google/wiki40b huggingface dataset:
Pekka Ervast

Lapsuus ja nuoruus

Petter Elias Ervastin vanhemmat olivat asessori, rautateiden tilastollisen osaston johtaja ja filosofian maisteri Petter Edvard Ervast (1841–1899) sekä Hilma Nathalia Ervast (o.s. Törnroos 1848–1884). Pekan lisäksi perheeseen syntyi vielä neljä lasta, joista eloon jäivät Gerda (s. 1877) ja Georg (s. 1881). Isän fennomaniasta huolimatta perheen kotikieli oli ruotsi.
Pekan ihanteena oli 11–12-vuotiaasta alkaen tulla kirjailijaksi. Pekkaa opetti aluksi äiti, mutta tämän kuoleman jälkeen Pekka aloitti 1885 koulunkäynnin Helsingin Suomalaisessa Alkeisopistossa (Helsingin Normaalilyseo). Ervast pääsi ylioppilaaksi toukokuun 19. päivänä 1893. Syksyllä hän kirjoittautui Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan historiallis-kielitieteelliseen osastoon mutta jätti opinnot kesken.

Uskonnollinen valaistuminen

Ervast tutustui teosofiaan tammikuussa 1894. Hänet hyväksyttiin Skandinaviska Teosofiska Samfudet'in jäseneksi 17.10.1895. Hakemuksen hän oli tehnyt isänsä suostumuksella, koska oli tuolloin alaikäinen. Käsityksen omasta tiestään Pekka Ervast sai 13. lokakuuta 1896 kokemansa uudestisyntymiskokemuksen kautta. Hän oli omaksunut Leo Tolstoin esittämän Vuorisaarnan mukaisen elämänymmärryksen, jonka mukainen elämä johdatti hänet hänen käsityksensä mukaan Kristus-kokemukseen: 

»Tuli hetki elämässäni, jota minun täytyy nimittää uudestisyntymiseksi. – – Se on mystillinen tapahtuma, jota on vaikea kuvata ja jota arkailee ja pelkää kuvata, mutta joka on lyhyesti ja sattuvasti kuvattu evankeliumissa. Sama, mikä tapahtui Jeesukselle, kun hän meni Johanneksen luo, sama saattaa tapahtua ihmiselle nykyään, jos hän kulkee Kristuksen jäljissä. Se tapahtui minulle. Minä tulin kastetuksi.»

Tattarisuon tapaus

Tattarisuon tapauksen yhteydessä vuonna 1931 ruusuristiläisiä ja vapaamuurareita syytettiin Tattarisuon lähteestä löytyneiden ihmisten ruumiiden silpomisesta. Syytösten takana oli etenkin suojeluskunta-aktivisti Paavo Susitaival. Myös Ervast oli pidätettynä. Tapaus ratkesi loppukesästä 1932, kun ilmeni, ettei vapaamuurareilla ollut tekemistä rikoksen kanssa.

Ervastin perintö

Pekka Ervastin ruumis siunattiin Ruusu-Ristin temppelissä Helsingissä 27. toukokuuta 1934 ja poltettiin krematoriossa 29. toukokuuta 1934. Ervastin kuoleman jälkeen hänen työtoverinsa J. R. Hannula alkoi julistaa Ervastin olevan Buddhaan ja Kristukseen verrattava opettaja. Seuraajat irtosivat Ruusu-Rististä omaksi Kristosofia-uskonnoksi. Ervastilaisuutta edustaa lisäksi Ihmisyyden tunnustajat -liike.
Pekka Ervastilla oli Jaakko Liukkonen niminen kasvattipoika. Liukkonen ja hänen 9- ja 5-vuotiaat tyttärensä kuolivat helatorstaina 1939 tulipalossa joka tuhosi Liukkosen Lopen Tevännänkylässä sijainneen Saarenmaa-nimisen huvilan. Tulipalossa tuhoutui myös Pekka Ervastin laaja tieteellinen kirjasto ja useita taideteoksia.
Josef Sousedík

