google/wiki40b huggingface dataset:
Richard Brinsley Sheridan

Elämä

Richard B. Sheridanin vanhemmat olivat näyttelijä Thomas Sheridan ja kirjailija Frances Sheridan. Perhe muutti Irlannista Englantiin vuonna 1758. Richard Sheridan opiskeli lontoolaisessa Harrow School'issa 1762–1768.
Vuonna 1772 Sheridan kävi kaksintaistelun kapteeni Thomas Mathewsia vastaan, kamppailu oli lyhyt ja veretön ja hän voitti sen. Sheridanin omien sanojen mukaan Mathewsin oli pakko "rukoilla elämänsä puolesta" ("beg for his life"). Mathews ei hyväksynyt tappiotaan, ja seuraava, edellistä verrattomasti raivokkaampi kaksintaistelu käytiin saman vuoden heinäkuussa Kingdownissa Bathin lähellä. Sheridan haavoittui vakavasti.

Näytelmäkirjailijan ura

Vuonna 1772 Sheridan karkasi naimisiin Elizabeth Ann Linleyn kanssa ja asettui Lontooseen. Sheridan suuntautui näytelmäkirjailijan uralle; hänen ensimmäinen näytelmänsä The Rivals (1775) esitettiin lontoolaisessa Covent Garden -teatterissa. Ensi-ilta epäonnistui, mutta näyttelijävaihdoksen jälkeen kappaleesta tuli suurmenestys.
Pian The Rivals -näytelmän jälkeen Sheridan ja hänen appensa, säveltäjä Thomas Linley, tuottivat oopperan The Duenna. Kappale sai lämpimän vastaanoton ja se esitettiin 75 kertaa. 1770-luvun jälkipuoliskolla Sheridan, Thomas Linley ja muuan kolmas henkilö hankkivat omistukseensa Drury Lane -teatterin. Sheridanista tuli sittemmin teatterin ainoa omistaja.
Sheridanin kuuluisin näytelmä The School for Scandal (1777) on eräs englanninkielisen tapakomedian kestävimpiä saavutuksia. Myös satiirinen näytelmä The Critic (1779) keräsi myönteisiä arvioita. Molemmat näytelmät, kuten myös Sheridan myöhempi tuotanto, saivat kantaesityksensä Drury Lane -teatterissa.
Vuonna 1825 irlantilaiskirjailija Thomas Moore julkaisi elämäkerran Memoirs of the Life of Richard Brinsley Sheridan, joka vaikutti merkittävästi Sheridanin jälkimaineeseen. Vuonna 1881 paljastettiin Royal Society of Arts -yhteisön sininen muistolaatta Sheridanin kunniaksi Savile Row -kadulla Mayfairissä. Toinen muistolaatta sijaitsee Staffordissa.

Avioliitot

Richard B. Sheridanilla ja hänen ensimmäisellä puolisollaan Elizabeth Linleyllä oli poika Thomas (Tom) Sheridan (1775–1817). Elizabethilla oli myös tytär Mary (s. 30. maaliskuuta 1792), mutta tämän isä oli hänen rakastajansa lordi Edward FitzGerald. Elizabeth Linley kuoli tuberkuloosiin kesäkuussa 1792. Tytär Mary eli vain puolitoistavuotiaaksi.
Vuonna 1795 Richard B. Sheridan nai Hester Jane Oglen (1776–1817). Pariskunnalle syntyi ainakin yksi lapsi, Charles Brinsley Sheridan (1796–1843).
Radisson (Québec)

