google/wiki40b huggingface dataset:
Taavi Taina

Taavi Taina (käytti Saksassa peitenimeä Mäkelä), (25. maaliskuuta 1888 Luumäki – 1. helmikuuta 1965) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Suomen sisällissodassa Lempäälässä vuonna 1918. Hän osallistui Suomen sisällissotaan kiväärinjohtajana Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui sekä talvi- että jatkosotaan, joista ensimmäisessä hän myös haavoittui.

Perhe ja opinnot

Tainan vanhemmat olivat maanviljelijä Elias Taina ja Maria Pesu. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1918 Laina Lucia Toivosen kanssa. Hän kävi kansakoulun ja Elisenvaaran maanviljelyskoulun vuosina 1909–1911 sekä suoritti yksityisesti keskikoulukurssin Iin yhteiskoulussa vuonna 1930. Hän sai sotilaskoulutusta Suojeluskuntaupseerikurssilla Viipurissa vuonna 1921 ja pioneerikurssilla Korialla vuonna 1927. Lisäksi hän kävi Reserviupseerikoulun vuonna 1928 ja suoritti taktiikan soveltamiskurssin vuosina 1925 ja 1927 sekä kävi voimistelunjohtajakurssin vuonna 1931 ja komppanianpäällikkökurssin I jakson vuonna 1933 Suojeluskuntain päällystökoulussa.

Jääkärikausi

Taina työskenteli maanviljelystyönjohtajana ja maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 23. tammikuuta 1917, josta hänet siirrettiin 1. komppaniaan 12. kesäkuuta 1917 ja edelleen 1. konekiväärikomppaniaan 22. marraskuuta 1917.

Suomen sisällissota

Taina saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan kiväärinjohtajaksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä ja Kämärän asemalla sekä Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Taina palveli sisällissodan jälkeen Kaartin Jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniassa. Hän erosi armeijasta hän erosi 13. elokuuta 1918 ja liittyi 27. lokakuuta 1918 alkaen Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin harjoituspäälliköksi Luumäen suojeluskuntaan. Hän toimi 1. maaliskuuta 1919 alkaen paikallispäällikkönä edellä mainitussa suojeluskunnassa. Hänet nimitettiin 1. kesäkuuta 1921 alkaen Viipurin suojeluskuntapiirin IV alueen päälliköksi. Tehtävästä hän erosi säädetyn eroamisiän perusteella 25. maaliskuuta 1938.
Harrison Craig

Harrison Craig (s. 7. syyskuuta 1994 Melbourne, Australia) on australiainen laulaja. Hän tuli tunnetuksi voitettuaan The Voice Australian vuonna 2013. Craig on julkaissut kolme studioalbumia, jotka pääsääntöisesti sisältävät cover-versioita artisteilta kuten Elvis Presley, Frank Sinatra, Michael Bublé ja Paul Anka. Hänen esikoisalbuminsa "More than a dream" julkaistiin vuonna 2013 ja sitä seurasi kiertue Australiassa. Hänen toinen Albuminsa "L.O.V.E" julkaistiin vuonna 2014 ja kolmas vuonna 2016 nimeltään "Kings of Vegas". Craig on esiintynyt Australiankin ulkopuolella ja hän aloittaa oman kiertueensa Kanadassa vuoden 2019 aikana. 
Harrison Craig on tehnyt yhteistyötä esimerkiksi seuraavien henkilöiden kanssa: Seal, Barry Gibb ja David Foster. Musiikin ohella hän on myös kirjoittanut lapsille suunnatun kirjan, joka kertoo hänen nuoruudestaan ja siihen liittyvistä vaikeuksista. Craig on osallistunut monenlaiseen hyväntekeväisyystoimintaan esimerkiksi nuorten parissa.
GOCE

