Viron jalkapallomaajoukkue

Viron tasavalta (1918–1940)

Virolaiset tutustuivat jalkapalloon Englannin merimiesten avulla 1900-luvun alussa, vaikka maa oli silti osana Venäjän keisarikuntaa. Maajoukkue muodostettiin Viron vapaussodan jälkeen (1918–1920). Se pelasi ensimmäisen ottelunsa 17. lokakuuta 1920 Helsingissä, joka päättyi Suomen 6–0 voittoon. Ottelu pelattiin ruohokentällä, joka oli ensimmäinen virolaisille. Viron jalkapalloliitto perustettiin 14. joulukuuta 1921 ja se liittyi FIFA:n jäseneksi yhdessä Jugoslavian, Latvian, Puolan, Tšekkoslovakian ja Uruguayn kanssa.
Viron ainoa osallistuminen suureen turnaukseen tapahtui vuoden 1924 olympialaisissa Pariisissa. Virolaisivat hävisivät heidän ainoan ottelunsa Yhdysvaltoja vastaan 1–0.
Viron liigan kausi kesti yleensä Toukokuun lopusta Syyskuuhun. Vuonna 1928 ensimmäinen Baltic Cup jalkapallotapahtuma pidettiin kaikkien kolmen valtioiden kanssa, se järjestettiin yhdeksän kertaa kyseisenä aikana. Neljä niistä pidettiin Latviassa, kaksi Virossa ja kolme Liettuassa.
Viron ensimmäinen maailmanmestaruuskilpailuiden karsintaottelu pidettiin 11. kesäkuuta 1933 Tukholmassa Ruotsissa. Ottelu päättyi Ruotsin 6–2 voittoon. Tämä ottelu oli myös maailman ensimmäinen maailmanmestaruuskilpailuiden karsintaottelu. Myöhemmin Ruotsi voitti myös Liettuan. Viron ja Liettuan välinen ottelu peruttiin, koska Ruotsi oli jo varmistanut voittonsa lohkossa. Viron ensimmäiset pisteet maailmanmestaruuskilpailuiden karsinnoista tulivat vuonna 1938, pelaamalla karsintaotteluita jo vuonna 1937, ja sijoittumalla täten kolmannelle sijalle turnauksessa. Tuolloin joukkueet halusivat pelata toisiaan vastaan kerran jokaisessa ryhmässä. Virolaiset olivat Lohko ykkösessä, yhdessä Saksan, Ruotsin ja Suomen kanssa. Heidän ensimmäisessä ottelussaan Ruotsia vastaan, joukkue meni 2–0 johtoon ennen kuin viittä minuuttia oli edes ehditty pelata. Viro kuitenkin menetti johtonsa ja hävisi ottelun Ruotsille lopulta lukemin 7–2. Tämän jälkeen oli ottelu Suomea vastaan jonka he voittivat lukemin 1–0 Richard Kuremaan tehtyä ottelun ainoan maalin 56. peliminuutilla. Karsinnat kuitenkin päättyivät 4–1 tappioon Saksaa vastaan, jolloin Virolaiset johtivat vielä puoliaikaan asti ottelua Georg Siimensonin tekemällä maalilla. Tämän seurauksena, Viro ei selviytynyt maailmanmestaruuskilpailujen lopputurnaukseen. Joukkue tuli kuitenkin vuoden 1934 karsintakierrokselle, joka oli ensimmäinen merkittävä saavutus, mutta vain Ruotsia vastaan pelattu 6–2 tappio johti siihen, että Liettuaa vastaan pelattava ottelu peruttiin merkityksettömänä ja näin ollen Ruotsi eteni maailmanmestaruuskilpailuihin.
Joukkueen suurin voitto tuli 26. heinäkuuta 1928, jolloin Viro kaatoi Liettuan lukemin 6–0 Tallinnassa, puolestaan suurin tappio tuli 11. elokuuta 1922 10–2 tuloksella Suomea vastaan. Toisen maailmansodan jälkeisistä seitsemästä päävalmentajasta, kolme on ollut Unkarilaisia. Yhteensä Viron maajoukkuetta on valmentanut neljä ulkomaalaista päävalmentajaa (kolme Unkarilaista ja yksi Itävaltalainen). Ensimmäinen Virolainen päävalmentaja oli Albert Vollrat, joka tuli joukkueeseen vuonna 1932. Valmentajat saattoivat myös pelata joinakin kausina, joka määräytyi heidän oman maan jalkapalloliittonsa mukaan.
Joukkueen pelaajista suurin osa oli Tallinnan joukkueista, joita olivat esimerkiksi TJK, Sport, Kalev ja Tallinna Estonia. Joukkueen eniten otteluita pelannut pelaaja oli maalivahti Evald Tipner (67) ja kenttäpelaajista Eugen Einmann (65), Eduard Ellman-Eelma (58) ja Karl-Rudolf Silberg-Sillak (52). Parhaimpia maalintekijöitä olivat Ellman-Eelma (21 maalia 65 ottelussa), Richard Kuremaa (18/42), Arnold Pihlak (17/44), Georg Siimenson (14/42) and Friedrich Karm (9/13), jotka kuuluvat Viron 10 kaikkien aikojen parhaiden maalintekijöiden joukkoon. Pelaajat saivat pientä palkkaa heidän osallistumisistaan – 5 Viron kruunua vuonna 1938. Baltic turnauksessa voitto oli 50 euroa.
18. heinäkuuta 1940 joukkue pelasi ensimmäisen virallisen ottelun ollessaan itsenäisenä valtiona yli puolen vuosisadan ajan. Ottelu pelattiin Kadrioru Stadionilla ja se päättyi Viron 2–1 voittoon Latviasta.

