Slaavilainen mytologia

Slaavilaisen mytologian tietolähteet

Toisin kuin kreikkalaisella tai egyptiläisellä mytologialla, slaavilaisen mytologian tutkimuksella ei ole käytettävissään kirjallisia alkuperäislähteitä. Slaaveilla ei voida todistaa olleen minkäänlaista kirjoitusjärjestelmää ennen kristinuskon saapumista, vaikka joitakin kiistanalaisia tapauksia on olemassa (esimerkiksi Velesin kirja). Sen vuoksi kaikki uskomukset ja perinteet siirrettiin suullisesti sukupolvelta toiselle, ja monet niistä painuivat unohduksiin kristinuskon saapumista seuranneina vuosisatoina. Kirjakielen slaaveille loivat 800-luvulla veljekset Kyrillos ja Metodios, kyrillistä aakkostoa edeltäneen glagoliittisen kirjaimiston isät, jotka Bysantin keisari lähetti slaaveja opettamaan. Kirjoitettu slaavi jäi kuitenkin pienen kaupungeissa asuneen hengellisen kansanosan yksinoikeudeksi, ja slaavinkieliset tekstit olivat voimakkaasti sidoksissa kristinuskoon. Maaseudun väestö jatkoi elämää entiseen tapaan, ja heidän uskomuksensa siirtyivät edelleen ainoastaan suullisesti. Ei-slaavilaiset kristityt lähetystyöntekijät kirjoittivat muistiin joitakin harvoja merkintöjä slaavien uskonnosta, mutta he eivät suhtautuneet pakanauskomuksiin kovinkaan objektiivisesti tai kiinnostuneina.
Arkeologisia jäännöksiä vanhoista jumalankuvista ja palvontapaikoista on löydetty, mutta niistä ei ole saatu paljonkaan lisävalaistusta. Palasia vanhoista myyttisistä uskomuksista ja pakanajuhlista on periytynyt tähän päivään kaikkien slaavilaisten kansojen kansanlauluissa, -tavoissa ja -tarinoissa. Ikivanhojen myyttien selvittely näistä kansanperinteessä tuhansia vuosia kulkeneista jäänteistä on monimutkainen ja vaikea tehtävä, joka usein johtaa tutkijoita harhateille. Tämä voi johtaa vääriin tulkintoihin ja sekaannuksiin, ja puhtaat väärennökset hankaloittavat tutkimusta entisestään.

Kirjalliset lähteet

Slaavilaisesta mytologiasta ei ole kirjallisia lähteitä ennen slaavien jakautumista länsi-, itä- ja eteläslaaveihin. Mahdollinen poikkeus on lyhyt huomautus Herodotoksen Historiassa, jossa mainitaan Neuri-heimo kaukana pohjoisessa. Heimon jäsenet muuttivat Herodotoksen mukaan itsensä susiksi useiksi päiviksi joka vuosi. Jotkut tutkijat ovat tulkinneet tämän slaavilaisten ihmissusiuskomusten pohjalta, kun toiset uskovat Herodotoksen viitanneen vanhaan slaavilaiseen karnevaalijuhlaan, jossa nuoret miehet kuljeksivat naamioituina ympäri kylää. Heihin on joskus viitattu nimellä vucari (susimiehet). "Neurin" yhdistäminen esislaaveihin on kuitenkin kiistanalaista. Ensimmäinen varma kirjallinen maininta slaaveista on 500-luvun bysanttilaisen historioitsijan Prokopioksen teoksessa Bellum Gothicum. Siinä hän kuvaa eteläslaaviheimoa, joka ylitti Tonavan suunnaten etelään. Prokopioksen mukaan nämä slaavit palvoivat vain yhtä jumalaa, kaiken herraa, joka hallitsi salamaa ja ukkosta. Historioitsija ei mainitse tämän ylijumalan nimeä, mutta hänen kuvauksestaan on melko selvää että kyseessä on Perun. Prokopios mainitsee slaavien uskoneen myös moniin paholaisiin ja keijukaisiin.
 