Satelliitti ja sen mittalaite

Satelliitin massa on 1 200 kg. Satelliitin kiertorata on vain 250 km korkea aurinkosynkroninen kiertorata. Satelliitin suunnitellaan toimivan vain 6–12 kuukautta noin 250 km:n korkeudella − rata ylläpidetään rakettimoottorin avulla ja sen ajoainevaranto on rajallinen. GOCE tuottaa runkoonsa kiinnitetyillä aurinkokennoilla 1 500 W sähkötehoa. Aurinkosähkö antaa sähkötehon englantilaisvalmisteiselle ionimoottorille, joka käyttää ajoaineena ksenonia (40 kg kaikkiaan) ja toimii radankorjausmoottorina.
Satelliitissa on kolme instrumenttia, joista tärkein on Electrostatic Gravity Gradiometer (EGG). Tämä instrumentti mittaa painovoimagradienttia satelliitin paikalla avaruudessa. Mittauksista voidaan monimutkaisen inversiomenetelmän avulla rekonstruoida Maan painovoimakenttä. Tämän kentän eräs tasa-arvopinta taas on geoidi, joka pitäisi olla sama kuin keskimerenpinta, mutta muun muassa merivirtausten vuoksi näin ei ole. Pintojen välinen poikkeama on metrin luokkaa oleva. Meritopografia mahdollistaa merivirtausten mallittamisen.

Suomi ja GOCE

Suomessa Geodeettinen laitos on mukana GOCE-satelliittiin liittyvässä tutkimuksessa. Espoolainen Space Systems Finland -yhtiö toteutti satelliitin asennonsäädön tietokoneohjelmiston.

Toiminta

Satelliitti laukaistiin 17. maaliskuuta 2009 Plesetskin kosmodromilta Venäjältä Rockot-kantoraketilla.
Vuoden 2010 elokuun lopussa ESA ilmoitti, ettei GOCE ole toiminut kuukauteen tietokoneen laitevian takia. Tietokoneessa oli ollut toimintahäiriö jo aiemmin. Syyskuun alussa 2010 tietokoneen päätietokoneella ja varatietokoneella olleet viat kierrettiin niiden ohjelmistoja muuttamalla.
Marraskuussa 2010 päätettiin jatkaa satelliitin toimintaa 18 kuukaudella vuoden 2012 loppuun asti tarkoituksena tarkentaa jo kerättyä tietoa.
2012 marraskuussa satelliitin rataa laskettiin 255 km:sta  235 km:iin tarkemman datan saamiseksi. Ajoainetta oli tällöin jäljellä 50 viikon ajaksi.
Rataa laskettiin edelleen 229 km:iin toukokuussa 2013. Ajoaineena käytetyn ksenonin loppumisen jälkeen aluksen laskettiin saapuvan yläilmakehään 2–3 viikon kuluessa. 18. lokakuuta 2013 ESA ilmoitti ajoaineen paineen vähentyneen alle toimintarajan. Virallisesti satelliitin toiminnan ilmoitettiin loppuneen 21. lokakuuta, kun sen ionimoottori lopetti toimintansa.
GOCE-satelliitti tuhoutui maanantain vastaisen yönä kello 2.16 Suomen aikaa saavuttaessaan ilmakehän tiheämmät osat. ESA:n mukaan satelliitti putosi mereen Etelä-Atlantilla 400 kilometriä Falklandin saarista etelään lähellä Tulimaan kärkeä.
Yrjö Schildt

Wolmar Yrjö Wilhelmi Schildt (31. heinäkuuta 1899 Jyväskylä – 5. helmikuuta 1961 Sysmä) oli tilanomistaja, majuri evp. sekä IKL:n ja myöhemmin Maalaisliiton kansanedustaja.
Schildtin vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Jalo Aatos Wiini Wilhelm Schildt ja Dagmar Helmine Maria Alexandra Streng. Hän pääsi ylioppilaaksi 1919 ja suoritti kadettikoulun 1922 ja tykistön ampumakoulun 1924. Schildt oli Puolustusvoimain palveluksessa 1922–1928 ja oli sen jälkeen tilanomistajana Sysmässä kuolemaansa saakka. Hän oli myös Oy P.H. Bökmanin toimitusjohtajana.
Schildt oli IKL:n kansanedustajana 1933–1936 ja Maalaisliiton kansanedustajana 1939–1944 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän oli naimisissa vuodesta 1926 Jenny Alice Väänäsen kanssa.
Kantatie 78

Reitti

Kantatie 78 alkaa Oulujärven pohjoispuolelta Paltamon keskustasta. Tie kulkee vaaramaisemien halki sivuten Paljakan luonnonpuistoa Puolangalle. Puolangalta tie jatkuu Manner-Suomen keskipisteen kautta Jaurakkajärveä sivuten Hirvaskoskelle ja edelleen Pudasjärvelle. Hirvaskosken ja Pudasjärven välinen 16 kilometrin osuus on yhteistä valtatien 20 kanssa. Pudasjärven keskustan kohdalla kantatie 78 kääntyy pohjoiseen ja jatkuu enimmäkseen tasaisen korpimaaston läpi Ranuan keskustaan. Ranualta tie jatkuu Narkaus- ja Kivitaipale -nimisten kylien kautta Rovaniemen keskustan itäpuolelle, Ounasjoen rannalle.
Tien reitti kulkee seuraavien kuntien alueella: Paltamo – Puolanka – Pudasjärvi – Ranua – Rovaniemi

Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 78 oli Rovaniemen ja Pudasjärven välinen tie. Tuolloin tie kulki Ranualta Kuhan, Petäjäjärven, Telkkälän ja Siuruan kylien kautta Pudasjärvelle. Vuonna 1970 tie oli vielä kokonaisuudessaan sorapintainen. 1970-luvun alussa tietä kuitenkin parannettiin ja se linjattiin Ranuan ja Pudasjärven välillä nykyiselle paikalleen. 1970-luvun puolivälissä myös Paltamon ja Pudasjärven välinen osuus numeroitiin kantatie 78:ksi. Syyskuussa 1989 valmistui Rovaniemen keskustan tuntumaan Kemijoen Ounaskosken ylittävä, 320 metriä pitkä Jätkänkynttilä-silta, joka oli Suomen ensimmäinen vinoköysisilta. Ennen sillan valmistumista kantatie 78 oli ylittänyt Ounaskosken yhdistettyä maantie- ja rautatiesiltaa pitkin.
Rynkäjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,1 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Ruoveden lähialueeseen (35.331) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120 metriä mpy.
Celebesinmeri

Celebesinmeri on läntisen Tyynenmeren alue, jonka pohjoispuolella ovat Sulunmeri ja Filippiinit, idässä Indonesian Sangihesaaret, etelässä Sulawesi ja lännessä Borneo. Makassarinsalmi yhdistää sen Jaavanmereen. 
Celebesinmeren pituus pohjoisesta etelään on 675 km ja idästä länteen 837 km. Sen kokonaispinta-ala on 280 000 km².
Celebesinmeren alueella on tavattu noin 580 eri korallilajia. Sen eläimistöön kuuluu mm. valaita, delfiineitä, merikilpikonnia, paholaisrauskuja, kotkarauskuja, barrakudia,  miekkakaloja ja tonnikaloja.
Malmön synagoga

Malmön synagoga (ruots. Malmö synagoga) on synagoga Malmössä, Ruotsin Skånessa. Se on Malmön ainoa synagoga. Synagoga rakennettiin vuonna 1903 ja vihittiin saman vuoden syyskuun 20. päivänä. Sen rakennustyöt maksoivat noin 65 600 sen aikaista Ruotsin kruunua, ja tuohon aikaan se oli myös Malmön ainoa ei-kristillinen uskonnollinen rakennus. Synagogan on suunnitellut maurilaiseen tyyliin malmöläinen arkkitehti John Smedberg.
Nelly Lovén

Nelly Anita Lovén on suomalainen näyttelijä, joka näytteli muun muassa elokuvissa Neiti talonmies (1955) ja Pieni luutatyttö (1958).
John Allen Muhammad

Tausta

Muhammad oli Persianlahden sodan veteraani. Hän vaihtoi syntymänimensä John Allen Williamsista Muhammadiksi vuonna 2001. Hän oli Nation of Islamin jäsen.
Ystävien mukaan Muhammad avusti Louis Farrakhanin ”Miljoonan miehen marssin” turvajärjestelyissä 1995, mutta Farrakhan on julkisesti sanoutunut irti Muhammadin toimista.
Muhammad oli eronnut kahdesti, ja hänellä oli voimassa oleva lähestymiskielto entiseltä vaimoltaan. Hänet oli pidätetty lähestymiskiellon rikkomisesta aseistettuna.
Kartiskajärvi (Jämsä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,1 hehtaaria ja se on 650 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee mäkisellä ylängöllä mäkien välisessä painaumassa. Pohjoispuolella sijaitsee Saravuori, jonka huippu kohoaa noin 50 metriä järven vedenpintaa korkeammalle. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä ja sen loivat rannat ovat metsämaata. Kuntien välinen raja ylittää järven kaakko-luoteis-suuntaisena niin, että noin neljäsosa siitä jää Jämsän puolelle.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Längelmäveden alueella (35.72), jonka Eväjärven valuma-alueeseen (35.723) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 146,7 metriä mpy. Siihen on johdettu kolme metsäojaa, joista lounaisrantaan laskeva on Ahvenjärven laskuoja, ja länsirantaan laskeva on Pahajärven laskuoja. Järven luusua sijaitsee itäpäässä, missä järvestä työntyy kuruun kapea lahti. Laskuoja yhtyy suolla Saarijärveltä tulevaan laskuojaan. Oja laskee Vähään Kartiskajärveen, joka laskee puolestaan lopulta Väärä-Kalkkuun.

