google/wiki40b huggingface dataset:
Huuliltaluku

Huuliltaluku tai huulioluku on puheen ymmärtämistä puhujan suun liikkeitä seuraamalla. Kielen äänteistä suurin osa muodostetaan suulla tai suu osallistuu äänteen tuottamiseen, mikä mahdollistaa huuliltaluvun. Termiä huulioluku käytetään useimmiten viittomakielten huulion tulkitsemisesta.
Huuliltaluku ei ole koskaan täysin varmaa, sillä jotkut äänteet, kuten h-äänne, eivät näy huuliossa. Siten yksittäiset sanat näyttävät täysin samalta, kuten tahti ja tatti. Suurin osa huuliltaluvusta on arvaamista ja päättelyä. Jos tuntee keskustelun aiheen, huuliltaluku on helpompaa. 
Huuliltalukua käyttää pääasiallisena kommunikointikeinonaan suurin osa kuuroutuneista ja huonokuuloisista. Siksi on väärin huutaa kuuroille korville, sillä huutaessa huulio vääristyy ja huuliltaluku vaikeutuu.
Myös kuulevat käyttävät tietämättään huuliltalukua hyödykseen puhutun viestin ymmärtämisessä. Koska jokainen näkevä on nähnyt koko elämänsä ajan suun liikkeitä, alitajuisesti kaikki osaavat yhdistää äänteet ja suun liikkeet toisiinsa. Tämän huomaa silloin, kun huulten liike ja puhe eivät vastaa toisiaan, kuten dubatuissa elokuvissa. Varsinaiseen huuliltalukuun ilman ääntä tarvitaan kuitenkin harjoitusta.
Lempi Jääskeläinen

Henkilöhistoria

Jääskeläisen vanhemmat olivat kauppias Juhana Jääskeläinen ja Henriikka Asikainen. Hän valmistui ylioppilaaksi 1921 ja opiskeli muun muassa arkeologiaa Helsingin yliopistossa 1927–1929, suorittamatta kuitenkaan tutkintoa. Viipurin verotuslautakunnan virkailijana Jääskeläinen toimi 1924–1927. Jääskeläinen kuoli vuonna 1964, ja hänet on haudattu Parikkalaan.

Kirjallinen tuotanto

Jääskeläisen esikoisteos oli 1923 nimellä L. J. Inkeri kirjoitettu novellikokoelma Opaaliristi. Hänen tunnetuimpia teoksiaan on viipurilaisesta Weckroothin kauppiassuvusta kertova romaanisarja, joka ilmestyi vuosina 1930–1933. Näitä romaaneja seurasi 1935–1937 ilmestynyt kolmen romaanin sarja, jossa päähenkilönä oli Suomen kenraalikuvernöörin Fabian Steinheilin puoliso Natalia Steinheil, omaa sukua Engelhhardt, jonka äiti oli syntyisin Weckrooth. 1930-luvulla Jääskeläinen julkaisi myös luostarilaitosta arvostelleen Nunna-romaanin ja samaan aihepiiriin kuuluvan romaanin Herran veli.
Jatkosodan aikana Jääskeläinen kirjoitti romaanin Idästä nousee myrsky, jossa päähenkilö kokee lyhyen, epäonnistuneen rakkaussuhteen viimeisenä rauhan vuonna 1938–1939. Loppuosassa on lyhyt kuvaus syksyn 1939 tunnelmista, YH-kutsuista ja siviilien evakuoinnista, sodan puhkeamisesta ja viimeisistä päivistä ennen sodan loppua. Kirja päättyy päähenkilön paluuseen uudelleen vallattuun Viipuriin.
Muistelmateoksessa Kevät vanhassa kaupungissa Jääskeläinen kuvasi kirjailijanuransa alkua ja 1920- ja 1930-luvun Viipuria.  Omaelämäkerrallisesas romaanissaan Tyttö vanhassa kaupungissa hän käsitteli nuoruuden kokemuksiaan etenkin punaisten vallan aikana 1918. 
Romaaneissa Hovin vallat ja Talonpoika ja hovinherra Jääkseläinen kuvasi oman sukunsa vaiheita Parikkalan lahjoitus­mailla, Koitsanlahden Hovin ympäristössä. Viimeisen Jääskeläisen romaanin Nuori herra David Viipurista päähenkilönä oli viipurilainen, diplomaatin uralle lähtenyt David Alopaeus, ja sen tapahtumat ajoittuivat vuoden 1800 tienoille.
Historiallisten romaanien lisäksi Jääskeläinen kirjoitti novelleja, runoja ja lehtiartikkeleja sekä kokeili myös näytelmän tekoa.
Jääskeläinen oli asenteeltaan hyvin oikeistolainen; tämä tuli ilmi vahvimmin hänen kuvatessaan jatkosodan aikana Viipurin tuhoja: hän ylimaalaili seudun ja kaupungin aiempaa kauneutta – muun muassa kutsuen Viipuria ”Pohjolan Venetsiaksi” – ja kirjoitti muun muassa OTK:n suurmyllyn tuhosta: ”Aasialaista kulttuuria todistavat nyt tämän komean rakennuksen surkeat jäännökset!” – tai vielä paikalla venäläisten jäljiltä olleista Leninin ja Stalinin patsaista: ”Vihatun vieraan vallan kiviset edustajat”.
Timo Partanen

