vainajan ikuista elämää.
Koska faaraoiden uskottiin olevan jumalten maan päälle lähettämiä järjestystä ylläpitäviä välittäjiä, tuli heidän säilymisestään pitää erityistä huolta. Faaraon ka-sielun uskottiin siirtyvän faaraolta seuraavalle ja kuolleiden faaraoiden antavan voimaa seuraajilleen. Tästä syystä faaraot rakennuttivat valtavia hautakomplekseja turvatakseen jumalten tyytyväisyyden, jotta ne eivät hylkäisi ihmisiä. Kuolleiden kuninkaiden kulttia palvottiin myös viemällä ruokauhreja kuolleiden kuninkaiden alttareille. Tästä aiheutui kuitenkin niin suuri rasite yhteiskunnalle, että ns. välikausien jälkeen vanhoja faaraoita ei juuri palvottu.
Hautauksen yhteydessä järjestettiin kulkue, joka vei vainajan sielun hänen hautaansa. Haudalle päästyään he toimittivat useita riittejä, joilla pyrittiin turvaamaan vainajan matkaa ja helpottamaan hänen kuoleman jälkeistä elämäänsä. Yksi tärkeimmistä riiteistä oli suun avaamisen riitti, jossa vainajalle palautettiin hänen aistinsa, jotta ne toimisivat myös tuonpuoleisessa.