Historiaa

Vuosien 1958 ja 1965 peruskartoissa ovat järvien väliset ojat osittain perattu suoriksi. Järven vierestä kulki tuolloin jo metsäautotie ja se itärantaan oli rakennettu kolmen rakennuksen kämppä. Kämppä näkyy vielä vuoden 1981 kartassa mutta ei enää seuraavassa vuoden 1988 kartassa.
Yellow (suomalainen yhtye)

Yellow oli turkulainen popyhtye, joka toimi 1960-luvun loppupuolelta vuoteen 1977. Se esiintyi alun perin nimellä Only Five ja muutti kesällä 1969 nimensä Yellow'ksi.
Yhtye julkaisi ainoaksi jääneen albuminsa Keltakuume vuonna 1975. 
Vuoteen 1977 saakka toimineeseen yhtyeeseen kuuluivat eri aikoina muun muassa laulusolistit Olli Lundstedt (1969–70), Hannu Takala, Johnny Gustafsson ja Mike Varness, kitaristit Jouko Linko (1969–70, myöhemmin basistina), Melvin McRae (1971–75), Ilpo Murtojärvi, Bert Karlsson, Sakari Kivinen, Kari Kilpeläinen, Jan Stolpe ja viimeisenä Tom Knif. Rumpaleina yhtyeessä toimivat ainakin Taisto Keinänen (1969–70), Johnny Gustafsson (1971–), Rami Österman ja Eero Valkonen (1975-1977). Rytmikitaristina ja myöhemmin basistina toimi Helge Koskela (1969–). Muita Yellow’n basisteja olivat ainakin Timo Kurki (1969–70) ja Alarik Repo. Kosketinsoittajista lähteet mainitsevat Markku Silanderin.
Albumin Keltakuume ohella Yellow’n musisointia on tallennettu vuoden 1994 kokoelmalle Anna mulle Lovee ja vuoden 2007 kokoelmalle Föribeat.
Celsuksen kirjasto

Celsuksen kirjasto on kirjastona toiminut rakennus Efesoksessa, nykyisessä Turkissa. Kirjasto rakennettiin hautamuistomerkiksi Asian provinssin kuvernöörille Tiberius Julius Celsus Polemaeanukselle, joka on haudattu kirjaston lattian alle. Kirjaston rakennutti Celsuksen poika Galius Julius Aquila. Celsuksen kirjaston rakennustyöt aloitettiin vuonna 110 ja se valmistui 135. Kirjastossa säilytettiin aikanaan yli 12 000 kääröä.
Venetsian elokuvajuhlat

Historia

Venetsian elokuvajuhlat saivat alkunsa vuonna 1932, jolloin Venetsian biennaaleissa alettiin esittää elokuvia. Vaikka alkuperäisen tapahtuman ideoivat yksityiset matkailunjärjestäjät, fasistihallinto tuki sitä Istituto del Cinema Educatoren kautta. Fasistit näkivät elokuvatapahtuman mahdollisuutena esitellä hallinnon moderniutta ja avoimuutta myös ulkomaalaisille vaikutteille.
Elokuvajuhlat osoittautuivat niin suosituiksi, että jo vuonna 1935 ne muutettiin jokavuotisiksi. Alkuaikoina tapahtuma oli yllättävän avoin, ja siellä esitettiin muun muassa monia Hollywood-tuotantoja, kuten Rouben Mamoulianin Tri Jekyll & Mr. Hyde ja Elämän uhkapeli, ja jopa monia fasismiaatteen vastaisia elokuvia, kuten René Clairin Meidän vapaus ja Jean Renoirin pasifistinen Suuri illuusio. Fasistit tiukensivat hiljalleen otettaan myös elokuvajuhlista, ja Etiopian valtauksen ja sen aiheuttamien kansainvälisten pakotteiden jälkeen tapahtumaa pienennettiin käsittämään enää eurooppalaista elokuvaa. Tapahtumassa esitettiin ja palkittiin vain akselivaltojen aatteille myönteisiä elokuvia.
Toisen maailmansodan takia juhlia ei järjestetty vuosina 1943–1945. Tapahtumaa jatkettiin jälleen 1946, jolloin parhaan elokuvan palkinto meni Renoirin Etelän miehelle. Kultaisesta leijonasta tuli tapahtuman pääpalkinto vuonna 1949, jolloin tapahtumaa laajennettiin myös käsittämään lastenelokuvia, lyhytelokuvia ja dokumentteja.
Elokuvajuhlien muoto muuttui vuonna 1968, jolloin poliittisen tilanteen takia juhlissa ei jaettu reiluun vuosikymmeneen palkintoja. Elokuvajuhlat järjestettiin kuitenkin normaalisti, ja palkinnotkin palasivat ohjelmistoon vuonna 1980. Ainoat 1970-luvulla jaetut tunnustukset menivät John Fordille ja Charles Chaplinille, jotka saivat elämäntyöpalkinnot.