Timo Partanen (13. maaliskuuta 1938 Helsinki – 1. toukokuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen professori, epidemiologi, biostatistikko ja psykologi. Hän oli Työterveyslaitoksen Epidemiologian ja biostatistiikan osaston vanhempi tutkija vuoteen 2001, jolloin hän jäi eläkkeelle ja jatkoi Costa Ricassa vierailevana professorina.
Martin Škoula

Seurajoukkueissa

Škoula pelasi kotimaassaan Tšekissä HC Litvínovissa kahdella kaudella, 1995–1997. Kaudeksi 1997–1998 hän siirtyi Pohjois-Amerikkaan OHL-juniorisarjan Barrie Coltsiin. Ensimmäisen OHL-kautensa päätteeksi Škoula valittiin sarjan tulokaskentälliseen. Colorado Avalanche varasi Martin Škoulan NHL:ään vuonna 1998 ensimmäisellä kierroksella. Seuraavan kauden hän pelasi vielä OHL:n Barriessa. Kauden päätteeksi hänet valittiin koko liigan kakkostähdistökentälliseen.
Coloradossa Škoula pelasi ensimmäiset ottelunsa kaudella 1999–2000. Hän vakiinnutti heti paikkansa Coloradon kokoonpanossa. Seuraavalla kaudella Škoula pelasi kaikki Coloradon ottelut ja oli mukana keväällä voittamassa myös Stanley Cup -mestaruutta. Hänen pistesaldonsa kasvoi kolmen kauden aikana, ja kaudella 2001–2002 hän teki 31 pistettä, joista kymmenen oli maaleja. Škoula pelasi lopulta Coloradossa viidellä kaudella. Hänet kaupattiin kaudella 2003–2004 Mighty Ducks of Anaheimiin vaihdossa Kurt Saueriin ja yhteen varausoikeuteen.
Työsulkukaudella 2004–2005 Škoula pelasi jälleen kotimaassaan HC Litvínovin riveissä. Työsulun jälkeen hän teki kaksivuotisen sopimuksen Dallas Starsin kanssa. Dallasissa Škoula pelasi 61 ottelua, sillä hänet kaupattiin kesken kauden 2005–2006 Minnesota Wildiin, josta Dallas sai vastineeksi Škoulasta ja Shawn Bellestä Willie Mitchellin ja toisen kierroksen varausoikeuden.
Minnesotassa valmentaja Jacques Lemaire laittoi Škoulan puolustavampaan rooliin. Aiemmin urallaan hän oli ollut enemmän hyökkäävä puolustaja, mutta Lemairen valmennuksessa hänestä tuli puolustavampi. Minnesotassa Škoula pelasi kolme kautta mutta ei saanut enää jatkosopimusta kaudelle 2009–2010. Syksyllä 2010 hän haki pelipaikkaa Florida Panthersista ja Columbus Blue Jacketsista muttei mahtunut harjoitusleirien aikana kumpaankaan joukkueeseen. Lopulta hän teki sopimuksen Pittsburgh Penguinsin kanssa ennen kauden alkua. Škoula pelasi kauden aikana 33 ottelua Pittsburghissa eikä mahtunut useassa ottelussa pelaavaan kokoonpanoon. Vähän ennen siirtorajan umpeutumista hän oli mukana kaupassa, jossa siirtyi Luca Caputin kanssa Toronto Maple Leafsiin, josta Pittsburgh sai Oleksi Ponikarovskyin. Škoula ei ehtinyt olla kuin päivän Torontossa, sillä hänet kaupattiin seuraavana päivänä New Jersey Devilsiin vaihdossa viidennen kierroksen varausoikeuteen.
Škoula siirtyi vuonna 2010 KHL:n Avangard Omskiin, jossa pelasi kaksi täyttä kautta ja osan kolmannesta. Hän tuli vuonna 2011 valituksi KHL:n tähdistöotteluun ja pelasi vuonna 2012 Gagarin Cupin loppuotteluissa. Avangard hävisi lopulta mestaruuden Dinamo Moskovalle voitoin 3–4 ehdittyään johtaa loppuottelusarjaa jo voitoin 3–1. Avangard purki Škoulan sopimuksen syyskuussa 2012, kauden 2012–2013 alkupuolella, minkä jälkeen hän siirtyi samassa liigassa pelaavaan tšekkiläisseura Lev Prahaan.
Škoula pelasi loppukauden 2012–2013 Prahassa ja siirtyi sen jälkeen slovakialaiseen KHL-seuraan HC Slovan Bratislavaan. Bratislavassa hän pelasi yhden kauden ja 54 ottelua ja teki sen jälkeen sopimuksen Tšekin pääsarjan HC Liberecin kanssa.
Tove Janssonin puisto

