Rahan historia Suomessa

Rahan historia Suomessa alkoi turkisten, lähinnä oravannahkojen vaihdannalla esihistoriallisena aikana. Varhaisimmat Suomesta löytyneet metallirahat ovat roomalaisia rahoja parin tuhannen vuoden takaa. 400-luvulla Suomeen tuotiin varhaisbysanttilaisia soliduksia. Viikinkiajalta ja ristiretkien ajalta Suomesta tunnetaan jo runsaasti kolikkolöytöjä.
Markka-niminen valuutta oli käytössä Suomen alueella jo keskiajalla, ja sen käyttö jatkui 1700-luvun lopulla tapahtuneeseen Kustaa III:n rahauudistukseen asti. Venäjän vallan alkupuolella vuoden 1840 raharealisaatioon saakka Suomessa oli liikkeessä sekä Ruotsin että Venäjän rahaa. Suomen markka oli maan rahayksikkö vuosina 1860–2002. Vuonna 2002 Suomessa otettiin käyttöön Euroopan unionin yhteinen valuutta euro.

Turkikset rahana

Suomen sana raha merkitsee alun perin turkista, lähinnä oravannahkaa. Turkikset ovat olleet esihistoriallisena aikana merkittäviä vaihdon välineitä Suomessa ja laajalti Pohjois-Euroopassa. Nykysuomalaisten esivanhemmilla on ollut tiiviit kaupankäynnin tai lahjojen vaihdannan suhteet eri suuntiin, ja tässä turkikset ovat otaksuttavasti olleet merkittävässä osassa. Suomalaiset ovat usein myyneet tai antaneet ulkomaalaisille turkiksia, ja saaneet vastineeksi aineita ja esineitä, joita ei Suomessa tuotettu.

Esihistorialliset metallirahat

"Kolikko" on ilmeisesti suomessa omaperäinen sana. Sana on onomatopoeettinen, ja se kuvaa metallirahan kolinaa.
Varhaisimmat Suomesta tavatut rahat ovat roomalaisia hopeadenaareja ja kuparirahoja 100-luvulta. Osa niistä on luultavasti kulkeutunut Suomeen vasta 100-luvun jälkeen. Kaksi roomalaista kolikkolöytöä voidaan yhdistää muinaisjäännöksiin varhaiselta rautakaudelta, ja ne lienevät tulleet Suomeen Itä-Baltian kautta.
Pohjanmaalta on löydetty myöhäisroomalaisia, 400- ja 500-luvulle ajoittuvia kultarahoja, soliduksia, jotka ovat tulleet maahan ilmeisesti Ruotsin kautta.
Soliduksien tuonnin päättymisen jälkeisiltä kolmelta vuosidadalta ei Suomesta taaskaan ole rahalöytöjä. Vuoden 800 tienoilla Suomenlahden kautta avattiin kauppatie Ruotsista Venäjälle, ja reitin eräästä alkuetapista Ahvenanmaalta on löydetty 830–950-luvuille ajoittuvia raha-aarteita, joihin kuuluu yli 1 300 itämaista hopearahaa, dirhemiä. Manner-Suomesta dirhemeitä on löytynyt vähemmän.
1000-luvulla hopearaha yleistyi Varsinais-Suomessa ja Hämeessä ja myöhemmin myös Karjalassa. Siltä ajalta on tallessa noin tuhat englantilaista ja yli 4 000 saksalaista hopearahaa sekä skandinaavisia, böömiläisiä, bysanttilaisia, unkarilaiaisia ja italialaisia hopearahoja. Viikinkiajan rahat olivat helposti käsiteltävässä muodossa Suomeen tuotua hopeaa, jota käytettiin vaihdon välineenä ja korujen raaka-aineena. Rahoja punnittiin ja leikattiin, ja niitä käytettiin painon mukaan. Rahataloutta ei Suomessa siihen aikaan vielä ollut. Hopean tuonti Suomeen väheni 1000-luvun puolivälissä, ja raha alkoi yleistyä Suomessa jälleen 1200–1300-luvuilla.
Suomessa tehtiin myös jonkin verran eräänlaisia kopioita vieraista rahoista, lähinnä anglosaksisista ja bysanttilaisista. Myös Ruotsissa, Norjassa ja Tanskassa kopioitiin näihin aikoihin rahaa. Suomen kopiorahat on tehty tavallisella rahanlyöntitekniikalla, joten niitä olisi voitu sarjavalmistaa. Niitä ei kuitenkaan ole löydetty kovin monta. Pekka Sarvas tunsi vuoden 1973 tutkimuksensa mukaan niitä Suomen museoista 15 kappaletta lukuun ottamatta muilla tavoin kuin lyömällä tehtyjä. Rahojen ei ilmeisesti ole ollut tarkoitus esittää tarkoin alkuperäistä, sillä Suomessa rahat teki arvokkaiksi niiden metalli, eikä kaukaisissa maissa niillä ollut sopimusarvo. Sittemmin löydettyjen kopiorahojen määrä on kaksinkertaistunut. Vuonna 2014 artikkelissaan Tuukka Talvio kyseenlaistaa osan bysanttilaisten rahojen kopioista suomalaisen alkuperän, mutta katsoo, että osa todennäköisesti on lyöty Lounais-Suomessa. Samalla hän myös kertoo uuden kopiorahatyypin löytymisestä, josta ei vielä ole tutkimuksia.
Monien paikkojen kansanperinne kertoo maahan kätketyistä raha-aarteista. Näiden päällä saattoi maata aarteen vartija-olento tai loimuta virvatuli. Monista oikeasti löytyneistä raha-aarteista on esitetty, että ne on kätketty maahan vaaran uhatessa. Myös kansanperinne usein kertoo aarteiden syntyneen tällä tavoin. Muitakin selityksiä on annettu: aarteiden kätkeminen saattoi liittyä maagisiin uskomuksiin tai yksinkertaisesti turvallisten säilytysmahdollisuuksien puutteeseen. Rahoja on löydetty myös haudoista, joihin niitä on laitettu vainajien mukaan.

