Tie- ja vesirakennushallitus

Tie- ja vesirakennushallitus eli TVH (1964–1990 Tie- ja Vesirakennuslaitos TVL, 1990–2000 Tielaitos) oli Suomen taajamien ulkopuolisen julkisen maantie- ja osin vesitieverkon rakentamiseen ja hoitoon sekä lossiliikenteen ylläpitoon keskittynyt valtion keskusvirasto, joka toimi eri nimillä vuosina 1816–2000. Sittemmin TVH jakaantui kahtia hallinto- ja tuotantopuoleen, jotka ovat Tiehallinto ja Destia (ent. Tieliikelaitos). TVH ja sen seuraajat toimivat itsenäisyyden aikana Liikenne- ja viestintäministeriön (1917–1969 Kulkulaitosten ja Yleisten töiden ministeriö, 1970–2000 Liikenneministeriö) alaisina.

Valtion ja kaupunkien tienhoidon raja

Taajamissa tienhoidosta vastaa yleensä kyseisen kunnan rakennus- tai kiinteistövirasto.

Ruotsin vallan aika

Tielaitos oli yksi Suomen vanhimmista keskusvirastoista. Joulukuussa 1799 Ruotsin kuningas Kustaa IV Aadolf allekirjoitti julistuksen, jolla perustettiin Kuninkaallinen Suomen koskenperkausjohtokunta. Virasto keskittyi nimensä mukaisesti johtamaan järvenlasku- ja koskenperkaustöitä, mutta se loi samalla pohjan tie- ja vesirakennusalan valtiollistumiselle. Jokia perattiin veneliikenteen helpottamiseksi. Ensimmäisiin töihin kuuluivat myös tulvien tuhojen torjuminen ja uusien viljelyalojen valtaaminen. Toiminta keskeytyi Suomen sotaan (1808–1809).

Autonomian aikana

Suomen koskenperkausjohtokunta (1816–1840) perustettiin uudelleen Venäjän keisari Aleksanteri I:n käskykirjeellä 20.2.1816 ja sen puheenjohtajaksi asetettiin Suomen kenraalikuvernööri. Johtokunnan yhteyteen perustettiin 1821 sotilaallisesti järjestetty upseerikunta, joka hoiti toiminnan suunnittelun ja valvonnan sekä vastasi työpäälliköiden ja mestarien koulutuksesta. Vesireitit olivat edelleen liikenneväylinä tärkeämpiä kuin harva tieverkko.
Koskenperkausjohtokunnan nimi muutettiin uudella käskykirjeellä 7.3.1840 Tie- ja vesikulkulaitosten johtokunnaksi (1840–1860). Johtokunta oli enemmänkin komitea kuin keskusvirasto. Samana vuonna myös insinööriupseerikunnan nimi vaihtui tie- ja vesikulkulaitosten insinöörikunnaksi. Todellinen suururakka oli 1856 valmistunut Saimaan kanava, josta on vastannut vuodesta 1990 lähtien Merenkulkulaitos.
Johtokunnan tilalle perustettiin 17.9.1860 annetulla johtosäännöllä Tie- ja vesikulkulaitosten ylihallitus (1860–1887), joka asetettiin senaatin maanviljelystoimituskunnan alaisuuteen. Sen ylitirehtööri oli Suomen insinöörikunnan päällikkö, ja hänelle kuului everstin tai kenraalimajurin arvo. Sotilaallinen insinöörikunta muutettiin siviilivirkamiehiksi vuonna 1869. Ylihallitukselle kuuluivat satamien, rautateiden, lennätinlinjojen, kanavien, sulkujen, siltojen, lauttojen sekä muiden tielaitosten rakentaminen ja korjaus, väylien ruoppaus sekä edelleen myös koskenperkaus ja järvenlaskut. Piirijako noudatti vesistöalueiden rajoja (kuusi piirikuntaa). Ensimmäinen rata valmistui Helsingistä Hämeenlinnaan 1862. Kiskotus jatkui kiivaana vuoteen 1922, jolloin rautateiden rakentaminen luovutettiin rautatiehallitukselle.
Tie- ja vesirakennusten ylihallituksen aikana (1887–1925) virasto siirrettiin 1892 perustetun senaatin kulkulaitostoimituskunnan alaisuuteen. Kanava- ja rautatietöitä jatkettiin. 1880-luvulla virasto teki useita satamatöitä. Ylihallitus teki myös muutamia tietöitä Etelä-Suomessa.