Radisson on kylä lähellä Robert-Bourassan vesivoimalaa La Grande- joen varrella James Bayn alueella Québecissä, Kanadassa. Maantieteellisesti Radisson sijaitsee Québecin provinssin eteläisimmän ja pohjoisimman paikan puolessa välissä, ja se on provinssin ainoa vain eurooppalaissukuisten asukkaiden muodostama asutuskeskus 53. leveyspiirin pohjoispuolella.
1600-luvulla eläneen ranskalaisen tutkimusmatkailija Pierre-Esprit Radissonin mukaan nimetty kylä on perustettu 1974 voimalaitostyöntekijöiden tukikohdaksi, ja korkeimmillaan sen asukasluku on ollut noin 2 500 vuonna 1977. Nykyisin asukasluku on noin 500. Tärkeimmät työnantajat ovat Hydro-Québec ja sen tytäryhtiö James Bay Energy Corporation. Myös matkailupalvelut työllistävät suuren osan väestöä.
Kaupungista on tieyhteys pitkin Route de la Baie James -maantietä 620 kilometrin päässä etelässä sijaitsevaan Matagamin kaupunkiin. Tien varrella sijaitsee myös Radissonin kaupunkia palveleva La Grande Rivièren lentoasema. Maantieltä haarautuu myös Route Transtaïga, joka johtaa Caniapiscaun voimalaitosaltaalle.
The Boys (suomalainen yhtye)

Historiaa

Raittisen veljekset aloittivat levytysuransa vuonna 1960 kokoonpanossa Eero ja Jussi sekä Harry Aaltosen yhtye, jonka jatkona levytti yhtye nimeltä Eero ja Jussi rock-yhtyeineen. Keväällä 1962 Raittiset olivat perustamassa The Esquires -rautalankayhtyettä, mutta liittyivät syksyllä The Sounds -yhtyeeseen. Keväällä 1964 syntyi Eero ja Jussi & The Boys. Kahden ensimmäisen albumin jälkeen miehistö vaihtui moneen kertaan: vuoteen 1974 mennessä ”suomalaisen popmusiikin korkeakoulussa” oli soittanut jo 26 varsinaista jäsentä. 1970-luvulla Eeron ollessa soolouralla, Jussi saavutti menestystä Jussi & The Boys -ryhmällään, joka muun muassa voitti Syksyn Sävelen vuonna 1974 kappaleellaan ”Metsämökin tonttu”.
Kelttien sotavaunut

Sotavaunuilla oli tärkeä osa kelttien varhaisessa sodankäynnissä. Sotavaunuja on La Tènen kulttuurin varhaisissa hautalöydöissä eli 500-luvulta eaa. lähtien. Vaunut kuitenkin poistuivat laajamittaisesta käytöstä Manner-Euroopassa 100-luvulla eaa., kun keltit oppivat ratsuväen käytön, mutta Britanniassa ja Irlannissa vaunut säilyivät käytössä vielä vuosisatoja. Viimeinen kirjattu tieto sotavaunujen käytöstä Manner-Euroopassa on Rooman ja kelttien välisestä Telamonin taistelusta vuodelta 225 eaa.
Kelttien sotavaunut olivat kevyitä kaksipyöräisiä, kahden hevosen vetämiä ja edestä avoimia (tämä mahdollisti sen, että soturi siirtyi ketterästi vaunun aisalle ja heitti keihään hevosten päiden välistä.) Vaunuissa oli miehistönä ajaja ja yksi soturi. Keltit olivat taitavia vaunuseppiä, ja he oppivat ensimmäisinä Euroopassa tekemään pyöränkehän yhdestä puusta, kun siihen asti se oli tehty useammasta osasta.