Tove Janssonin puisto (ruots. Tove Janssons park) on 7 433 neliömetrin kokoinen puisto Uspenskin katedraalin kupeessa Helsingin Katajanokalla.
Puiston istutustyöt aloitettiin vuonna 1897. Kaupunginpuutarhuri Svante Olssonin piirustusten mukaisesti puisto mukailee maanmuotoja ja se yhdistää toisiinsa kolme eri tasossa sijaitsevaa erillistä istutusta. Puiston yläosassa on lasten leikkipaikka ja koirien ulkoiluaitaus. Alaosa on tasainen oleskelupuisto, jossa kasvaa koivuja ja vaahteroita ja jota jasmikkeet ja syreenit reunustavat. Lisäksi puistossa on kirsikkapuita ja koristeomenapuita.
Puistossa on kuvanveistäjä Viktor Malmbergin pronssinen Vedenkantaja-patsas. Se valmistui vuonna 1923 ja asetettiin nykyiselle paikalleen seuraavana vuonna. Se esitää nuorta naista, joka on pukeutunut antiikin aikaiseen asuun ja kohottaa vesiruukkua.
Alun perin Luotsikadun länsiosa kulki puiston poikki jakaen sen kahtia. Vuonna 1977 tämä katu­osuus, jota pitkin raitio­vaunutkin olivat kulkeneet, suljettiin ajo­neuvo­liikenteeltä, ja sen kohdalla on nykyisin vain tavallisen jalka­käytävän levyinen puisto­käytävä.