Josef Sousedík (18. joulukuuta 1894 Vsetín, Itävalta-Unkari – 15. joulukuuta 1944 Vsetín, Böömin–Määrin protektoraatti) oli sähköasentaja, yrittäjä ja keksijä. Hänen nimissään on yli 50 sähkö- ja konetekniikkaan liittyvää patenttia. Tästä syystä häntä nimitetään ”Määrin Edisoniksi”.
Sousedík syntyi kuusilapsiseen perheeseen. Hänen isänsä oli ammatiltaan puuseppä.
Sousedík opiskeli oppisopimuksella sähköasentajaksi työn ohessa Thonelan ja Bubelan tehtailla. Syyskuussa 1912 hän aloitti sähköasentajan työt Bartelmus-Donátin tehtaassa Brnossa ja opiskeli samanaikaisesti teknillisessä koulussa. Tänä aikana hän tutustui muutamiin sähkötekniikan asiantuntijoihin, kuten Jozef Sumeciin.
Ensimmäisessä maailmansodassa Sousedík joutui taistelemaan Venäjän ja Italian vastaisilla rintamilla. Hän haavoittui Italiassa, minkä jälkeen hänet lähetettiin kotiinsa Vsetíniin. Tšekkoslovakian itsenäistyttyä 1919 hän osallistui Unkaria vastaan käytyihin taisteluihin.
Sousedík palasi kesällä 1919 takaisin opiskelemaan ja suorittamaan loppututkintonsa. Hän aloitti sähkölaitteiden kaupan ja korjauspajan vanhempiensa kotitalossa, mutta perusti pian oman sähkölaitteisiin erikoistuneen verstaan vanhalla sahalla Vsetín-Trávníkyssa. Sousedík kehitti sähkölaitteita ja sai useita alaan liittyviä patentteja. Näistä merkittävimpiä oli oikosulkumoottorin automaattinen käynnistin. Toiminta laajeni, ja vuonna 1934 yritys työllisti jo 200 henkilöä. Tällöin se fuusioitui Ringhoffer-Tatran kanssa, ja Sousedíkista tuli sen pääjohtaja. Hän suunnitteli ja patentoi uudenlaisen sähkömekaanisen voimansiirron Tatran ČSD M290.0 -pikajunaan.
Liiketoiminnan ulkopuolella Sousedík osallistui aktiivisesti Vsetínin poliittiseen, sosiaaliseen ja kulttuurilliseen elämään. Hän toimi kaupungin pormestarina yhteensä kymmenen vuotta.
Saksan miehitettyä Tšekkoslovakian Tšekin-puoleisen osan maaliskuussa 1939 Sousedík liittyi välittömästi vastarintaliikkeeseen. Hänen toimintansa liikkeessä paljastui joulukuussa 1944, ja hän joutui Gestapon pidättämäksi. Sousedík ammuttiin 15. joulukuuta kuulustelujen yhteydessä.
Asyylitransferaasit

Asyylitransferaasit eli transasylaasit ovat transferaaseihin kuuluvia entsyymejä, jotka katalysoivat asyyliryhmän siirtoa luovuttajamolekyyliltä substraatille. Asyylitransferaasien katalysoimien reaktioiden tuotteina muodostuu estereitä ja amideja. Asyylitransferaasien EC-numero on muotoa EC 2.3.x.x.

Luokittelu ja biologinen rooli

Asyylitransferaasit jaetaan kahteen ryhmään siirtyvän ryhmän perusteella. Ryhmään, joiden EC-numero on muotoa EC 2.3.1.x, kuuluvat entsyymit jotka siirtävät muita asyyliryhmiä kuin aminoasetyyliryhmiä. Aminoasyylitransferaasit siirtävät aminoasyyliryhmiä ja niiden EC-numero on muotoa EC 2.3.2.x. Kolmas alaluokka on entsyymit, jotka siirtäessään asyyliryhmän muuttavat sen alkyyliryhmäksi. Tähän luokkaan kuuluu muun muassa sitraattisyntaasi.
Asyylitransferaasit osallistuvat muun muassa rasvahappojen ja peptidien biosynteesiin. Rasvahappojen synteesiin osallistuvat muun muassa asetyyli- ja malonyylitransasylaasit ja peptidien biosynteesiin useat aminoasyylitransferaasit. Usein asyyliryhmän siirtyy substraatille joltain koentsyymi A:n asyylijohdannaiselta.
Koripallo kesäolympialaisissa 2020 – naisten turnaus

Karsinnat

Lopputurnaukseen pääsee 12 joukkuetta. Isäntämaa Japani pääsee ilman karsintoja suoraan turnaukseen. Koriapllon MM–kilpailuista 2018 turnaukseen pääsee sen voittaja. Loput kymmenen maata ratkaistaan neljässä karsintaturnauksessa.