Itsenäisyyden aikana

Pitkään Suomen itsenäistymisen jälkeen useimmat maanrakennusyhtiöt olivat pieniä. Niiden voimavarat eivät riittäneet mittaviin tienrakennusurakoihin. Siksi entisestä keisarilliseen hallintoon kuuluneesta alan virastosta muokattiin 1920-luvulla uusi valtionvirasto – Tie- ja vesirakennushallitus eli TVH (1925–1964). Tehtiin uusi piirijako, jossa oli yhdeksän piiriä. TVH:lle hankittiin julkisin varoin tarvittava kalusto ja palkattiin ammattitaitoinen johto. 
Tämä organisaatio rakensi 1920–1960-luvuilla pääosan Suomen julkisista liikenneväylistä. Tätä tehtävää eli eri maa- ja vesirakennustyömaita varten TVH:lla oli aikoinaan runsaasti siirrettävää 600 mm kapearaidekalustoa. Erityisesti pitkiä maansiirtokuljetuksia vaatineilla kanavatyömailla ne olivat hyvin käytännöllisiä ennen kuorma-autojen kehittymistä nykyiselleen.
1930-luvulla alkanut Suomen lentokenttien rakentaminen kuului myös viraston toimialaan. 1930-luvun puolivälistä 1940-luvun jälkipuolelle TVH rakensi Suomen suurimmat lentokentät alkaen Turun Artukaisista, Helsingin Malmista ja Tampereen Härmälästä. Kyseessä olivat työllisyystyötä samaan tapaan kuin Hitlerin Saksan Autobahn-hankkeet ja Rooseveltin Yhdysvaltain Tennessee Valley-patohankkeet ja myöhemmin Eisenhowerin Freeway-moottoritiehankkeet. Samalla ne olivat Suomen ja Euroopan ilmaliikenteen kasvuun ja rakennemuutokseen sekä Suomen ilmapuolustukseen liittyviä investointeja. Vastuu lentoliikenteestä siirtyi 1972 Ilmailuhallitukselle.
Yleisten teiden kunnossapito siirtyi kokonaan tie- ja vesirakennushallitukselle 1946. Laki astui voimaan vuoden 1948 alusta.
TVH:n toimenkuva muuttui vähin erin, koska eritoten 1950-luvulta alkaen yksityiset urakoitsijat hankkivat runsaasti uutta tienrakennuskalustoa ja valtionvirasto siirtyikin hiljalleen pääurakoitsijaksi, joskin eräitä tienparannusurakoita se teetti vielä kauan muun muassa yhteistyössä Vankeinhoitolaitoksen kanssa, jolloin tienrakentajina nähtiin vanginpukuisia miehiä joilla oli TVH:n suojakypärät päässään. Nämä niin sanotut työsiirtolavangit olivat liikennejuopumuksesta tai vastaavista rikkomuksista lyhyisiin vankeusrangaistuksiin tuomittuja, joiden katsottiin voivan työskennellä ns. puolivapaina eli vain yhden yhteisen vartijan valvonnassa. Muutama oli varsinaisen rangaistuksensa loppusuoralla olevia, joita totutettiin tällä keinoin siviilielämään. Tämä käytäntö vähensi hiljalleen viraston omien kapearaiteiden tarvetta.
Tie- ja vesirakennuslaitos eli TVL (1964–1990) perustettiin 1964 ja siihen kuului keskusvirastona tie- ja vesirakennushallitus, TVH sekä sen alaiset tie- ja vesirakennuspiirit. Edeltäjiensä tehtävien ohella se myönsi kuljetusluvat raskailla erikoiskuljetuksille, yksityisteiden avustukset ja liittymäluvat sekä vastasi maanlunastus-, maisemanhoito-, työlupa-, ympäristönhoito- ja meluntorjunta-asioista sekä kehitysyhteistyö- ja vientiprojekteista.

1990-luvun muutokset

Seuraavana organisaationa oli Tielaitos (1990–1997), jossa oli keskusvirastona tiehallitus ja sen alaiset tiepiirit. Vesitieasiat siirtyivät merenkulkuhallitukselle. Tielaitoksen tunnuksena oli tyylitelty sininen T-kirjain, joka kuvaa tieliittymää tai siltarakennetta. Tunnuksen suunnitteli Kaisu Klemetti. 1993 Tiehallitus muuttui tielaitoksen keskushallinnoksi ja palvelukeskuksiksi. Seuraavana vuonna syntynsä sai Valtion korjaamo, joka muodostui entisistä erillisistä Tielaitoksen korjaamoista.  Myöhemmin 90-luvulla siitä perustettiin Raskone Oy -niminen liikelaitos.
1998 Tielaitosta kehitettiin niin, että tuotanto- ja viranomaistehtävät erotettiin toisistaan. Jako toteutui laitoksen sisäisenä järjestelynä. Teiden rakentaminen ja ylläpito erotettiin tiehallinnosta tehokkuuden lisäämiseksi. Uudessa mallissa tiehallinto tilasi tienpidon palvelut saman laitoksen tuotantopuolelta tai ulkoisilta markkinoilta. Nykyiset tiepiirit säilyivät tiehallintopiireinä. Tuotantotoimintaan perustettiin neljä tuotantoaluetta; konsultoinnista, lossitoiminnoista ja viennistä muodostettiin tuotannolle valtakunnalliset tulosyksiköt.
Vuoden 2001 alusta Tielaitoksen seuraajaksi perustettiin Tiehallinto ja Tieliikelaitos. Tieliikelaitoksen logo oli sama kuin Tielaitoksen.

TVH:n rautatiekalustoa

Viimeiset TVH:n kapearaiteiset 600 mm höyryveturit TVH 7 ja 13, Orenstein & Koppel 11829/1929 ja 12739/1936, molemmat 0-6-0WT eli samankaltaisia kuin Kovjoen Museorautatiellä oleva Ojakkalan–Olkkalan rautatien kolmosveturi, menivät vuonna 1948 VR:n Muukon turveradalle eikä uusia enää hankittu. Vähän toistakymmentä vuotta ajettiin eri kanavanrakennustyömailla vielä moottoriveturein, ennen kuin nekin romutettiin 1950-luvun lopussa, kun kuorma-autokalusto parani oleellisesti raskaiden nelivetoisten tullessa. Mikään laitoksen vetureista ei kelvannut sotakorvaukseksi.