Nimenmuutos

Puiston nimi oli Katajanokanpuisto vuoteen 2014 asti. Vuonna 2009 Tove Jansson -seura ehdotti, että joko Katajanokanpuisto, Designmuseon edessä oleva puisto tai Kapteeninkadun puisto nimettäisiin Tove Janssonin mukaan. Kaikki puistot liittyvät Janssoniin. Myös Katajanokkaseura ehdotti vuonna 2013, että Katajanokanpuisto nimettäisiin Janssonin mukaan. Helsingin Sanomat oli aiemmin samana vuonna kertonut, että Tove Janssonille on etsitty nimikkokatua Helsingistä lähes kymmenen vuoden ajan. Janssonin syntymästä tuli vuonna 2014 kuluneeksi sata vuotta. Katajanokkaseura perusteli Katajanokanpuiston uudelleennimeämistä sillä, että puistosta alkaa Janssonin pitkäaikainen kotikatu Luotsikatu ja että puiston nimen muuttamisesta ei tulisi samanlaisia osoitteenmuutosongelmia kuin kadunnimen muuttamisesta. Marraskuussa 2013 yli 60 kaupunginvaltuutettua 85:stä allekirjoitti aloitteen, jossa esitettiin Katajanokanpuiston nimen vaihtoa Tove Janssonin puistoksi. Aloitteen perusteluiden mukaan puistoa ei tunneta nykyisen nimensä perusteella, joten nimen muuttaminen ei haittaisi ketään. Valtuutetut halusivat myös, että paikka, joka Tove Janssonin mukaan nimettäisiin, on sellainen, jossa käy paljon matkailijoita.
Kaupunkisuunnittelulautakunta muutti Katajanokanpuiston nimeksi Tove Janssonin puisto 11. maaliskuuta 2014.
Parkanon Urheilutalo

Tilat

Urheilutalo koostuu kahviosta, pukuhuoneista, kuntosalista, punttisalista ja palloiluhallista. Pukuhuoneita urheilutalosta löytyy neljä kappaletta, joista kaksi on arkikäytössä. Urheilutalon kuntosali on ilmainen käytettäväksi ja se on kooltaan 64 neliömetriä. Punttisali on varustettu levypainoilla ja se on kooltaan 60 neliömetriä. Punttisalia käyttää parkanolainen painonnostoseura PaPu. Itse palloiluhalli on mitoiltaan 21m x 38m. Hallin pelikorkeus on 6 metriä. Palloiluhallin voi muuntaa salibandykentäksi, kolmeksi lentopallo kentäksi, viideksi sulkapallokentäksi, koripallokentäksi tai tenniskentäksi. Hallista löytyy myös köydet, renkaat, rekki, heittopressu, palloseinä ja seiväsmonttuvaraus.

Kentän alusta

Palloiluhallin alustana toimii nykyään Taraflex-matto, joka on asennettu alkuperäisen parkettilattian päälle. Matto on väriltään vihreä ja se on alustana nopea.

Katsomot

Urheilutaloon mahtuu kiinteään katsomoon katsojia noin 250 henkeä. Irtotuoleilla katsomokapasiteetti voidaan kuitenkin nostaa 300 henkeen.

Historia

Parkanon urheilutalo oli avautuessaan paitsi elintärkeä liikuntapaikka myös aktiivinen tanssipaikka. 80- ja 90-luvuilla urheilutalo oli myös suosittu konserttipaikka. Urheilutalolla on esiintynyt kotimaan huippunimistä esimerkiksi Dingo (yhtye) ja Eppu Normaali. Parhaimillaan urheilutalolle kokoontui yli 1500 ihmistä konsertteja kuuntelemaan.
Jouko Kokkonen

Jouko Juhani Kokkonen (s. 10. syyskuuta 1950 Lappeenranta) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen aitajuoksija. Uransa aikana hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja ja Lappeenrannan Urheilumiehiä.
Kalevan kisoista Kokkonen saavutti 110 metrin aitajuoksusta hopeaa vuonna 1975 ja kolme pronssia vuosina 1976, 1977 ja 1979 ja 400 metrin aitajuoksusta hopeaa vuonna 1977 ja kaksi pronssia vuosina 1968 ja 1978. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän oli mukana voittamassa pikaviestistä kahta hopeaa vuosina 1975 ja 1978 sekä kahta pronssia vuosina 1976 ja 1977. Sisäratojen SM-kilpailuista Kokkonen saavutti pronssia 60 metrin aitajuoksusta vuonna 1969.
Ennätyksikseen Kokkonen juoksi 100 metrillä ajan 10,6 vuonna 1977, 200 metrillä ajan 21,9 vuonna 1977, 400 metrllä ajan 48,5 vuonna 1977, 60 metrin aidoissa ajan 8,4 vuonna 1969, 110 metrin aidoissa ajan 14,28 vuonna 1976 ja 400 metrin aidoissa ajan 51,17 vuonna 1977. Virallisiin kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 1981 jälkeen.
Raimo Sailas