Otteluohjelma

Turnauksen 12 joukkuetta jaetaan kolmeen lohkoon A, B ja C. Jokainen pelaa yhden ottelun muita alkulohkonsa joukkueita vastaan. Alkulohkojen jälkeen joukkueet jaetaan kahteen arvontakoriin siten, että korissa D on alkulohkojen voittajat sekä lohkossaan toiseksi sijoittuneista paras joukkue. Koriin E sijoitetaan loput lohkossaan toiseksi sijoittuneet sekä kaksi parasta lohkossaan kolmanneksi sijoittunutta. Tämän jälkeen arvotaan puolivälierävastustajat siten, että toinen joukkue on korista D ja toinen korista E. Arvonta suoritetaan siten, että puolivälierissä ei voi kohdata saman alkulohkon joukkueet.
Louhikkotasku

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 14–15 cm eli se on kivitaskun kokoinen. Louhikkotaskukoiras on mustavalkoinen, naaras harmaanruskea ja valkoinen.

Esiintyminen

Louhikkotasku elää Aasiassa Kaspianmereltä itään Tadžikistaniin ja Länsi-Pakistaniin. Sen esiintymisalueen pinta-ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Pakistanissa ja Pohjois-Intiassa. Sitä ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Louhikkotasku elää vuorten karuilla rinteillä ja louhikkoisilla ylängöillä.

Ravinto

Laji syö pääasiassa hyönteisiä, toisinaan myös muita selkärangattomia ja pieniä liskoja.
IPhone 5s

Sormenjälkitunnistus

Aiempien iPhone-mallien lukituksen avaamiseen käytettävän salasanan sijaan iPhone 5s:n lukituksen voi avata sormenjälkitunnistuksella. Saksalainen hakkeriryhmä ilmoitti puhelimen oltua myynnissä runsaan vuorokauden saaneensa sen murrettua sormenjäljen kopiolla.
Jack and Jill

Palkinnot ja ehdokkuudet

Jack and Jill ansaitsi 12 ehdokkuutta kymmenessä kategoriassa vuoden 2012 Razzie-palkintogaalassa, mukaan lukien huonoin elokuva. Elokuva voitti kaikki kymmenen kategoriaa: huonoin elokuva, huonoin miespääosa (Sandler), huonoin naispääosa (Sandlerin roolihahmo Jill), huonoin ohjaus, huonoin käsikirjoitus, huonoin miessivuosa (Al Pacino esitti itseään), huonoin naispääosa (David Spaden roolihahmo Monica), huonoin pari (Sandler ja joko Katie Holmes, Pacino tai hän itse), huonoin kokoonpano ja huonoin esiosa, uudelleenfilmatisointi tai jatko-osa (elokuvan katsotaan olleen uudelleenfilmatisointi elokuvasta Glen tai Glenda).
Huolimatta kielteisistä palkinnoista Sandler voitti myös parhaan mieselokuvanäyttelijän Nickelodeon Kids’ Choice -palkinnon vuonna 2012.

Lipputulot

Ensi-iltaviikonloppunaan marraskuussa 2011 elokuva tuotti 25 miljoonan Yhdysvaltain dollarin lipputulot ja se oli toiseksi katsotuin. Viikonlopun toinen ensi-iltaelokuva Immortals tuotti  hieman enemmän, 32 miljoonaa dollaria. Elokuvan teatterilevitys päättyi helmikuussa 2012, jolloin se oli tuottanut yli 74 miljoonaa dollaria Pohjois-Amerikassa ja yhteensä yli 149 miljoonaa dollaria maailmanlaajuisesti.