Taktiikka

Julius Caesar teki Britannian valloittamiseksi kaksi sotaretkeä vuosina 55–54 eaa. Melkein heti noustuaan maihin hän kohtasi kelttien sotavaunuja:
»Sotavaunutaistelussa britit aloittavat ajamalla pitkin taistelukenttää keihäitä singoten, ja yleensä hevosten ja pyörien melun aiheuttama kauhu riittää saattamaan vastustajan rivit epäjärjestykseen. Edettyään sitten oman ratsuväkensä eskadroonien välitse he hyppäävät sotavaunuista ja jatkavat jalan. Sillä välin heidän sotavaunujensa ajajat vetäytyvät lyhyen matkan päähän taistelusta ja asettavat vaunut siten, että heidän herransa pystyvät painostettuina perääntymään omaan rintamalinjaansa. Siten he yhdistävät ratsuväen liikkuvuuden jalkaväen pysyvään voimaan;...»
(Caesar, Gallian sota V,1)
Vaunuista siis valmisteltiin taistelua ensiksi ajamalla vaunut jonossa suoraan vihollista kohti, ja heittämällä keihäitä yritettiin saada vihollisen taistelutahto murtumaan. Jos vihollinen ei kääntynyt pakoon, käännettiin vaunut ja ajettiin vihollisen ryhmityksen editse, edelleen keihäitä heittäen. Joskus vihollinen kierrettiin kokonaan ja hyökättiin myös selustaan. Useamman tällaisen hyökkäyksen jälkeen vaunut palasivat omiensa luokse ja vaunuista taistelleet soturit jalkautuivat osaksi jalkaväkeä. Tämän jälkeen ajajat vetäytyivät taistelusta vaunujen kanssa, valmistautuen mahdolliseen vetäytymiseen. Jos kelttien hyökkäykset torjuttiin, vaunut ja ratsuväki vetäytyivät taistelusta metsän suojaan. Erityisesti tämä teki Caesariin vaikutuksen.
Nick Oshiro

Ura

Nick näki 10-vuotiaana Whitesnaken videon, ja halusi rock-tähdeksi. Hänen isänsä teki hänelle ensimmäiset rummut vanhoista kattiloista ja pannuista. Hänen muusikon uransa alkoi kunnolla vuonna 2002, jolloin Oshiro liittyi Seether -bändiin. Hän soitti rumpuja siellä vuoden, kunnes jätti yhtyeen vuonna 2003. Samoihin aikoihin Nick liittyi Static-X:n live-rumpaliksi, mutta hänestä tulikin vakiojäsen. Huhtikuussa 2007 Oshiro mursi kätensä, mutta se ei vaikuttanut hänen soittoonsa, vaikka hän olikin sivussa bändin kokoonpanosta jonkin aikaa. Hän käyttää Tama Seisakushon valmistamia rumpuja.
Hän on kertonut käyvänsä vapaa-ajallaan aktiivisesti Static-X:n MySpace-sivulla ja kalastamassa.
Joseph Boxhall

Joseph Groves Boxhall (23. maaliskuuta 1884 – 25. huhtikuuta 1967) oli Titanicin neljäs perämies. Hän oli suorittamassa vuorotyötään kannella kun Titanic törmäsi jäävuoreen. Kapteeni Edward J. Smith määräsi Boxhallin yhdessä laivan puusepän kanssa tutkimaan mahdolliset vauriot. Myöhemmin Boxhall huomasi horisontissa valon ja yritti lähettää sille morsetuslampulla viestin mutta turhaan. Boxhall komennettiin veneeseen 2 ja hän saapui RMS Carpathialle klo 4.00.
Myöhemmin Boxhall toimi upseerina ensimmäisessä maailmansodassa. Boxhall kuoli 83-vuotiaana vuonna 1967 aivoveritulppaan. Hänen tuhkansa siroteltiin mereen lähelle Titanicin uppoamispaikkaa. 
Vuoden 1997 Titanic -elokuvassa Boxhallia esitti Simon Crane.
Suomen laulu (laulu)

Suomen laulu (ruots. Suomis sång) on Fredrik Paciuksen säveltämä ja Emil von Qvantenin sanoittama isänmaallinen mieskuorolaulu. Ruotsinkielisen laulun on suomentanut Taavi Hahl tai joidenkin lähteiden mukaan Aleksanteri Rahkonen.