Valtiosihteerinä

Entinen veroministeri Arja Alho ja entinen Vasemmistoliiton puheenjohtaja Suvi-Anne Siimes ovat syyttäneet Raimo Sailasta omien talouspoliittisten linjausten ajamisesta. Alhon mukaan ”valtiovarainministeriön virkamieskvartetti” Sailas, Johnny Åkerholm, Erkki Virtanen ja Martti Hetemäki ”ujutti markkinaohjautuvaa uusliberalismia julkisen ohjauksen sijaan suomalaiseen yhteiskuntapolitiikkaan”, kun valtiovarainministeri vaihtui Iiro Viinasesta Sauli Niinistöön. Hänen mukaansa ”kuntatalouden ongelmat juontavat juurensa tuohon ratkaisuun [budjettikehyspäätös 9.2.1996, joka sisälsi hallitusohjelman ylittävät miljardin markan lisäsäästöt kuntien valtionosuuksista]. Päätöksentekotilanteessa pääministeri Paavo Lipposen, valtiovarainministerinä aloittaneen Sauli Niinistön ja ennen muuta valtiosihteeri Raimo Sailaksen kanta jyräsi hallituksen jäsenet mennen tullen.” 
Siimeksen mukaan vuoden 2004 tupo-sopimusta solmittaessa Sailas kertoi vain paketin suuruusluokan, ”mutta ei sen täsmällistä sisältöä”, minkä vuoksi varallisuusveron poisto tuli monelle neuvottelijalle yllätyksenä. 
Sailas oli korkeimmin palkattu valtion virkamies. Vuonna 2009 virkapalkka (ilman tuloja luottamustehtävistä, osakeomistuksista yms.) oli 12 535 euroa kuukaudessa.

Yksityiselämä

Raimo Sailas syntyi seitsenlapsiseen perheeseen. Nuorena hän toimi muun muassa maanmittarin apurina ja sähkötolppiin kiipeävänä apulaisena sähköyhtiössä. Yliopisto-opintonsa Sailas rahoitti kesätienesteillä ja stipendeillä, joita myönnettiin lahjakkaille, vähävaraisille opiskelijoille.
Sailas asuu Espoossa. Hän harrastaa lukemista, shakkia, marjanpoimintaa ja palstaviljelyä. Sailaksella on ollut lymfooma, jota hoidettiin 2010–2011.
Hänen veljensä on  eläkevakuutusyhtiö Ilmarisen toimitusjohtaja Harri Sailas.
Ihmiskunnan viholliset

Lindum Colonia -plagiaatti

Kesällä 2008 paljastui, että englantilais-amerikkalainen tv-tuottaja Colin Slater julkaisi vuonna 2003 teoksen Lindum Colonia, joka on lähestulkoon sanasta sanaan plagiaatti Ihmiskunnan vihollisten englanninkielisestä käännöksestä The Roman. Teoksen julkaisi teksasilainen palvelukustantamo Virtualbookworm, jonka mukaan Slaterin teosta on myyty korkeintaan joitakin kymmeniä kappaleita. Teosta on voinut tilata muun muassa Amazon-kirjakaupasta ja Suomalaisesta kirjakaupasta.
WeeGee-talo

WeeGee-talo on entinen Weilin+Göösin painotalo Ahertajantiellä Espoon Tapiolassa. Vuonna 1964 valmistuneen rakennuksen ja sen 1967 valmistuneen toisen vaiheen suunnitteli arkkitehti Aarno Ruusuvuori. Vuonna 1974 valmistuneen laajennusosan suunnitteli Bertel Ekengren. Nykyään suojeltu rakennus toimii Suomen suurimpana näyttelykeskuksena. Näyttelykeskus avattiin kokonaisuudessaan yleisölle lokakuussa 2006.
WeeGee-talossa toimii Näyttelykeskus WeeGee, johon kuuluu 4 museota: Espoon modernin taiteen museo EMMA, KAMU Espoon kaupunginmuseo, Suomen Kellomuseo ja Suomen Lelumuseo Hevosenkenkä sekä muita kulttuurialan toimijoita. WeeGeen pihalla on arkkitehti Matti Suurosen suunnittelema Futuro-talo, joka on avoinna yleisölle toukokuusta syyskuuhun. Näyttelykeskuksessa toimii ravintola Lumière WeeGee sekä museokauppa EMMA Shop. Näyttelykeskuksessa vierailee vuosittain noin 350 000 kävijää. Rakennuksen toisessa päässä on Etelä-Tapiolan lukio.
Oulun kauppatori