Kotimedia

Suomessa elokuva ei päätynyt lainkaan teatterilevitykseen, vaan se julkaistiin suoraan DVD:lle 25. heinäkuuta 2012.
Carl Alexander Almqvist

Carl Alexander Almqvist (31. joulukuuta 1859 Uusikaupunki – 31. tammikuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen hovioikeuden asessori ja senaattori.
Almqvistin vanhemmat olivat kauppias Karl Anton Almqvist ja Alexandra Josefina Laurentz. Hän pääsi ylioppilaaksi 1878 Turun lyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1883. Almqvist sai varatuomarin arvon 1885.
Almqvist oli Turun hovioikeudessa suomen kielen kääntäjänä 1889–1895, kanslistina 1889–1890, reistraattorina 1890–1891, notaarina 1891–1896, varakanneviskaalina 1896–1897, sihteerinä 1897–1898 ja asessorina 1898–1903. Hän oli Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1905–1909. Viimeksi Almqvist toimi asianajajana Helsingissä 1909–1913 ja Suomen Yhdyspankin Tampereen konttorin johtajana 1913–1916 sekä vuodesta 1916 pankin asiamiehenä.
Almqvist oli Turun rahatoimikamarin sihterinä 1886-1893 ja puheenjohtajana 1896-1903 sekä Turun kaupunginvaltuuston sihteerinä 1893-1896.
Almqvist oli naimisissa vuodesta 1886 Hanna Lindrothin kanssa.
Kärpännahkaviitta

Vastaanotto

Kärpännahkaviitta sai ensi-iltansa kotimaassaan 24. elokuuta 1948 New Yorkissa. Suomen ensi-ilta oli  24. marraskuuta vuonna 1950. Elokuva sai ilmestyessään paljon positiivista palautetta.
Kärpännahkaviitta sai vuonna 1949 kaksi palkintoehdokkuutta: Oscar-ehdokkuuden parhaasta laulusta (Friedrich Hollaender (musiikki) ja Leo Robin (sanat); laulusta "This Is the Moment") ja Writers Guild of America -ehdokkuuden parhaasta kirjoitetusta amerikkalaisesta musikaalista (Samson Raphaelson). Parhaan musiikin Oscarin elokuva hävisi Jay Livingstonille ja Ray Evansille; he voittivat parhaan musiikin Oscarin kappaleella "Buttons and Bows" elokuvasta Valkonaama, jonka pääosissa ovat Bob Hope ja Jane Russell.

Muuta

Kärpännahkaviitta julkaistiin DVD:lle 25. syyskuuta vuonna 2006 Ernst Lubitschin vuoden 1946 elokuvan Piika, joka ei tiennyt paikkaansa kanssa, jotka ovat osa Hollywood Highlights 1 - Comedy -kokoelmaa.
Kärpännahkaviitta on kolmas elokuva, joka perustuu Rudolph Schanzerin ja Ernst Welischin operettiin Die Frau im Hermelin. Muut elokuvat ovat Nainen kärpännahoissa (The Lady in Ermine, 1927) ja Bride of the Regiment (1930). Teatterimusikaali Lady in Ermine (1922) perustuu myös Die Frau im Hermelin -operettiin. Lady in Ermine -musikaalin ovat kirjoittaneet Al Goodman, Harry Graham ja Cyrus Wood.
Kärpännahkaviitta oli ohjaaja Lubitschin ensimmäinen musikaaliprojekti sitten Iloinen leski -elokuvan (1934) Metro-Goldwyn-Mayerille.
The Original Sin

Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Eero Koivistoinen.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Lauri Karvonen piti jouluaaton lehdessä albumia vuoden 1971 runsaan kotimaisen jazzlevysadon parhaisiin kuuluvana ja kansainvälistä tasoa edustavana. Hän kuvaili albumin noudattavan senhetkistä muotia, kirkkaiden äänten kuten sähköpianon ja sopraanosaksofonin vahvaa asemaa. Koivistoisen levyllä käytetty iso yhtye toi tälle Karvosen mukaan kuitenkin kontrastia bassovoittoisilla sävelkuluilla. Hän kehui Koivistoisen ohella pianisti Eero Ojasta.
Sverigehuset

Sverigehuset (”Ruotsitalo”) on rakennus Tukholman Norrmalmilla, Kungsträdgårdenin ja Hamngatanin kulmassa. Se on rakennettu 1961–1969 ja sen on suunnitellut arkkitehti Sven Markelius. Rakennuksessa on kaksi osaa. Puiston puoleisessa matalammassa osassa on muun muassa Svenska institutetin toimistoja. Hamngatanin puoleisessa korkeammassa osassa on kahden kerroksen korkuinen näyttelyhalli, kirjasto ja konferenssitiloja. Sverigehusetin julkisivut on pinnoitettu betonilla, joka on erikoiskäsittelyllä saatu jäljittelemään luonnonkiveä.
Into Salmio

Into Erkki Salmio ent. Selin (28. marraskuuta 1894 Humppila – 20. helmikuuta 1962) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat ylikonstaapeli Karl August Selin ja Josefina Strömgr6n. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Elsa Alma Emilia Leppäsen kanssa.