Todennäköisesti 1000-luvun alussa kirjoitetussa Nestorin kronikassa on paljon arvokkaita viittauksia itäslaavien pakanallisiin uskomuksiin. Kronikka kuvaa muinaisen itäslaavivaltion historiaa. Vaikka käsikirjoitus koottiin 1100-luvun alussa, se sisältää kopioita ja viittauksia vanhempiin dokumentteihin ja kuvaa tapahtumia ennen kuin ruhtinas Vladimir Suuri kastoi kristinuskoon koko Kiovan Venäjän. Kaksi jumalaa, Perun ja Veles, mainitaan tekstissä, joka kuvaa 900-luvun rauhansopimusta itäslaavien pakanallisten hallitsijoiden ja bysanttikeisareiden välillä. Myöhemmin kronikan oletettu laatija Nestor kuvaa jumalperhettä, jonka samainen ruhtinas Vladimir esitteli Kiovassa vuonna 980 ennen kääntymistään kristinuskoon. Tähän ryhmään kuuluivat Perun, Hors, Dažbog, Stribog, Simargl ja Mokoš. Muut kronikat mainitsevat myös Svarogin. Kiinnostavia ovat myös itäslaavilaisen eepoksen Laulu Igorin sotaretkestä (ven. Slovo o polku Igoreve) katkelmat, joissa viitataan Velesiin, Dažbogiin ja Horsiin. Alkuperäinen eepos on ajoitettu 1100-luvun lopulle, tosin sen aitoudesta on jonkin verran väitelty.
Lukuisimmat ja rikkaimmat kirjalliset lähteet on länsislaavilaisella pakanuudella: viimeiset heimot pakotettiin kristinuskoon vasta 1100-luvun loppupuolella. Saksalaiset lähetystyöntekijät ja papit, jotka taistelivat pakanallisia uskomuksia vastaan, kirjasivat muistiin myös slaavien mytologiaa. He kuvasivat tarkoituksellisestikin slaavit verenhimoisina epäjumalanpalvojina ja barbaareina. Koska papit eivät osanneet slaavien kieltä, heidän kuvauksensa ovat sekoitus arvokasta tietoa, virheellisiä käsityksiä ja rankkaa liioittelua.
Thietmar von Merseburg kronikassa 1000-luvun alusta kuvataan temppeliä Riedegostin (Radagast) saarella, jossa palvottiin suurta jumalaa nimeltä Zuarasic (Svarogič). Thietmarin mukaan tämä oli pakanaslaavien pyhin paikka, ja Svarogič oli heidän tärkein jumalansa. Toinen arvokas dokumentti on saksalaisen Helmoldin myöhään 1100-luvulla kirjoittama Chronica Slavorum. Hän mainitsee "mustan jumalan" Zernebohin (Tšernobog), Porenut-jumalan, Živa-jumalattaren, joitakin nimettömiä jumalia, joiden patsailla oli useita päitä, sekä lopuksi Rügenin saarella palvotun Svantovitin (Svetovid), joka Helmoldin mukaan oli länsislaavien tärkein jumala.
Kolmas ja tärkein lähde on tanskalaisen kronikoitsijan Saxo Grammaticuksen Gesta Danorum, jossa hän kuvaa vuonna 1168 käytyä sotaa tanskalaisten ja Rügenin saaren slaavien välillä. Sodassa heidän kaupunkinsa vallattiin ja siellä sijainnut Svantovitin suuri temppeli tuhottiin. Saxo kuvaa pikkutarkasti Svantovitin palvontaa, siihen liittyneitä tapoja ja jumalan korkeaa nelipäistä patsasta. Hän mainitsee myös muiden slaaviheimojen monipäisiä jumalia: Rugievitin, Porevitin ja Porentiuksen. Neljäs lähde ovat saksalaisen soturipiispan Pyhän Oton kirjoitukset. Otto johti 1100-luvulla useita retkiä lähellä Itämerta eläneiden slaavilaisten heimojen alueelle. Käsikirjoituksen mukaan tärkein slaavilaisten jumala oli Triglav. Wolgastin ja Havelbergin kaupungeissa palvottiin sodanjumala Gerovitia, joka mahdollisesti vastasi itäslaavien Jariloa.