Historia

Teksti sekä alkuperäinen sävellys syntyivät pääsiäisenä 1842 Virolahdella, Harjun kartanon musiikki-iltamien yhteydessä. Teksti oli siis alun perin kadetti Johan Baeckmanin säveltämä, mutta alkuperäinen sävellys tuhoutui ja se on kadonnut täysin. Tämä tapahtui mahdollisesti vuonna 1842 Haminan kadettikoulun "polttajaisissa", joissa komppanianpäällikkö Karl-Johan Ekenstubben käskystä oppilaiden kaikki taiteellinen tuotanto hävitettiin. Hävittämisen motiivi on saattanut olla aineiston poliittinen arkaluontoisuus liittyen Venäjään ja suomalaiskadettien itsenäisyystoiveisiin.
Teksti kuitenkin julkaistiin suomalaismielisen Fabian Collanin toimittamassa Helsingfors Morgonbladissa 31.10.1844 nimimerkillä "Q". Fredrik Pacius innostui runosta ja sävelsi sen. Laulu ilmestyi kymmenen vuotta myöhemmin mieskuorolle sovitettuna. Sen ensiesitys oli ilmeisesti 25.3.1856, jolloin ylioppilaat lauloivat sen tervehtiessään keisari Aleksanteri II:sta . Kääntäjiksi on mainittu eri henkilöitä eri aikoina, ja väitetäänpä J. L. Runeberginkin olleen tässä osallisena.
Kerrotaan että Pacius huudahti eräässä konsertissa laulunsa kuultuaan: "Olenko tosiaan säveltänyt jotakin näin kaunista..!".
Sanoituksessa mainittu Väinö on Väinämöinen.
Oma apu (puolue)

Menestys vaaleissa

Kiovan kaupunginvaltuuston vaaleissa toukokuussa 2014 puolue saavutti 7 prosentin kannatuksen, ja nousi  pääkaupungin 3. suurimmaksi puolueryhmittymäksi.
Lokakuun 26. päivän 2014 parlamenttivaalit olivat ensimmäiset parlamenttivaalit, mihin puolue osallistui. Oma apu -puoluetta pidettiin isänmaallisena ja EU-myönteisenä. Kun kaikki äänet oli laskettu, Ukrainan keskusvaalilautakunnan mukaan puolueen kannatus oli 10,97 prosenttia (1 729 271 ääntä) ja se ylitti selvästi valtakunnallisen 5 prosentin äänikynnykseen. Se saavutti 33 kansanedustajapaikkaa. Näistä 32 kertyi valtakunnallisen vaalilistan perusteella ja yksi kansanedustaja vaalipiirikohtaisen tuloksen pohjalta.  Suurinta puolueen kannatus oli Kiovan seudulla ja Länsi-Ukrainassa.
Monet Oma apu -puolueen aktiivit ovat aiemmin edustaneet useampaa pienempää poliittista ryhmää. Ukrainan vuoden 2011 vaalilaki kielsi eri puolueryhmien väliset vaaliliittot parlamenttivaaleissa. Tästä syystä usean pienpuolueen aktivisteja pyrki suurempien ryhmien vaalilistoilta maan parlamenttiin. Esimerkiksi useat EuroMaidan-mielenosoituksen aktiivit, jotka kesään 2014 asti toimivat Volja-puolueen (ukr. Воля, Volja, suom. vapaus, tahto) yhteydessä, liittyivät kesällä 2014 Oma apu -puolueen listoille ja pääsivät kansanedustajiksi tätä kautta. Vaalilain seurauksena läpimenneet Voljan ehdokkaat joutunevat pysymään vaaleissa edustamansa Oma apu -puolueryhmän yhteydessä, mikä osaltaan hajotti pienpuolue Voljaa.
On huomattava, että vuoden tällä kertaa 27 parlamenttipaikkaa jätettiin toistaiseksi täyttämättä Venäjän miehityksen (Krimin autonominen tasavalta, Sevastopol) ja tukeman Itä-Ukrainan separatistitoiminnan (Donbassin sota) johdosta.
Carpelan