Historia

Aukion paikalla sijaitsi aiemmin funkkistyylinen Esson huoltoasema, joka purettiin vuonna 1993. Huoltoasema oli rakennettu vuonna 1934.
Aiemmin kauppatorilla oli myös Hailuotolaiva-kahvila, joka toimi kuivalle maalle nostetun Hailuoto-laivan sisätiloissa vuodesta 1972 lähtien aina 1990-luvulle saakka. Hailuotolaiva siirrettiin Lumijoen Varjakkaan vuonna 1997, jossa se on kahvila- ja majoituskäytössä.
Torilla nykyisen Autorannan pysäköintialueen paikalla sijaitsi aikoinaan vuonna 1937 rakennettu Oulun linja-autoasema, joka siirrettiin Raksilaan marraskuussa 1983.
1900-luvun alussa kaupunginhallitus suunnitteli rautatien rakentamista Limingantullista uuden kauppahallin kupeelle. Suunnitelma ei kuitenkaan toteutunut.

Tapahtumia

Oulun kauppatori on tunnettu parhaiten paitsi torimyyjistään myös vanhoista aitoistaan, kauppahallista sekä ulkoilmatapahtumista. Vuosittain torilla järjestetään useita konsertteja sekä erilaisia tapahtumia. Kauppatori palvelee muun muassa oululaisen Roviantin tapahtumapaikkana. Talvisin kauppatorille jäädytetään luistinrata.
Armando Brambilla

Armando Brambilla (21. tammikuuta 1942 – 24. joulukuuta 2011) oli italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Bergamon hiippakuntaan 11. kesäkuuta 1977 ja nimitettiin Rooman vihkipiispaksi sekä Iomniumin titulaaripiispaksi 25. maaliskuuta 1994. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Camillo Ruini, jota avustivat Giuseppe Mani ja Roberto Amadei. Brambilla kuoli 69-vuotiaana virassa.
Eurooppa-liigan kausi 2014–2015

Lohkovaihe

Lohkovaiheeseen osallistuvat suoraan siihen selvinneet 7 joukkuetta, play-off kierroksen voittajat ja Mestarien liigan play-off kierrokselta pudonneet.

Pudotuspelit

Pudotuspeleihin osallistuvat lohkojen kaksi parasta ja Mestarien liigan lohkovaiheessa kolmanneksi sijoittuneet. Ensimmäisen kierroksen otteluparit arvottiin 15. joulukuuta.
Rasinrinne

Rasinrinne on asuinalue Jyväskylässä Kangasvuoren kaupunginosassa. Alueen läheisyydessä sijaitsevat Seppälän alueen ja Huhtakeskuksen monipuoliset palvelut. Rasinrinteellä sijaitsee korttelipuisto. 
1990-luvulla alettiin rakentaa omakotitaloja Rasinpyörteeseen. Rasinrinne koostuu enimmäkseen vuosien 2000-luvun ensikymmenellä rakennetuista taloista. Rivi- ja omakotitalovaltainen Rasinrinne poikkesi Huhtasuon suuralueen aiemmasta rakennuskannasta, joka koostui lähinnä 1970-luvulla rakennetuista kerrostaloista. Rasinrinteen alueelle on rakennettu myös kerrostaloja 2000- ja 2010-luvuilla.
Greta Peck