Ruotsin vallan ajan raha

Kun Suomi liitettiin Ruotsiin, käyttöön vakiintui ruotsalainen raha. Se yleistyi Ahvenanmaalla 1200-luvulla ja mantereella 1300-luvulta alkaen, sisämaassa 1400-luvulla. Etelä-Suomessa käytettiin ruotsalaisen rahan rinnalla keskiajalla yleisesti myös liivinmaalaista rahaa, joka oli lyöty useimmin Tallinnassa. Joitain englantilaisia ja saksalaisia kultarahojakin käytettiin. Suomen Turussa toimi rahapaja noin vuosina 1410–1558.
Vanhin tunnettu Suomessa käytetty rahayksikkö on kuusinainen, jonka arvo vastasi kuutta penninkiä. Nimeä on käyttänyt jo Mikael Agricola kirjallisissa tuotoksissaan, vaikka rahayksikkö oli käytössä jo ennen hänen syntymäänsä, ainakin 1400-luvulta alkaen.
Ruotsin rahajärjestelmän perusta oli laskuyksikkö markka (mark), joka jaettiin kahdeksaan äyriin (öre). Suurin leimattu raha oli aurto, joka vastasi äyrin kolmasosaa ja 1520-luvulta alkaen puolta äyriä. Sitä ennen ainoat rahat olivat penninki (1/192 markkaa) ja sen puolikas ropo. Kustaa Vaasaa edeltäneeltä ajalta säilyneistä Turun rahoista valtaosa on aurtoja ja aurron puolikkaita; myös joitain penninkejä valmistettiin. Turussa lyödyn kolikon nimi oli suomeksi kuusinainen, ruotsiksi fyrk ja latinaksi abo. Suomenkielinen nimi tulee sen alkuperäisestä arvosta kuusi penninkiä. Ruotsinkielinen nimi puolestaan tulee sanoista fyra penningar eli neljä penninkiä, mihin kolikon arvo myöhemmin laski.
Kustaa Vaasan hallituskaudella Ruotsi-Suomessa pantiin liikenteeseen suuria hopearahoja, nimellisarvoltaan äyri (1522), markka (1536) ja taaleri (1534). Hopea oli 1620-luvulle asti käytännössä ainoa rahametalli. Kuparirahaa alettiin lyödä vuonna 1624. Vuosina 1644–1778 käytettiin myös plootuja, kookkaita kuparilevyrahoja. Ruotsi otti käyttöön paperirahan 1661.
Ruotsissa tehtiin rahauudistus vuonna 1776 inflaation pysäyttämiseksi. Samalla perusyksiköksi tuli riikintaaleri. Ruotsin vallan viimeisinä vuosikymmeninä Suomessa käytettiin kahteen otteeseen paikallisluontoista paperirahaa. Sotilasviranomaiset laskivat 1790 liikkeeseen omia tilapäisseteleitään, ja vuosina 1806–1808 toiminut Turun diskonttolaitos antoi myös seteleitä.