Tapahtumat

Venetsian elokuvajuhlilla on kaksi kilpasarjaa. Pääkilpasarjassa, jonka pääpalkinto on Kultainen leijona, on maksimissaan 20 elokuvaa, joiden ensi-ilta on Venetsian elokuvajuhlilla. Orizzonti-sarjassa on myös maksimissaan 20 elokuvaa. Sarja keskittyy erityisesti esikoiselokuviin, nuoriin vielä tuntemattomiin kykyihin ja independent-elokuviin. Kilpasarjojen lisäksi elokuvajuhlien aikana esitetään myös kilpailun ulkopuolisia nykyelokuvia ja restauroituja klassikkoja.
Elokuvajuhlien aikana järjestetään myös Venetsian elokuvamarkkinat, joissa tapaavat elokuvien tuottajat, ostajat ja levittäjät. Sitä kautta voidaan myydä ja ostaa elokuvia, jotka eivät kuulu viralliseen ohjelmistoon. Lisäksi samaan aikaan pidetään itsenäisinä tapahtumina Settimana Internazionale della Critica -sarja (”kansainvälisten kriitikkojen viikko”), jossa on maksimissaan kahdeksan Italian elokuvakriitikkojen liiton valitsemaa elokuvaa, ja Giornate degli Autori (”tekijöiden päivät”), joka tunnetaan myös nimellä Venice Days, jossa on maksimissaan 12 Kansallisen elokuvantekijöiden liiton ja 100 Autori -järjestön valitsemaa elokuvaa. Giornate degli Autori nostaa esille uusia mielenkiintoisia kykyjä.
David Rittich

Ura

Rittich on HC Dukla Jihlavan kasvatti. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa seuran edustusjoukkueessa kaudella 2011–2012 Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. česká hokejová ligassa. Seuraavalla kaudella hän pelasi 24 ottelua torjuntaprosentilla 92,1. Kaudella 2013–2014 Rittich pelasi 41 ottelua torjuntaprosentilla 92,7. Hän oli koko liigan eniten voittoja torjunut maalivahti 29 voitolla. Yhdeksässä pudotuspeliottelussa Rittichin torjuntaprosentti oli 93,5.
Kaudeksi 2014–2015 Rittich teki sopimuksen pääsarjatasolla pelanneeseen BK Mladá Boleslaviin. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi 23 ottelua. Hän pelasi myös seitsemässä runkosarja- ja kuudessa pudotuspeliottelussa lainalla Jihlavassa. Kaudella 2015–2016 Rittich vakiinnutti paikkansa joukkueensa pelaavana maalivahtina. Hän torjui 48 runkosarjaottelussa torjuntaprosentilla 91,9 ja kymmenessä pudotuspeliottelussa prosentilla 90,3.
Kauden jälkeen Rittich solmi kesäkuussa 2016 yhden vuoden mittaisen sopimuksen NHL-seura Calgary Flamesin kanssa. Hän pääsi ensimmäisellä kaudella debytoimaan pelaten yhden erän Flamesin kauden viimeisessä runkosarjaottelussa San Jose Sharksia vastaan. Kauden aikana Rittich pelasi Flamesin AHL-farmijoukkue Stockton Heatissa 31 runkosarjaottelua torjuntaprosentilla 92,4. Hän torjui myös neljässä ottelussa pudotuspeleissä.
Flames ja Rittich solmivat kesällä 2017 yksivuotisen jatkosopimuksen.
Reijo Kanerva (jääkiekkoilija)

