Mustat laivat

Mustat laivat (jap. 黒船, kurofune) oli Japanissa käytetty nimitys maassa 1500–1800-luvuilla vierailleille länsimaisille laivoille. Alun perin nimi viittasi portugalilaisiin karakkeihin, jotka oli tervattu, myöhemmin kaikkiin suuriin ulkomaisiin aluksiin. Sittemmin 1800-luvun puolivälissä sillä tarkoitettiin erityisesti Yhdysvaltain laivaston kommodorin Matthew Perryn komentamaa laivastoa, jonka avulla Japani pakotettiin avautumaan ulkomaankaupalle.

1500–1600-lukujen mustat laivat

Ensimmäinen kohtaaminen japanilaisten ja eurooppalaisten välillä tapahtui vuonna 1542 tai 1543, kun portugalilainen Okinawalle matkalla ollut laiva teki haaksirikon japanilaiselle saarelle. Portugalilaisten naut olivat kolmi- tai nelimastoisia karakkeja, jotka oli suojattu tervalla tai piellä ja siten mustia. Portugalilaisten jälkeen maahan saapui espanjalaisia ja hollantilaisia. Ulkomaalaisia pidettiin sivistymättöminä, mutta heihin suhtauduttiin avoimesti ja heidän kanssaan käytiin kauppaa. Heidän annettiin myös levittää kristinuskoa. Vähitellen asennoituminen kuitenkin muuttui, ja 1600-luvun alussa valtaan noussut Tokugawa-sotilashallinto alkoi pitää uskontoa uhkana maan vakaudelle ja omalle vallalleen. Japani sulkeutui asteittain eurooppalaisilta, ja kristinuskon harjoittaminen kiellettiin. Vain hollantilaisten sallittiin jäädä harjoittamaan kauppaa Dejiman saarelle Nagasakin edustalle. Nämä eristäytymiseen johtaneet lait tunnetaan sakoku-säädöksinä.

Perryn laivue

Sakoku-eristäytymispolitiikka jatkui 1800-luvun puoliväliin saakka, kunnes Yhdysvaltain laivasto pakotti Japanin antautumaan ulkomaankaupalle kommodori Matthew Perryn johdolla. Yhdysvaltain kiinnostus Tyynenmeren ja Itä-Aasian kauppaa kohtaan oli kasvanut 1800-luvun kuluessa, ja useat yhdysvaltalaiset alukset olivat vierailleet Japanissa jo ennen Perryn laivuetta. Esimerkiksi vuonna 1837 priki Morrison oli tarjoutunut palauttamaan Japaniin seitsemän haaksirikkoutunutta merimiestä, mutta japanilaiset ajoivat sen pois tykein. Vuonna 1846 kommodori James Biddle oli yrittänyt tuloksetta neuvotella japanilaisten kanssa kauppasopimusta.
Uuteen yritykseen ryhtyi vuonna 1853 Matthew Perry. Hänellä oli mukanaan Yhdysvaltain presidentin Millard Fillmoren Japanin keisarille kirjoittama kirje, jossa Fillmore kehotti japanilaisia avaamaan vähintään yhden satamistaan ulkomaankaupalle, solmimaan diplomaattisuhteet ja kohtelemaan haaksirikkoutuneita yhdysvaltalaisia merimiehiä kunnioittavammin. Voimannäytön jälkeen Perry lähti suorittamaan tehtävää Kiinassa ja kertoi palaavansa uudelleen seuraavana vuonna. Japanilaiset päättivät suostua Perryn vaatimuksiin, ja maat solmivat 31. maaliskuuta 1854 ”Rauhan ja ystävyyden sopimuksen” eli Kanagawan sopimuksen.
Japanilaisille Uraganlahdelle vuonna 1853 saapunut laivue oli uskomaton näky. Siihen kuului neljä mustaksi maalattua laivaa, joista Plymouth ja Saratoga olivat purjelaivoja, Mississippi ja Susquehanna höyrylaivoja, jotka oli tosin myös varustettu purjein. Valtavat sotalaivat, jotka kuuluivat maailman suurimpiin, syöksivät mustaa savua ja kulkivat vastatuuleen. Susquehanna oli noin 20 kertaa suurempi kuin japanilaiset alukset. Tapahtuman pahaenteisyyttä korosti vanha kansanlaulu, joka ennusti mustan laivan tuomaa onnettomuutta.
Perryn ensimmäisen vierailun jälkeen Tokugawa-sotilashallinto kysyi daimioilta neuvoa, miten vastata Yhdysvaltain aiheuttamaan uhkaan. Tämä sai epähuomiossa aikaan kansallisen keskustelun, jossa mielipiteet jakautuivat kahteen leiriin. Toiset halusivat ”karkottaa barbaarit ja kunnioittaa keisaria” (sonnō jōi), toiset avata maan (kaikoku). Sotilashallintoa olivat horjuttaneet sisäiset kiistat: talonpoikaiskapinat, köyhtyvä samurailuokka ja ideologiset, keisarivallan palauttamista kannattavat äänenpainot. Yhdessä näiden tekijöiden kanssa Yhdysvaltojen pakottama avautuminen ja muut ulkoiset paineet kaatoivat sotilashallinnon lyhyen Boshin-sodan jälkeen vuosina 1868–1869.