Raha autonomian aikana

Varhaisimmat Suomesta löytyneet venäläiset rahat ovat peräisin kätköstä vuoden 1100 tienoilta Karjalasta. Venäläisiä 1500- ja 1600-luvun rahoja on löydetty paljon Karjalasta ja 1700-luvun hopearuplia ja kuparikopeekoita laajalta alueelta Itä-Suomesta. Isonvihan ja pikkuvihan aikana 1700-luvun alkupuolella koko Suomi oli venäläisten valtaama, ja myös venäläistä rahaa käytettiin. Vuoden 1743 jälkeen venäläisen kuparirahan käyttö kiellettiin, mutta hopearahaan ei otettu kantaa.
Venäjän vallattua Suomen Venäjän ruplasta tuli 29. joulukuuta 1809 annetulla julistuksella Suomen suuriruhtinaskunnan “pää- ja perustusmynti eli raha”. Myös Ruotsin raha säilyi edelleen yleisessä käytössä viranomaisten kielto- ja rajoitusyrityksistä huolimatta. Turussa 1811 perustettu tuleva Suomen Pankki sai oikeuden painaa seteleitä, elokuusta 1812 alkaen aluksi 20, 50 ja 75 kopeekan arvoisia pikkuseteleitä. Pankin muutettua Helsinkiin 1819 setelien painaminen jatkui siellä. Vuonna 1819 alettiin painaa suurempia, 1, 2 ja 4 ruplan seteleitä. Rupla-arvoisten setelien painatus siirrettiin Pietariin 1821 ja kopeekka-arvoisten 1824. Seteleihin tuli uutena piirteenä kapea koristekehys, jonka nurkissa oli nimellisarvon mukaan joko tähtikuvio, kruunu tai Suomen leijonavaakuna. 1820-luvun aikana seteleihin ilmestyivät myös koholeima, vesileima, numerointi ja allekirjoitus.
Vuonna 1840 Suomessa toteutettiin raharealisaatio, jossa palautettiin rahan “todellinen” arvo sitomalla setelit jälleen hopeaan. Samalla hopearuplasta tuli Suomen pääraha myös todellisuudessa eikä vain periaatteessa. Ruotsalaiset setelit vaihdettiin hopearahaan, ja ne katosivat kierrosta parissa vuodessa. Vanhojen setelien tilalle painettiin uudet hopeakatteiset setelit, joiden nimellisarvoiksi tuli 3, 5, 10 ja 25 ruplaa. Setelit olivat aiemmista poiketen kaksipuolisia ja osittain värillisiä, ja ne olivat teknisesti ja taiteellisesti aikaansa nähden korkeatasoisia. Setelien ohella Suomessa käytettiin hopeakolikoita. Suomen Pankista tuli uudistuksen yhteydessä todellinen setelipankki, joka pystyi toiminaan entistä monipuolisemmin niin kotimaassa kuin ulkomaillakin.

Euron aika

1. tammikuuta 1999 Suomen markka liittyi Euroopan unionin yhteisvaluutta euroon ja lakkasi siten käytännössä olemasta itsenäisenä valuuttana. Eurokolikot ja -setelit otettiin Suomessa ja muissa euromaissa käyttöön 1. tammikuuta 2002.