Carpelan on suomalainen keskiaikainen aatelissuku, jonka kaksi haaraa on kohotettu vapaaherralliseen arvoon. Påvel Karpelainen (Paavali Karpalainen) Vehmaalta Varsinais-Suomesta sai vuonna 1407 rälssikirjeen Eerik Pommerilaiselta. Vuonna 1625, Ruotsin ritarihuoneen järjestäytyessä, hänen pojantyttärensä pojanpojan poika Lars Carpelan (1566–1648), introdusoitiin, aluksi aatelisena sukuna numero 1. Myöhemmin järjestysnumeroksi kuitenkin muutettiin 38. Kenraaliluutnantti Wilhelm Carpelan, yhdessä veljenpoikansa Karl Efraim Carpelanin kanssa korotettiin vuonna 1771 vapaaherroiksi ja introdusoitiin 1776 vapaaherrallisena sukuna numero 281. Suomen ritarihuoneen järjestäytyessä vuonna 1818 suku sai järjestysnumeron 19 vapaaherrojen joukossa. Myös Karl Efraim Carpelanin veljet Simon Vilhelm Carpelan ja Johan Fredrik Carpelan korotettiin vapaaherraksi vuonna 1790 ja introdusoitiin numerolla 310. Tämä haara on kuitenkin sammunut.
Cyrill Demian

Cyrill Demian (myös Cyril tai Zyrill Dämian tai Damian, 1772–1847) oli armenialaissyntyinen piano- ja urkurakentaja, joka patentoi ensimmäisen Akkordion-nimellä kulkeneen harmonikan vapaalehdykkäkielisen esimuodon Wienissä 23. toukokuuta 1829.
Demianin Akkordion koostui sarjasta aeolinoja eli kahdesta huuliharpusta, jotka oli järjestetty puiseen laatikkoon ja varustettu palkeella ja koskettimistolla. Paljetta käytettiin oikealla kädellä. Näppäintä painettaessa saatiin aikaan sointu, eri sointu paljetta vedettäessä kuin työnnettäessä. Nimi Akkordion juontaa juurensa juuri kyseisestä sointuominaisuudesta.
Kaksi pölkkypäätä

Juoni

Ollie ja Stan ovat mukana ensimmäisen maailmansodan tiimellyksessä. Stan jää yksin vartioimaan juoksuhautaa muiden kiivetessä kukkulan yli, ja vielä 20 vuotta myöhemmin Stan pysyy uskollisesti vartiopaikallaan tietämättä sodan olevan päättynyt. Hänet löydetään kuitenkin sattumalta ja otetaan vastaan sankarina.
Samaan aikaan yksivuotishääpäiviä viettävä Ollie lähtee ostamaan vaimolleen (Minna Gombell) lahjaa ja huomaa Stanin kuvan sanomalehdessä. Ollie tapaa vanhan ystävänsä sotilaskodissa ja houkuttelee hänet luokseen lupaamalla täyden ja kuntouttavan ylläpidon. Tämä ei kuitenkaan toteudu, kun rouva Hardy ei hyväksy ajatusta ja lähtee ovet paukkuen. Kommellukset eivät jää suinkaan tähän, vaan kaverukset onnistuvat haastamaan riitaa monien vastaantulijoiden (muun muassa Jimmy Finlaysonin) kanssa sekä tuhoamaan autotallinsa ja oman kotinsa. Pian kuitenkin naapurinrouva Gilbert (Patricia Ellis) ryntää auttamaan poikia, ja väärinkäsitysten soppa saa jälleen lisää tulta alleen.
Filmin loppuosa koostuu Ristiriitoja-elokuvasta poimituista tilanteista, kuten lieden räjähtämisestä, naapurinrouvan vaatteiden kärähtämisestä sekä Stanin taikatemppumaisista kohelluksista. Lopussa kehittyy takaa-ajo, kun naapurin metsästäjämies Gilbert löytää vaimonsa epämääräisestä tilanteesta.
Pikku-Airi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 73 hehtaaria, se on 1,9 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 5,4 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Palojoen valuma-alueella (67.97), jonka Iso-Airin valuma-alueeseen (67.978) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 158,1 metriä mpy.
Kaukurla

Kaukurla (joskus myös Kaukkurla) on kylä Mynämäen kunnan Mietoisissa, Varsinais-Suomessa. Se sijaitsee Valaskallion kylän ja -tien pohjoispuolella Kaukurlantien varrella. Kylä on noin seitsemän kilometrin etäisyydellä Mietoisten keskustasta ja noin kahden kilometrin päässä Pyheen taajamasta.