Reijo Kanerva (s. 10. joulukuuta 1931 Rauma) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1950–1965 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Kanerva edusti koko SM-sarjauransa ajan Rauman Lukkoa. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 133 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 56 + 46 = 102 ja jäähymääränsä 102 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden vuonna 1963 ja saavutti lisäksi yhden SM-hopean.
Kanerva pelasi Suomen maajoukkueessa kaksi maaottelua.
Keşlə FK

Historia

İnter Baku on perustettu vuonna 1997 nimellä Khazar University. Se aloitti amatöörisarjoista, mutta nousi vuonna 1999 Azerbaidžanin Valioliigaan sijoittuen ensimmäisellä kaudella 11. eli toiseksi viimeiseksi. Seuraavina kausina sijoitukset olivat 7. ja 3. Kauden 2003-04 sijoitus neljänneksi takasi paikan UEFA Intertoto Cupin, mutta seura hävisi toisella kierroksella suomalaiselle Tampere Unitedille yhteismaalein 3-1. Kesällä 2004 seuran nimi vaihtui nykyiseen İnter Bakuin. Seura voitti ensimmäisen mestaruutensa kaudella 2007-08, mikä takasi paikan seuraavan kauden Mestarien liigaan. Baku voitti makedonialaisen Rabotničkin vierasmaalisäännön turvin, mutta toisella kierroksella serbialainen Partizan oli parempi yhteismaalein 3-1. Baku pääsi kaudella 2009-10 pelaamaan Eurooppa-liigaa, jolloin slovenialainen Spartak Trnava oli ensimmäisellä karsintakierroksella parempi maalein 5-2. İnter Baku voitti toisen mestaruutensa vuonna 2010, joka takasi paikan jälleen Mestarien liigan kaudelle 2010-11. Tällöin puolalainen Lech Poznań voitti lopulta toisella karsintakierroksella rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Kauden 2012-13 Eurooppa-liigan ensimmäisellä karsintakierroksella Baku voitti virolaisen Narva Transin toisessa osaottelussa 5-0, mikä oli tuolloin ennätys. Toisella kierroksella kreikkalainen Asteras Tripolis oli parempi rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Seuraavan kauden Eurooppa-liigan ensimmäisellä karsintakierroksella İnter Baku voitti suomalaisen IFK Mariehamnin 3-1, mutta toisella kierroksella norjalainen Tromsø oli parempi maalein 2-1. Kaudella 2014-15 Baku eteni jälleen toiselle karsintakierrokselle Eurooppa-liigassa voitettuaan ensin moldovalaisen FC Tiraspolin, mutta toisella kierroksella ruotsalainen Elfsborg oli parempi rangaistuspotkukilpailun jälkeen. Eurooppa-liigan kaudella 2015-16 İnter Baku voitti ensimmäisellä kierroksella albanialaisen Laçin vierasmaalisäännön turvin, toisella kierroksella FH:n, mutta kolmannella kierroksella espanjalainen Athletic Bilbao oli parempi maalein 2-0. Seura vaihtoi nimensä nykyiseen Keşlə FK:hon lokakuussa 2017.
Japanin koripallomaajoukkue

Historia

Maa pääsi mukaan vuoden 1936 olympialaisten koripalloturnaukseen, jolloin laji oli ensimmäistä kertaa mukana. Kisoissa Japani sijoittui lopulta yhdeksänneksi yhdessä viiden muun maan kanssa. Vuonna 1960 järjestettiin ensimmäiset koripallon Aasian-mestaruuskilpailut, joihin maa osallistui. Japani sijoittui turnauksessa kolmanneksi ja voitti ensimmäisen arvokisamitalinsa. Vuonna 1963 maa pääsi ensimmäistä kertaa MM-kilpailuihin, mutta sijoittui turnauksen viimeiseksi. Vuosina 1965 ja 1971 Japani voitti Aasian-mestaruuskilpailut. Maan viimeisin esiintyminen MM-tasolta on vuodelta 2006, jolloin Japani sijoittui kotikisoissaan seitsemänneksitoista.
Vuonna 2020 Japani tulee pelaamaan kotiolympialaisissaan ensimmäistä kertaa olympiaturnauksessa 44 vuoteen.
Tapiolan kirkko