Greta Peck (Greta Konen, alk. Eine Matilda Kukkonen; 25. tammikuuta 1911 Helsinki – 19. tammikuuta 2008 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli amerikansuomalainen, joka Suomessa tunnettiin erityisesti näyttelijä Gregory Peckin ensimmäisenä puolisona. Greta Peckin ensimmäinen puoliso oli Charles Rice.
Kukkosen perhe muutti Yhdysvaltoihin 1913. Greta Peck otti nimen Greta nuorena Yhdysvalloissa, sillä hänen silloinen opettajansa ei osannut lausua tämän oikeaa nimeä, Eine. Hän avioitui Peckin kanssa 1942, ja avioliitto kesti vuoteen 1955. Heillä oli kolme poikaa, Jonathan, Stephen ja Carey. Gretan ja Gregoryn vanhin poika, tv-toimittajana toiminut Jonathan teki itsemurhan vuonna 1975, ollessaan 30-vuotias.
Greta Peck toimi uransa eri vaiheissa kampaajana, kiinteistövälittäjänä ja liikealalla sekä harjoitti hyväntekeväisyyttä muun muassa sotaveteraanien hyväksi, mistä hänelle myönnettiin 1967 Suomen Valkoisen Ruusun ritarikunnan ensimmäisen luokan mitali. Hän oli myös Suomalais-amerikkalaisen kauppakamarin kunniajäsen. Suomi College myönsi hänelle 1994 kunniatohtorin arvon. Greta osasi vielä vanhuksenakin puhua suomea, joskaan ei niin hyvin kuin asuessaan Suomessa. Greta yllätti pari kertaa hänestä kirjaa tehneet Erkki ja Ilona Kannon toteamalla lauseita heille selkeällä suomen kielellä.
John William Waterhouse

John William Waterhouse (6. toukokuuta 1849 – 10. helmikuuta 1917) oli brittiläinen prerafaeliittiseen suuntaukseen kuulunut taidemaalari. Hän on kuuluisa kirjallisuuden ja mytologian naishahmoja kuvaavista maalauksistaan.

Elämä

John William Waterhouse syntyi vuonna 1849 Roomassa, Italiassa, maalaripariskunta William ja Isabela Waterhousen lapsena. Perhe muutti Lontooseen Waterhousen ollessa viisivuotias. Nuori Waterhouse opiskeli maalaamista isänsä alaisuudessa, ja aloitti vuonna 1870 opinnot Lontoon Royal Academy of Arts -koulussa. Hän meni naimisiin vuonna 1883 Esther Kenworthyn kanssa; he saivat kaksi lasta, joista molemmat kuolivat nuorina. Waterhouse sai akateemikon (engl. academician) arvon vuonna 1895, ja alkoi opettaa St. John's Wood Art Schoolissa. Waterhousella todettiin syöpä vuonna 1915, ja hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin. Hänen hautansa on Lontoon Kensal Green Cemetery -hautausmaalla.

Teokset

Waterhouse sai varhaisiin teoksiinsa vaikutteita viktoriaanisen aikakauden neoklassisismista, jota edustivat muun muassa Lawrence Alma-Tadema, Frederic Leighton ja Edward Poynter. Myöhemmin hän liittyi prerafaeliittiseen suuntaukseen. Waterhouse oli omana aikanaan suosittu ja arvostettu taiteilija, jonka tauluja ostettiin brittiläisiin museoihin ja yksityiskokoelmiin. Hän maalasi pääosin öljyväreillä, vaikka käyttikin toisinaan myös vesivärejä.
Waterhouse maalasi runsaasti kirjallisuuden ja mytologian naishahmoja kuvaavia teoksia. Eräs hänen suosikkihahmoistaan oli Ofelia, josta hän maalasi ainakin kolme teosta vuosina 1888, 1894 ja 1909. Kuningas Arthurin tarussa esiintyvä Astolatin Elaine oli myös aiheena maalauksissa vuosilta 1888, 1896 ja 1916; näistä kuuluisin lienee The Lady of Shallot (1888). Elaine kuolee suruun, koska ritari Lancelot ei rakasta häntä. Muita Waterhousen teoksissa esiintyviä naishahmoja ovat esimerkiksi Medeia, Lamia, Psykhe ja Kirke.
Pelikonsoli