Arkeologiset löydöt

Arkeologisissa tutkimuksissa on löydetty useiden slaavilaisten jumalien patsaita. Vuonna 1848 löytyi Zbrucz-joen varrelta Ukrainasta korkea nelikasvoinen kivipatsas. Koska se muistutti suuresti Saxo Grammaticuksen kuvausta Rügenin saaren temppelin vastaavasta, patsas nimettiin heti Svantovitiksi, tosin tämäkin oletus on sittemmin kyseenalaistettu. Muualta löydettiin lisäksi toisia monikasvoisia patsaita. Pieni nelikasvoinen luusta kaiverrettu patsas 900-luvulta löydettiin keskiaikaisen bulgaarivaltakunnan pääkaupungin Preslavin raunioista. Läheltä Neubrandenburgia Saksasta Tollensesee-järven saarelta löytyi kaksipäinen ihmisenkokoinen ja puusta valmistettu veistos; keskiajalla alueella asui slaavilainen Dolenain-heimo, jonka nimi on säilynyt järven nimessä. Edelleen Dalmatiasta Kroatiasta löytyi kolmipäinen patsas kukkulalta, jonka nimi Suvid muistuttaa Svantovitia (Svetovid). Lähellä sijaitsee myös Dinara-vuoren Troglav-niminen huippu.
Myös useiden alttareiden jäännöksiä on löydetty. Rügenin saarella sijaitsevalla Arkonan niemellä suoritetut kaivaukset paljastivat suuren temppelin ja kaupungin jäänteet, joita pidetään samoina kuin mitä Saxo Grammaticus kuvasi. Novgorodista löydettiin Perunille omistetun alttarin jäännöksiä. Alttarin keskuskumpareella seisoi jumalan patsas. Sitä ympäröi kaivanto ja kahdeksan alttarikomeroa, jotka sisältävät uhrialttarien jäänteitä. Enemmän tai vähemmän samalla tavalla sommitellun linnoituksen jäänteet löydettiin läheltä Břeclavia Tšekistä paikasta, jonka nimi Pohansko (pakanallinen) on melko viitteellinen. Merkittäviä ovat myös Ukrainassa ja Valkovenäjällä vaikuttaneen tšernjahov-kulttuurin keramiikanpalaset 300-luvulta. Venäläinen arkeologi Boris Rybakov tulkitsi niihin piirretyt symbolit muinaiseen slaavilaiseen kalenteriin liittyviksi.