Opinnot

Salmio kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta vuonna 1914 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa vuosina 1914–1916 ja suoritti teologisen alkututkinnon vuonna 1916. Salmio suoritti Sotakorkeakoulun erikoiskurssin Suojeluskuntain päällystökoulussa vuonna 1925 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston vuosina 1926–1927. Hän oli komennettuna vuonna 1928 tutustumaan Saksan armeijan koulutukseen ja vuonna 1929 Unkarin armeijan remonttiasioihin ja 1930 Ruotsin armeijan talvikoulutukseen.

Jääkäriaika

Salmio liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 3. maaliskuuta 1916, josta hänet siirrettiin myöhemmin pataljoonan 4. komppaniaan ja edelleen pataljoonan ratsuosastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Salmio toimi sisällissodan jälkeen 4. toukokuuta – 31. toukokuuta 1918 Terijoella ratsuväestä muodostetun vartioston päällikkönä, mutta komennettiin 24. lokakuuta 1918 ja siirrettiin myöhemmin 29. marraskuuta 1918 joukkueenjohtajaksi Lapin I rajavartiopataljoonaan. Hän palveli Kuhmoniemen komennuskunnassa, kunnes siirrettiin 1. huhtikuuta 1919 joukkueenjohtajaksi Hämeen ratsurykmenttiin ja komennettiin edelleen 12. heinäkuuta 1919 alkaen 3. Divisioonan adjutantiksi ja siirrettiin 26. kesäkuuta 1920 joukkueenjohtajaksi Hämeen ratsurykmenttiin. Hänet määrättiin 3. elokuuta 1920 alkaen 2. eskadroonan päällikön viransijaiseksi ja 18. syyskuuta 1920 alkaen päälliköksi 1:een eskadroonaan ja 28. tammikuuta 1921 alkaen 3. eskadroonaan. Eskadroonasta hänet siirrettiin 6. kesäkuuta 1923 yleisesikuntaupseeriksi Ratsuväkiprikaatin esikuntaan ja 16. toukokuuta 1925 kantaeskadroonan päälliköksi Uudenmaan rakuunarykmenttiin ja 28. huhtikuuta 1927 yleisesikuntaupseeriksi Ratsuväkiprikaatin esikuntaan. Salmio komennettiin 15. syyskuuta 1927 ja siirrettiin 23. joulukuuta 1927 alkaen Yleisesikunnan koulutustoimiston päälliköksi, josta hänet siirrettiin edelleen 27. elokuuta 1929 Polkupyöräpataljoona 3:n komentajaksi ja 1. heinäkuuta 1933 Sotakorkeakoulun johtajan apulaiseksi ja opettajaksi sekä 14. tammikuuta 1936 Kadettikoulun johtajaksi.
Stecknitzin kanava

Stecknitzin kanava (saks. Stecknitzkanal) oli kanava Saksan pohjoisimmassa osavaltiossa Schleswig-Holsteinissa. Se rakennettiin vuosina 1392-1398. Kanava yhdisti Stecknitzin (Traven sivujoki) ja Delvenaun (Elben sivujoki) pienehköt joet, ja se oli osa Vanhaa suolatietä (Alte Salzstraße). Kanava oli 85 senttimetriä syvä, 7,50 metriä leveä ja 94 kilometriä pitkä. Lisäksi siinä oli yhteensä 17 sulkua, joista Palmschleuse Lauenburgissa on vielä jäljellä. Vuonna 1900 kanavan korvasi uusi Elbe–Lyypekki-kanava.
Michèle Lesbre