Miehitetyt vuodet (1940–1991)

Neuvostomiehityksen jälkeen elokuussa 1940, maajoukkue loppui kokonaan. Saksan valtauksen aikana (1941–1944), joukkue herätettiin henkiin ja se pelasi kaksi epävirallista ystävyysottelua (Riiassa 0–4 ja Tallinnassa 1–8), mutta vain muutamia pelaajia osallistui joukkueeseen, jotka olivat pelanneet myös ennen sotaa edeltävällä aikakaudella. Kun Neuvostoliiton joukot hyökkäsivät Viroon uudelleen, niin joitakin parhaita jalkapalloilijoita (Richard Kuremaa, Elmar Tepp, Valter Neeris, jne.) lähtivät liikkeelle; jotkut pakenivat länteen. Monet entiset maajoukkuepelaajat (Arnold Pihlak, Arnold Laasner, jne.) olivat Viron maajoukkueen Geislingenin pakolaisleirillä.
Viron seurajoukkueet nimettiin uudelleen 1940-luvun toisella puolikkaalla ja perinteet alkoivat haalistua. Uno Piirin mukaan, ensimmäinen maajoukkueen päävalmentaja Viron uudelleen itsenäistymisen jälkeen oli syy jalkapallon kaatumiseen yhteiskunnassa oli kyvyttömyys luoda kilpailukykyisiä unionin tasolla olevia joukkueita, näin ollen yleisö laski ja muun urheilun suosiminen alkoi. Viron SNT oli tällöin edustava maajoukkue, mutta se ei kuitenkaan miehityksen vuoksi ottanut osaa tuona aikana kansainvälisiin kilpailuihin. Vuosien 1948–1976 aikana, Baltic Cup järjestettiin 19 kertaa, jossa Valko-Venäjän SNT voitti muutaman kerran ja Viron SNT viisi kertaa. Vuosina 1969–1982, Viro oli ainoa Neuvostoliiton valtio, joka ei osallistunut Neuvostoliiton jalkapallosarjaan. 1970-luvun aikana, peli menetti suosiotaan Virossa ja urheililijat olivat suurimmaksi osaksi venäläisiä.
Viron jalkapalloelämä käynnistettiin uudelleen 1970-luvun puolivälissä Roman Ubakiven toimesta, joka aloitti Viron kielikoulutuksen ryhmissä. Merkittävin joukkue oli Lõvid (Leijonat) vuosina 1980–1999, jota valmentivat Ubakivi ja Olev Reim. Useat pelaajat, Mart Poom ja Martin Reim heidän joukossaan, liitettiin maajoukkueeseen myöhemmin. Yksikään Virolainen ei päässyt Neuvostoliiton maajoukkueeseen, mutta kaksi Ubakiven oppilasta, Ott Mõtsnik and Toomas Krõm, tekivät läpimurron nuorten joukkueessa.
Laulava vallankumous, harjoittaminen Viron itsenäisyyden palaamiseksi ja alueellisten jännitteiden päättämiseksi, löysi tiensä myös jalkapalloon. 18. heinäkuuta 1990, näytösottelu järjestettiin Kadriorgin stadionilla Viron ja Latvian jalkapalloilijoiden välillä. Viimeinen ottelu näiden kahden joukkueen välillä itsenäisinä oli pelattu 50 vuotta sitten. Periaate joukkueiden kokoonpanoissa oli kiistanalainen. 63 pelaaja käsitteli julkisesti (Päevaleht, 24. huhtikuuta 1990) huutamalla jalkapallon hallintoelimiä ainoastaan valitsemalla jälkeläisiä virolaisia ja jättämällä pois maahan palanneita virolaisia toisen maailmansodan jälkeen.

Olympialaiset

Viron ainoa osallistuminen turnauksiin oli vuoden 1924 kesäolympialaisissa Pariisissa, jossa joukkue hävisi Yhdysvalloille. Joukkuetta oli valmentamassa unkarilainen Ferenc Konya, joka oli myös joukkueen ensimmäinen päävalmentaja. Yhdysvaltalaiset tekivät ottelussa vain yhden maalin 15. peliminuutilla, jonka teki rangaistuspotkusta Andy Straden. Virolaiset saivat myös rangaistuspotkun 68. peliminuutilla, jonka Elmar Kaljot kuitenkin laukoi ylätolppaan ja pallo ei näin ollen mennyt maaliin. Tappion jälkeen Yhdysvallat ja Viron olympiajoukkue jäivät vielä Pariisiin kolmeksi viikoksi pelatessaan ystävyysotteluita muita maajoukkueita vastaan.