Historia

Varhaisimmat asutuksen merkit alueella löytyvät läheltä Kaukurlan kylän rajaa Valaskallion kylästä, jossa sijaitseva Myllymäen rauniokalmisto on ajoitettu rautakaudelle. Ensimmäiset kirjalliset maininnat kylästä ovat 1500-luvulta, jolloin kylässä oli neljä taloa; Rittula (myöhemmin Triittula), Rottala (Kauppila) ja Kärvänen (Uotila) sekä nimeltään tuntemattomaksi jäänyt neljäs talo, joka yhdistettiin 1600-luvulla Rittulaan. Saaren kartanon isäntä, Kustaa II Adolfin avioton poika Kustaa Kustaanpoika hankki kaikki kolme taloa haltuunsa 1646, mutta ne peruutettiin isossa reduktiossa kaikki kruunulle vuonna 1681.
Triittula ja Kauppila lunastettiin perintötiloiksi vuonna 1768 ja Uotila 25 vuotta myöhemmin, vuonna 1793. Vuoden 1766 isojakokartan mukaan Kaukurlan talot sijaitsevat nykyisillä paikoillaan. 1800-luvun vaihteessa kylän alueella asui myös muutamia mäkitupalaisia ja räätäli. Nykyään Kauppilan ja Triittulan tilat on yhdistetty Uusi-Anttilan tilaksi ja niiden kaakkoispuolella erillään sijaitseva Uotilan tila on autioitunut ja sen piharakennukset ovat raunioituneet. Kauppilan ja Uotilan kantatiloista 1920- luvulla lohkotut Mäkisen ja Niemen nykyäänkin asutut talot sijaitsevat Uotilan läheisyydessä. 1930 luvun puolivälissä Triittulasta lohkotun Taimelan talo sijaitsee puolestaan kauempana, lähellä Unikankareentietä ja aivan kylän länsilaidalla.

Kylämaisema ja luonto

Alkuperäinen maaseutumainen kylärakenne on säilynyt Kaukurlassa hyvin ja pääosa alkuperäisen kylän rakennuksista on valmistunut ennen 1950-lukua. Kylän keskialuetta hallitsee Koivistonvuoren eteläpuolinen metsäalue, jossa on myös kaksi pienehköä suota, Vähä- ja Isosuo. Mäntyvaltainen metsä on talouskäytössä ja suurelta osin taimikkoa. Uotilan, Mäkisen ja Niemen talot sijaitsevat metsäalueen itäpuolella, Taimela puolestaan lännessä. Metsäaluetta ympäröivät joka puolelta Kaukurlan ja muiden ympäröivien kylien pellot. Kyläkeskus sijaitsee peltoaukean laidalla, kylän itäosassa ja aivan Valaskallion kylän tuntumassa.
Viipurin Reipas (jääpallo)