Michèle Lesbre on ranskalainen kirjailija. Häneltä on ilmestynyt 11 teosta, joista on toistaiseksi suomennettu vain Punainen sohva (Le canapé rouge) Lurra Editionsin kustantamana vuonna 2014. Teos oli alkukielellään Goncourt-palkintoehdokkaana vuonna 2008.
Lesbren teokset ovat kerroksellisia ja usein niissä sivutaan sotaa tai muuta yhteiskunnallista mullistusta, joka muovaa ihmisen elämää peruuttamattomasti. Lesbren katse on tarkka ja runollinen ja hänen kielensä rikasta.
Eestinkylä

Eestinkylä (ruots. Estby) on kylä Kirkkonummella. Vuonna 2011 kylässä oli 718 asukasta.
Se sijaitsee Kirkkonummen keskustasta noin viisi kilometriä etelään päin. Eestinkylä koostuu harvakseltaan sijoittuvista omakotitaloista sekä viljelysalueista. Eestinkylää halkoo kaksi suurehkoa jokea, jotka usein tulvivat keväisin ja näin aiheuttavat ongelmia alueen liikenteessä. Eestinkylässä palvelee Maatilapuoti, jossa myydään muun muassa elintarvikkeita.
Valtionvaakunan ritarikunta

Valtionvaakunan ritarikunta (viroksi Riigivapi teenetemärk) on korkea-arvoisin Viron ansioritarikunnista. Se perustettiin presidentti Konstantin Pätsin antamalla asetuksella vuonna 1936 Viron itsenäisyyspäivän 24.2.1918 muistoksi. Ritarikunnan merkeillä palkitaan vain maan omia kansalaisia valtion hyväksi suoritetuista teoista ja palveluksista.
Viron tasavallan 90-vuotisjuhlavuotena helmikuussa 2008 jaettiin ensimmäisen kerran Valtionvaakunan ritarikunnan ketjuja uudelleenitsenäistymisen jälkeen. Presidentti Konstantin Pätsille aikoinaan annettu ainoa ketju on edelleen Moskovassa, ja se kuuluu Kremlin heraldiseen kokoelmaan, jonne se todennäköisesti jääkin. Pääministeri Andrus Ansip luovutti ketjun ja ensimmäisen luokan ristin tasavallan presidentti Toomas Hendrik Ilvekselle. Presidentti Ilves puolestaan myönsi ketjun entisille presidenteille: postuumisti presidentti Lennart Merelle ja elossa olevalle presidentti Arnold Rüütelille.
Ritarikunnassa on yhteensä kuusi luokkaa. Ritarikuntamerkkinä on kullattu ns. suuri valtion vaakuna, jossa on keskellä kolme sinistä leijonaa ja vaakunaa reunustaa kaksi monilehtistä tammenoksaa. Vaakunan koko vaihtelee luokittain. Ensimmäisen luokan merkki on halkaisijaltaan 58 mm, toisen ja kolmannen luokan 55 mm sekä neljännen ja viidennen 42 mm. Kääntöpuolella on kohokuvioituina numeroina päivämäärä ”24.2.1918”.
Ritarikuntaketju on kultaa ja leveydeltään 30 mm. Se muodostuu vanhoista virolaisornamenteista, mm. 48 kultalyhteestä. Ketjuun kuuluu myös jalokivikoristeita, yksi rubiini, kolme safiiria ja 96 timanttia. Ketjusta roikkuvan vaakunan halkaisija on 69 mm. Rintatähti kuuluu sekä ketjuun että ensimmäisen ja toisen luokan kunniamerkkiin. Ketjun ja I luokan merkin rintatähti on halkaisijaltaan 87 mm. Keskellä on 42 mm:n valtion vaakuna. Ketjun rintatähti on kultaa, I ja II luokan tähti hopeaa.
Ritarikunnan nauha on tummansininen moireekuvioitu silkkinauha. Oikean olkapään yli kannettavan I luokan nauhan leveys on 105 mm. II ja III luokan merkki kannetaan perinteen mukaan kaulassa 41 mm nauhassa. Rinnan vasemmalla puolella kannettavien IV ja V luokan merkkien nauhan leveys on 35 mm.
Ransom Riggs

Yksityiselämä

Ransom Riggs syntyi Marylandissa vuonna 1979 yli 200-vuotiaalla maatilalla. Riggs vietti nuoruutensa Floridassa, missä hän kävi Pine View School of the Gifted -nimistä koulua.   
Riggs opiskeli englantilaista kirjallisuutta yksityisessä taidekoulussa, Kenyon Collegessa. Myöhemmin hän opiskeli elokuvataidetta Etelä-Kalifornian yliopistossa. 
Tällä hetkellä Riggs asuu Santa Monicassa Kaliforniassa. Hän meni naimisiin kirjailija Tahereh Mafin kanssa vuonna 2013.  Riggsillä ja Mafilla on yksi yhteinen lapsi, joka syntyi 30. toukokuuta 2017.