Arkkitehtuuri

Betonista rakennetun kirkon kokonaishahmo on kuutio, ja siihen liittyy lisäsiipi, jonka keskellä on sisäpiha. Rakennuksella ei ole selkeää pääjulkisivua. Rakennuskompleksiin kuuluvat sisäpihan toisistaan erottamina varsinainen kirkkosali, pienempi seurakuntasali, toimistotilat sekä kerhotilat. Kaikki huonetilat avautuvat lasiseinillä sisäpihalle. Useimmista Suomen kirkoista poiketen Tapiolan kirkossa ei ole minkäänlaista tornia tai erillistä kellotornia. Kirkkosalin huomattavan pelkistetty olemus on saavutettu paitsi selkeillä muodoilla myös karuilla materiaalivalinnoilla. 
Kirkko on kaksikerroksinen. Ensimmäinen kerros on maan tasalla. Tapiolan kirkon alimmassa kerroksessa on pommisuojat.
Tapiolan keskustan asemakaavassa kirkko on merkitty suojelukohteeksi.

Uurnalehto

Kirkon takapihalla on 15 aarin suuruinen Tapiolan uurnalehto, joka vihittiin käyttöön 6. marraskuuta 2004. Se perustuu professori Ilmari Lahdelman suunnitelmaan Ajan jakso, joka voitti vuonna 1997 järjestetyn kilpailun. Tällä pinta-alaltaan Suomen pienimpiin kuuluvalla hautausmaalla on yhteensä 8005 uurnapaikkaa.
Sky Divers: tappajat taivaalta

Sky Divers: tappajat taivaalta on Wexi Korhosen 1984 kirjoittama sotilaallis-poliittinen jännitysromaani.  Sky Divers oli Korhosen esikoisteos.

Tausta

Sky Divers sijoittuu vuoden 1968 kesään. Romaanin tapahtumat kytkeytyvät Tšekkoslovakian miehitykseen ja sen vaikutuksiin Suomen ja Neuvostoliiton suhteisiin.

Juoni

Suomen puolustusvoimien tiedustelupäällikön apulainen katoaa ollessaan peitetehtävässä Neuvostoliitossa. Hän onnistuu lähettämään viestin, josta selviää hänen olevan neuvostoviranomaisten vankina. Suomen poliittinen ja sotilaallinen johto käynnistävät salaisen operaation tiedustelu-upseerin paljastumisesta aiheutuvan kriisin välttämiseksi. Tehtävään valitaan Laskuvarjojääkärikoulun erikoiskoulutettu yksikkö, Sky Diver -ryhmä. Ryhmää johtaa Ranskan muukalaislegioonassa erikoiskoulutusta saanut yliluutnantti Janne Vaarni. Ryhmään kuuluvista alkujaan kuudesta värvätystä kersantista Tyko Rämö esiintyy myös Korhosen romaanissa Viimeinen sukellus.
Tehtävää varten kehitetään menetelmä laskuvarjohyppyjen tekemiseksi Iljušin Il-28 -pommikoneesta, jotta ryhmä saadaan huomaamattomasti Neuvostoliiton alueelle. Romaanin alkuosa kuvaa Sky Diver -ryhmän valmistautumista tehtäväänsä. Ryhmä suorittaa sille valmistellun erityisharjoituksen, jota seuraa puolustusvoimain korkea johto. Harjoituksen tarkoituksena on todeta ja viimeistellä ryhmän valmiudet suorittaa vaativa tehtävänsä. Ryhmän toiminta liitetään suomalaisten sissien ja kaukopartioiden perinteeseen tiedustelupäällikön pitämässä puhuttelussa.
Tehtävä annetaan ja käynnistyy luvussa VI. Luvusta VII alkavassa jaksossa Punainen salama -koodinimellä tunnettu ryhmä etsiytyy tappioita koettuaan toiminta-alueelle ja valmistautuu vangittuun tiedustelu-upseeriin liittyvään tehtäväänsä. Romaanin toiminnallisin osa on luku IX, jossa näkökulma vaihtuu tehtävän suorittamisesta sen jälkeisiin vaiheisiin, joissa kuvataan useaan osaan jakautuneen ryhmän paluumatkoja Suomeen.

Sarjakuva-albumi

Romaanin on sovittanut sarjakuva-albumiksi Samson osana Vaaran vuosien Korkeajännitys -sarjaa. Teos ilmestyi nimellä Hiljainen kuolema taivaalta vuonna 2003.