Historia

Voimistelu- ja urheiluseura Viipurin Reipas perustettiin vuonna 1891 ja jääpallo tuli Reippaan ohjelmaan vuonna 1907. Reipas oli yksi niistä seuroista, jotka pelasivat maan ensimmäisestä jääpallomestaruudesta vuonna 1908. Reipas hävisi oman ottelunsa Helsingin IFK:lle. Myös seuraavina kausina Reipas karsiutui jatkosta ensimmäisen ja toisen kierroksen otteluissa. Vuonna 1912 Reipas sai lisää paikallisvastustajia, kun sen ja Viipurin IFK:n lisäksi Suomen Lyseoiden Urheilijat muodosti oman jääpallojoukkueen ja samaan aikaan perustettiin Viipurin Bandy ja Jalkapalloseura, myöhempi Sudet.
Vuodesta 1915 lähtien Reipas osallistui kaikkiin cup-muotosiin SM-kilpailuihin. Reippaan jääpallojoukkue oli 1920-luvullakin hyvää keskitasoa, mutta sen kohtalona oli aina karsiutua mestaruuscupista muita viipurilaisseuroja vastaan pelattaessa. 1930-luvullakin jääpallo pysyi Reippaan ohjelmassa useamman joukkueen voimin, vaikka ilman huippumenestystä. Jääpallon vuonna 1931 perustetussa mestaruussarjassa seura ei Viipurin aikoina pelannut.
Jatkosodan seurauksena Viipurin Reippaan seurayhteisö evakuoitui Lahteen vuonna 1944 ja seura jatkoi siellä toimintaansa. Seura jatkoi Viipurin Reippaan nimellä aina 1960-luvulle asti, jonka jälkeen toiminta jatkui Lahden Reippaan nimellä.
Ensimmäisinä Lahden vuosina seura pelasi alemmilla sarjatasoilla. Vuonna 1948 Reipas voitti Suomensarjan lohkonsa ja nousi SM-sarjaan kaudeksi 1949. Ennen ensimmäisen mestaruussarjakauden alkua 1949, ei Reippaan joukkueella ollut jään puutteen vuoksi mahdollisuutta harjoitusotteluihin ennen sarjan alkamista. Ensimmäiseen otteluun Lahdessa saatiin vastustajaksi viipurilaispelaajista koottu Helsingin Hukat. Yleisöä otteluun tuli lähes tuhat henkeä, joiden kannustamana Reipas voitti 5-3. Reipas selvisi sarjassa itälohkon neljänneksi, ja vakiinnutti seuraavinakin kausina paikkansa sarjan keskikastissa. 
Vuoden 1953 SM-sarjakausi oli Reippaan paras, kun joukkue sijoittui neljänneksi samalla pistemäärällä kuin pronssijoukkue WP-35. Kaudesta alkoi laskukausi, joka vei joukkueen 1954 kahdeksanneksi ja vuonna1955 yhdeksänneksi. Uusintaottelussa putoamisesta Veitsiluodon Vastus päihitti Reippaan. Reipas teki kuitenkin mestaruussarjaan vain yhden vuoden visiitin, sillä se ei kauden 1959-60 mestaruussarjassa saanut ainoatakaan pistettä. Junioreiden puolella Reippaan menestys oli 1950-luvun lopulla parempaa, kun se eteni pari kertaa aina loppuotteluun asti, mestaruutta Lahteen ei kuitenkaan tullut.
1960-luvun kausina Reipas pelasi vielä muutamia kausia korkeimmalla sarjatasolla Lahden Reippaan nimellä, mutta se ei kuitenkaan onnistunut vakiinnuttamaan sarjapaikkaansa. Vuoden 1953 SM-sarjan neljäs sija on lahtelaisen jääpallon paras saavutus.
Jääpallon SM-sarja 1938

Mestarijoukkue

HIFK:n joukkue: Adrian Michalewicz, Paul Vasiljeff, Frans Karjagin, Walter Svanström, Torsten Svanström, Leo Karjagin, Erik Åberg, Ernst Grönlund, Olof Strömsten, Harald Sundqvist, Hans Byman ja Odert Forsstedt.
Viisas

Stoalaisuus

Stoalaiset katsoivat viisaan olevan yksilö, joka ei voi kärsiä mitään vahinkoa kohtalon taholta. Elämän ongelmat, joita ihmiset kohtaavat — kuten sairaus, köyhyys, arvostelu, huono maine ja kuolema — eivät aiheuttaneet viisaassa mitään murhetta, ja elinolot, joita muut ihmiset tavoittelevat — kuten terveys, varallisuus, ylistys, maine ja pitkä elämä — olivat viisaan mielestä vain tarpeetonta ylimääräistä. Stoalaiset näkivät viisaan täysin riippumattomana ulkoisista olosuhteista, ja tämän onnellisuuden (eudaimonia) riippuvaksi ainoastaan viisaan omasta hyveellisyydestä.
Viisas saavuttaa tämän haavoittumattomuuden tiedon kautta, tulkitsemalla vaikutelmia oikein. Tämä on keskeisellä sijalla stoalaisessa tietoteoriassa.
S/S Louhi