Ura

Internetiin tekemiensä lyhytfilmien ja Mental Floss -medialle bloggaamisen ansiosta Riggs sai mahdollisuuden kirjoittaa The Sherlock Holmes Handbook -teoksen. Teos julkaistiin osana Sherlock Holmes -elokuvien oheistuotteita vuonna 2009. 
Riggs otti yhteyttä julkaisijaansa, Quirk Books -yhtiöön, ja ehdotti, että voisi käyttää keräämiään vanhoja valokuvia osana suunnittelemaansa kuvakirjaa. Toimittajan suosituksesta Riggs päätti käyttää kuvia pohjana kertomukselle.  Tuloksena tästä syntyi vuonna 2011 Neiti Peregrinen koti eriskummallisille lapsille, joka pääsi The New York Times -lehden bestseller-listalle. Vuonna 2016 kirjasta tehtiin Eva Greenin tähdittämä filmatisoitu versio. 
Vuonna 2012 Harper Collins julkaisi Riggsin toteuttaman Talking Pictures -kuvakirjan, joka perustuu vanhoihin valokuviin. 
Neiti Peregrinen koti eriskummallisille lapsille -kirjan jatko-osa, Kolkko kaupunki, julkaistiin Yhdysvalloissa tammikuussa 2014. Kolmas jatko-osa, Library of Souls, julkaistiin syyskuussa 2015.
Ya (kana)

Alkuperä

Hiragana や ja katakana ヤ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 也.

Latinisaatio

Kanat latinisoidaan samalla tavalla sekä Hepburn-, Kunrei-shiki- että Nihon-shiki-järjestelmissä: « ya ».
Ralf König

Ralf König (s. 8. elokuuta 1960 Soest) on saksalainen sarjakuvapiirtäjä, joka on tullut ennen muuta kuuluisaksi homohahmoistaan arkisten ongelmien keskellä. Päärooliin kirjoissa nousi pariskunta Konrad ja Paul, joiden elämän ongelmat ovat kovin tuttuja kaikille. Saksassa tähden maineen saavuttaneen piirtäjän teoksista on myös tehty elokuvia.

Ura

König opiskeli alun perin puusepäksi, mutta jätti opintonsa kesken 1970-luvulla ja aloitti Düsseldorfin taideakatemiassa piirtämisen opiskelun. Vuonna 1987 saksalainen kustantamo Rowolth julkaisi hänen sarjakuvansa Vapautunut mies. Tämän jälkeen Königille on myönnetty useita palkintoja työstään.
König käsittelee elämäänsä ja uraansa elämäkerrallisessa sarjakuvateoksessaan Vasemmalla kädellä.
Arbi Méjri

Ura

Méjri aloitti uransa CS Hammam-Lifissä vuonna 2005, josta hän siirtyi vuonna 2007 Espéranceen vuoteen 2010 kestävällä sopimuksella. Méjri pelasi joukkueessa aina vuoteen 2011, jonka aikana hän saavutti muun muassa Tunisian mestaruuden vuosina 2009, 2010 ja 2011, sekä Arabian Mestarien liigan ja Afrikan Mestarien liigan vuosina 2009 ja 2011. Méjri oli pitkään Hamdi Kasraouin varamaalivahtina alkuvuosinaan, mutta ei kyennyt vakiinnuttamaan ykkösvahdin roolia Kasraouin siirtyessä Ranskaan.
Tammikuussa 2012 Méjri siirtyi takaisin kasvattajaseuraansa CS Hammam-Lifiin.

Maajoukkue

Maajoukkueessa Méjri on pelannut alle 23-vuotiaissa noin 20 ottelua ja miesten A-maajoukkueessa kaksi ottelua.