Israelin itsenäisyyssota

Britannian hallinto

Ensimmäisessä maailmansodassa Yhdistynyt kuningaskunta otti nykyisen Israelin alueen hallintaansa mandaattialueena. Alueelle oli 1800-luvulta lähtien, mutta erityisesti toisen maailmansodan jälkeen siirtynyt runsaasti juutalaisia sekä juutalaisten luoman elinkeinoelämän houkuttelemana arabeja, ja maa-alueita oli siirtynyt maakauppojen seurauksena turkkilaisilta feodaaliruhtinailta juutalaisten käsiin. Ensimmäisen maailmansodan päättyessä nykyisen Israelin, Länsirannan ja Gazan lisäksi myös Jordanian käsittävän alueen asukkaista noin 90 prosenttia oli arabeja ja noin 10 prosenttia juutalaisia. Nykyinen Israel on kuitenkin vain noin 20 prosenttia tästä alueesta. Suurin osa juutalaisista asui nykyisen Israelin alueella.
Vuonna 1917 annettiin Balfourin julistus, jossa Iso-Britannia sitoutui tukemaan Maailman Sionistijärjestön tavoitetta juutalaisten ”kansallisen kodin” perustamisesta. Tämän jälkeen juutalaisten maahanmuuttajien määrä oli suorastaan räjähtänyt ja alueen kansanryhmien välit kiristyivät. 
Vuonna 1922 Palestiinasta tehtiin Kansainliiton päätöksellä Britannian mandaattialue, josta kuitenkin pian erotettiin 3/4 eli Jordanjoen itäpuoli Trans-Jordaniaksi (nyk. Jordania), jonne juutalaisilla ei ollut pääsyä. 1930-luvun lopulla juutalaisia oli jäljelle jääneellä alueella, joka oli noin neljännes alkuperäisestä mandaatista, jo puoli miljoonaa eli noin kolmannes alueen väestöstä. Kansallissosialistisen puolueen noustua valtaan Saksassa maahanmuutto vain kiihtyi, ja toisen maailmansodan päättyessä juutalaisia oli jo 650 000. 
Arabien vaatimuksesta mandaattihallinto kielsi lopulta juutalaisten maahanmuuton lähes kokonaan. Iso-Britannia kyllästyi juutalaisten laittomaan maahanmuuttoon ja alueen väestöryhmien keskinäiseen terroriin ja luovutti ongelman YK:n ratkaistavaksi. YK:n yleiskokouksessa annettiin esitys alueen jakamisesta arabi- ja juutalaisvaltioihin. Palestiinaa ympäröivät arabivaltiot vastustivat esitystä ja kieltäytyivät tunnustamasta juutalaisvaltiota, kun taas Israelin ensimmäinen pääministeri David Ben-Gurion hyväksyi suunnitelman. Arabit vastustivat YK:n suunnitelmaa, koska siinä liki puolet juutalaisvaltion asukkaista olisi ollut arabeja, mutta alueen hallinto olisi silti ollut juutalaisten käsissä.
Suunnitelman hyväksymisen jälkeisenä aamuna 30. marraskuuta 1947 väkivaltaisuudet kiihtyivät entisestään, ja 11. joulukuuta lontoolainen sanomalehti The Times kertoi noin 70 juutalaisen, 50 arabin ja neljän britin kuolleen yhteenotoissa. Alkuvuodesta 1948 väkivalta vaati jo satoja kuolonuhreja kuukausittain molemmilta puolilta ja oli puhjennut avoin sota.

Israelin itsenäistyminen

Brittien poistuttua alueelta Israel julistautui yksipuolisesti itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948 ennen Ison-Britannian mandaatin umpeutumista keskiyöllä 15. toukokuuta.
Itsenäistymistä edeltävänä vuonna väkivaltaa harjoitettiin jo molemmin puolin. Konflikti laajeni, kun Egyptin, Syyrian, Jordanian, Libanonin ja Irakin joukot hyökkäsivät Israeliin. Tässä sodassa siirtomaajärjestelmää vastustanut Neuvostoliitto tuki Israelia, kun taas Iso-Britannia vanhana siirtomaaisäntänä yhä tuki arabeja itsenäistyvää siirtomaata vastaan.
Pohjoisesta hyökänneet Syyria, Libanon ja Irak pysäytettiin suhteellisen lähelle rajaa. Idästä tulleet jordanialaiset saivat vallattua Itä-Jerusalemin ja piirittivät sen länsiosat. Kuitenkin Haganah pysäytti menestyksekkäästi suurimman osan hyökkäävistä joukoista ja Irgun pysäytti egyptiläisten etenemisen etelässä. Kesäkuun alussa YK julisti kuukauden tulitauon ja tänä aikana Israelin puolustusvoimat virallisesti muodostettiin. Useiden sotaisten kuukausien jälkeen uusi tulitauko julistettiin 1949 ja väliaikaiset rajat muodostettiin. Sodan päätyttyä Israelin haltuun jäi suurempia alueita kuin YK:n jakosuunnitelmassa oli kaavailtu. Samalla Egypti miehitti Gazan ja Transjordania Länsirannan. Lisäksi Israelin ja Egyptin rajalle muodostettiin pieni El Aujan demilitarisoitu alue.