S/S Louhi oli suomalainen sisävesimatkustajalaiva, joka kaatui ja upposi Suvasveden Enonlahdessa 15. toukokuuta 1934, jolloin 34 (eräiden lähteiden mukaan 33) laivan matkustajaa menehtyi. Tämä on pahin Saimaan alueella tapahtunut laivaonnettomuus.
Suvasveden Höyrylaiva Oy:n ja vuodesta 1933 Höyrylaiva Oy Louhen omistama S/S Louhi aloitti säännöllisen vuoroliikenteen vuonna 1929 Kuopiosta Leppävirran Näädänmaahan. Alus lähti 15. toukokuuta 1934 Kuopiosta mukanaan 70-80 matkustajaa ja noin 8 000 kiloa lastia. Lastiin kuului jauho-, siemenvilja- suola- ja lannoitesäkkejä sekä kappaletavaraa. Koska laivassa ei ollut varsinaista lastiruumaa, tämä lasti oli sijoitettu laivan etu-, väli- ja takakansille. Laivan päällikkönä oli ensi kertaa reitillä ajanut August Ovaskainen ja perämiehenä kokenut Sikstus Flick.
Laiva saapui Vehmersalmen ja Leppävirran rajalla olevaan Enonlahteen, ja poikettuaan Harjulan laiturissa se jatkoi matkaa Paksulan laituriin. Kun laivaa käännettiin kapeassa lahdessa, se kallistui vasemmalle kyljelleen ja upposi muutamassa minuutissa. Kaatuminen tapahtui lähellä rantaa, jossa oli laivaa odottavia ihmisiä, joten pelastustyöt käynnistyivät heti. Laivan miehistö ja kannella olleet matkustajat saatiin pelastettua vedestä, mutta hyteissä ja laivan alakerrassa olleet matkustajat jäivät uponneeseen alukseen.
Louhi oli kapea ja korkea laiva, ja se oli jo Kuopiosta lähdettäessä kallistunut niin, että perämies pyysi matkustajia siirtymään aluksen toiselle laidalle kallistuman oikaisemiseksi. Aluksen pohjalastia oli edellisenä vuonna vähennetty, jolloin sen vakavuus oli kärsinyt. Kaatumisen aiheutti liian suurella nopeudella tehty jyrkkä käännös, ja siihen saattoi vielä myötävaikuttaa kansilastin siirtyminen. Sää oli sen sijaan tapahtumahetkellä tyyni.
Alus nostettiin ylös ja vietiin korjattavaksi Savonlinnan Lypsyniemen konepajalle. Se aloitti liikennöinnin uudestaan saman vuoden syksyllä mutta ajoi tällöin vielä karille Vehmersalmen edustalla. Omistajayhtiö jatkoi kuitenkin vielä liikennöintiä entisellä reitillä kolmen vuoden ajan. Liikennöinti oli kaikesta huolimatta tappiollista, ja lopulta syksyllä 1937 päätettiin laivayhtiö lopettaa ja asettaa Louhi myyntiin. Keväällä 1938 Louhi myytiin Kuopiossa pidetyssä huutokaupassa Ferdi Tuomaiselle ja Otto Tiihoselle. Laiva nimeksi tuli Suvasvesi, ja se jatkoi liikennöintiä Kuopio-Näädänmaa reitillä vielä kesäkaudella 1938 ja 1939. Syksyllä laiva siirrettiin Saimaan kanavan kautta Suomenlahden rannikolle.
Useat Louhen onnettomuuden uhrit on haudattu Leppävirran vanhalle hautausmaalle, ja siellä on myös vuonna 1964 paljastettu Tauno Gröndahlin veistämä haaksirikon uhrien muistomerkki. Vehmersalmen hautausmaalla on Louhen vehmersalmelaisten uhrien yhteishauta. Enonlahden Osuusliikkeen rannasta, muutaman sadan metrin päästä hukkumispaikasta löytyy opettajapari Eero ja Seija Äijön suunnittelema muistomerkki, joka paljastettiin 22.8.1965. P. J. Tynkkynen teki onnettomuudesta Louhen tuho -nimisen arkkiveisun.