Pelikonsoli on viihde-elektroniikan laite, joka on valmistettu videopelien pelaamista varten. Käytännössä se on pelkkään viihdekäyttöön suunniteltu henkilökohtainen tietokone, jonka arkkitehtuuri (laitteisto sekä ohjelmisto) on täysin suljettu ja suojattu ulkopuolisilta. Yleensä laitteen tuottamaa kuvaa katsellaan televisiosta ja toimintoja ohjataan peliohjaimella.
Nykyisin myytäviä pelikonsoleita ovat muun muassa PlayStation 4, Xbox One ja Nintendo Switch Tällä hetkellä myytäviä käsipelikonsoleita ovat muun muassa Nintendo 3DS ja PlayStation Vita.

Historiaa

Pelikonsolit jaetaan usein ”sukupolviin” teknologiansa ja aikakautensa perusteella. Seuraavassa on esitetty eräs mahdollinen jaottelu.

Tulevat konsolit

Sony on paljastanut huhtikuussa 2019 PlayStation 4:n seuraajan laitetietoja ja konsolin virallisen nimen olevan PlayStation 5. PlayStation 5 julkaistaan vuonna 2020.
Microsoft on paljastanut Xbox Scarlett -koodinimellä kehitettävän konsolin tulevan vuonna 2020.
Kurenalan koulu

Rakennukset

Vuonna 1956 valmistunut tiilirunkoinen Kurenalan koulu sijaitsi Kuusamontien (valtatie 20) ja Jukolantien–Rimmintien risteyksessä. Koulun yhteydessä on pallokenttä. U-muotoinen koulurakennus muodostuu kahdesta kolmikerroksisesta siivestä ja matalammasta siivestä, jossa on yhdistetty juhla- ja liikuntasali. Lisäksi tontilla on opettajien asuinkerrostalo, jossa asui parhaimmillaan kaksitoista perhettä, yhteensä yli kolmekymmentä henkeä.
Aira Niemi-Pynttäri

Aira Niemi-Pynttäri (1924 Alajärvi – 2011) oli suomalainen taidemaalari.
Alajärven Pynttäristä kotoisin ollut Aira Niemi-Pynttäri opiskeli Turun Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1946–1949 ja sen jälkeen Suomen Taideakatemian koulussa 1950–1951.  Hän osallistui 1950-luvun alussa Suomen taiteilijaseuran opintomatkoihin Venetsian biennaaliin ja Milanon triennaaliin ja opiskeli vielä Pariisissa Académie de la Grande Chaumiéressa vuonna 1958. 
Niemi-Pynttäri teki 1950-luvulla isoja Lappi-aiheisia maalauksia. 1960-luvulla hän matkusteli ulkomailla muun muassa Siperiassa ja Kaukasuksella Neuvostolliton alueella, Italiassa ja Egyptissä. Tällä kaudella syntyi maalaussarja Seitsemän retkeä itään. 1970-luvulla Niemi-Pynttäri keskittyi kuvaamaan Suomen maaseudulla käynnissä ollutta murrosta ja maaltapaon vaikutuksia Tuhoutunut maailmankuva-aiheisissa maalauksissa. 1980-luvulla hän hankki ateljeekodikseen Ruovedeltä Pajuskylän lakkautetun kyläkoulun ja teki pitkään heinäaiheisia maalauksia. Viimeksi hän haki maalauksiinsa aiheet Suomen historiasta sekä vanhojen kirjeiden ja kirjojen kautta omasta lapsuudestaan ja juuristaan.  
Niemi-Pynttärin teoksia on yksityiskokoelmissa ja museoiden kokoelmissa sekä muun muassa Alajärven, Alavuden, Joensuun, Kokkolan, Seinäjoen ja Tampereen kaupunkien kokoelmissa. Hän osallistui yhteisnäyttelyihin vuodesta 1957 alkaen ja piti yksityisnäyttelyitä vuodesta 1962 alkaen. Ulkomailla hän osallistui vierasnäyttelyihin Yhdysvalloissa, Kanadassa ja Iso-Britanniassa.