Väärät tulkinnat ja väärennökset

Slaavilaista mytologiaa tutkittaessa lähteiden aitouden ja luotettavuuden kriittisessä tarkastelussa ei voi olla liian huolellinen. Kiinnostus muinaisten slaavien uskomuksiin on kasvanut aina renessanssin ajoista, ja siten myös sekaannusten, virheiden, väärien tulkintojen ja puhtaiden mielikuvituksen tuotteiden määrä on myös lisääntynyt. Ennen 1900-luvun puoliväliä ei ollut olemassa mitään tieteellistä menettelytapaa kansanperinteen tulkintaan, ja historiallisten ja arkeologisten lähteiden puuttuessa epäoikeutetut spekulaatiot saivat rauhassa kukoistaa. Esimerkki ilmeisen täydellisestä väärintulkinnasta on rakkauden jumalatar Lada (Lado), jonka nimi otettiin slaavilaisen häälaulun säkeistä mutta ei ilmeisesti tarkoita mitään. On melko varmaa, että kyseinen jumala ei ole koskaan kuulunut slaavien jumalperheeseen. Sellaiset jumalat kuin Koleda ja Kupala on otettu slaavilaisten kansanjuhlien nimistä: Koleda joulusta, Kupala Ivan Kupalasta (kirjaimellisesti Johannes Kastaja), jonka juhlapäivää vietetään kesäpäivänseisauksen aikaan monissa slaavilaisissa maissa. Juhlissa on kyllä aineksia esikristilliseltä ajalta, mutta jumalien keksiminen juhlien nimistä ei selvästikään ole oikea menetelmä vanhan mytologian tulkitsemiseksi.
Thietmar von Merseburgin kronikan väärä tulkinta johti sekaannukseen Svarogič-jumalan ja Radegastin kaupungin välillä, jossa Svarogičin temppeli sijaitsi. Nimi Radegast voidaan helposti käsittää merkitsevän "rakasta vierasta", mikä johti tulkintaan slaavilaisesta vieraanvaraisuuden jumalasta Radegastista. Samalla tavoin Helmoldin mainitsemalle Tšernobogille (musta jumala) keksittiin vastapariksi Belobog, valkoinen jumala. Tätä nimeä ei ole löydetty mistään luotettavasta historiallisesta lähteestä, mutta koska oli olemassa musta jumala, täytyi olla myös valkoinen jumala, ja oletetusta Belobog-Tšernobog -dualismista kirjoitettiin sivukaupalla tekstiä. Monet kirjat ja tieteelliset tutkimukset olettavat yhä, että muinaiset slaavit palvoivat kyseisiä jumalia.
Vielä sekaannuksia ja vääriä tulkintoja pahempia ovat tahalliset väärennökset. 1800- ja 1900-luvuilla romanttiset, nationalistiset ja uuspakanalliset liikkeet saivat suuren yleisön kiinnostumaan slaavilaisesta mytologiasta, ja siihen liittyvän todistusaineiston väärentämisestä tuli eräänlainen harrastus. Usein sen tarkoitus oli tukea ryhmän omaa ideologiaa. "Löydettiin" slaavilaisia jumalia esittäviä patsaita ja "taltioitiin" kansanlauluja ja -tarinoita, joissa puolet slaavien jumalperheestä kuvattiin poimimassa kukkasia ja tanssimassa nuotion ympärillä.
1800-luvulla julkaistu Veda Slovena on bulgarialaisten kansanlaulujen ja -legendojen kokoelma, jossa on paljon viittauksia slaavilaiseen mytologiaan mutta jota useimmat tutkijat pitävät väärennöksenä. Tuoreempi esimerkki on kiistelty Velesin kirja, jonka väitetään olevan alkuperäinen kirjallinen slaavilaista mytologiaa kuvaava lähde 800- tai 900-luvuilta. Se on kirjoitettu kyrillisiä aakkosia muistuttavilla kirjaimilla, mutta slaaveilla ei voida osoittaa olleen minkäänlaista kirjallista järjestelmää ennen kristinuskoon kääntymistään puhumattakaan siitä, että he olisivat käyttäneet kyrillistä kirjaimistoa. Slaavilaiset uuspakanat pitävät Velesin kirjaa pyhänä kirjanaan ja väittävät sen olevan aito. Alkuperäinen puulle kirjoitettu teos on todennäköisesti hävinnyt, eikä sen aitoutta voida siksi tarkistaa.

Kosmologia

Slaavit käyttivät maailmanselityksessään melko tyypillistä indoeurooppalaista kosmologista käsitettä, Maailmanpuuta. Se oli joko tammi tai jonkinlainen mänty. Maailmanpuun myyttinen symboli selvisi slaavilaisessa kansanperinteessä monia vuosisatoja pakanuuden ajan jälkeenkin. Puussa sijaitsivat maailmankaikkeuden kolme tasoa. Sen latvus kuvasi taivasta ja taivaallisten jumalten valtakuntaa, kun taas runko oli kuolevaisten valtakunta. Puun juuret kuvasivat manalaa ja kuolleiden asuinpaikkaa. Vastoin muiden kulttuurien käsityksiä näyttää siltä, että manala oli slaavilaisessa mytologiassa melko mukava paikka, vehreä maailma jossa oli ikuinen kevät.
Kolme valtakuntaa sijaitsivat päällekkäin, vertikaalisesti maailmanpylväässä vastakohtana tavallisen maailman vaakasuoruudelle. Jumalten ja kuolevaisten alue sijaitsi litteänä pidetyn maailman keskellä meren ympäröimänä. Meren toisella puolella oli kuolleiden maa, jonne linnut lensivät talveksi palatakseen keväällä. Monissa kansantarinoissa meren taakse meneminen tai meren takaa palaaminen tarkoittivat kuolemista ja takaisin henkiin heräämistä. Tämä muistuttaa ikivanhaa ja useissa kulttuureissa esiintyvää myyttistä käsitystä, jonka mukaan tuonpuoleinen saavutetaan jonkinlaisen vesistön yli kulkemalla. Vaakasuunnassa maailma oli jaettu neljällä pisteellä, jotka kuvasivat neljän tuulen suuntaa (pohjoisen, eteläisen, itäisen ja läntisen). Maailmalla oli siis kaksi ulottuvuutta, ja se jakaantui pystysuuntaisella akselilla kolmeen ja vaakasuuntaisella neljään osaan. Jaottelulla oli tärkeä osa mytologiassa, ja se esiintyy monissa slaavilaisia jumalia esittävissä patsaissa, erityisesti kolmipäisen Triglavin ja nelipäisen Svantovitin kuvissa.
Aurinkoa pidettiin naispuolisena jumaluutena ja Kuuta miespuolisena päinvastoin kuin indoeurooppalaisissa mytologioissa yleensä. Balttilainen mytologia, joka on lähinnä slaavilaista, on myös tässä suhteessa sen kanssa samanlainen.

Jumalat

Slaavit palvoivat hyvin suurta määrää jumalia laajalla maantieteellisellä alueella Itämereltä Mustallemerelle yli 600 vuoden aikavälillä. Jumalat ja uskomukset olivat myös hyvin paikallisia jopa niin, että kukin heimo palvoi omia jumaliaan omilla tavoillaan. Slaavien mytologiassa on kuitenkin yhteisiä piirteitä, joita tutkimalla voidaan luoda kuva alkuperäisestä slaavilaisesta muinaisuskosta samalla tavoin kuin slaavilaiset kielet periytyvät yhteisestä alkukielestä.

Ylijumala

Jotkut uudet teoriat pitävät slaavien ylijumalana Rodia tai Svarogia, ja osa heimoista palvoi ylijumalana myös Svantovitia tai Triglavia. Paras ehdokas ylijumalaksi on kuitenkin Perun, jonka nimi esiintyy useimmin kaikissa historiallisissa lähteissä. Perun on itse asiassa ensimmäinen slaavilainen jumala, joka mainitaan historiankirjoituksessa (Prokopios mainitsee, että ukkosen ja salamoiden jumala on slaavien ainoa jumala ja ylijumala). Nestorin kronikka ilmoittaa hänet Kiovan Venäjän (Kiovan Rus) pääjumalaksi. Lyhyt huomautus Helmoldin Chronica Slavorumissa väittää, että länsislaavit uskoivat yhteen taivaanjumalaan, joka hallitsisi kaikkia muita jumalia. Ylijumalan nimeä ei tosin mainita.
Perunin ylijumaluutta puoltaa myös se, että kaikki slaavit eri puolilla Eurooppaa tunsivat hänet, minkä osoittaa Perunin nimestä johdettujen nykyistenkin paikannimien laaja kirjo slaavilaisissa maissa. Kansanperinnettä analysoimalla on myös havaittu, että Perun oli ainoa slaavilainen jumala, joka rinnastettiin kristinuskon Jumalaan. Nämä todisteet osoittavat vahvasti, että Perun oli alkuperäisen slaavilaisen muinaisuskon ylijumala.
Perunilla oli kuitenkin myös kilpailija. Roman Jakobson on osoittanut, että aina kun Perun mainitaan historiallisissa teksteissä, samassa yhteydessä mainitaan myös toinen jumala, Veles. Tämä suhde näkyy myös paikannimissä: jos vuoren tai kukkulan nimi voidaan yhdistää Peruniin, on alangolla yleensä joen lähellä paikka, jonka nimi muistuttaa Velestä. Samoin kuin Perun rinnastettiin Jumalaan, oli Saatana Velesin vastine kristinuskossa.

Perun ja Veles

Ivanov ja Toporov rekonstruoivat vanhan myytin slaavien kahdesta tärkeimmästä jumalasta, Perunista ja Velesistä, jotka olivat melkein joka suhteessa toistensa vastakohtia. Perun on taivaallinen ukkosen ja salamoiden jumala, joka hallitsee elävää maailmaa ylhäältä käsin. Hänen linnoituksensa sijaitsee Maailmanpuun ylimmällä oksalla. Veles puolestaan yhdistetään vesiin ja maahan. Hän on manalan jumala, joka hallitsee kuolleiden valtakuntaa alhaalta, Maailmanpuun juurista. Perun antaa maanviljelijöille sateen ja on aseiden sekä sodan jumala. Veles puolestaan suojelee paimenia ja on karjan jumala, ja hänet yhdistetään taikuuteen ja kaupankäyntiin. Perun luo järjestystä, Veles kaaosta.
Näiden kahden välistä kosmista taistelua kuvaa useissa indoeurooppalaisissa kulttuureissa esiintyvä myytti taistelusta myrskyn jumalan ja lohikäärmeen välillä. Salamoiden avulla taivaasta hyökäten Perun vainoaa käärmemäistä vihollistaan Velesiä. Veles pilkkaa Perunia ja pakenee muuttaen itsensä erilaisiksi eläimiksi. Lopuksi Perun surmaa Velesin tai tämä pakenee veteen, manalaan. Käytännössä kyse on samasta asiasta, sillä tappamalla Velesin Perun ei tuhoa häntä, vaan palauttaa hänet oikealle paikalleen kuolleiden valtakuntaan. Siten Perun palauttaa jälleen Velesin häiritsemän maailmanjärjestyksen. Ajatus myrskystä ja ukkosesta jumalallisena taisteluna ylijumalan ja tämän arkkivihollisen välillä oli hyvin tärkeä slaaveille, ja se eli vielä pitkään sen jälkeen kun Perun ja Veles oli korvattu Jumalalla ja Saatanalla.
Perunin ja Velesin vihollisuus selitettiin sillä, että Veles olisi varastanut Perunin karjaa tai päinvastoin (koska Veles on karjan jumala, omistusoikeus ei ole itsestään selvä). Aihe jumalallisen karjan varastamisesta on myös yleinen indoeurooppalaisessa mytologiassa, ja se voidaan käsittää sateen metaforana. Koska Veles yhdistetään vesiin ja Perun taivaaseen sekä pilviin, on jälleen epäselvää kummalle sateen pitäisi kuulua. Toinen syy vihamielisiin suhteisiin voi olla vaimon varastaminen. Kansanperinteen perustella näyttää selvältä, että aurinkoa pidettiin Perunin vaimona. Auringon "kuoleminen" joka ilta sen painuessa horisontin taakse käsitettiin siten, että Veles varasti Perunin vaimon, jonka Perun taas ryösti aamulla takaisin itselleen.

Jarilo ja Morana

Radoslav Katičić ja Vitomir Belaj jatkoivat Ivanovin ja Toporovin viitoittamaa tietä ja rekonstruoivat myytin, joka kertoo hedelmällisyyden ja kasvillisuuden jumalasta Jarilosta sekä hänen sisarestaan ja vaimostaan Moranasta, joka on naispuolinen luonnon ja kuoleman jumalatar. Jarilo yhdistetään kuuhun, kun taas Moranaa pidetään auringon tyttärenä. Molemmat ovat Perunin lapsia ja syntyneet uuden vuoden yönä. Samana yönä Jarilo kuitenkin kaapataan kehdostaan ja viedään manalaan, jossa Veles kasvattaa hänet omana poikanaan. Kevään juhlassa Jarilo palaa kuolleiden maailmasta tuoden kevään eläville. Hän tapaa sisarensa Moranan, ja myöhemmin kesällä vietetään heidän jumalallisia häitään. Ylijumalan lasten liitto tuo hedelmällisyyttä ja rikkautta maahan taaten runsaan sadon. Koska Jarilo on myös Velesin kasvattipoika, avioliitto tuo rauhan kahden suuren jumalan välille; toisin sanoen se varmistaa, että myrskyt eivät vahingoita satoa.
Sadonkorjuun jälkeen Jarilo on kuitenkin uskoton vaimolleen, joka surmaa tämän (palauttaa hänet manalaan) uudistaen vihollisuuden Perunin ja Velesin välillä. Ilman aviomiestään luonnon jumalatar Morana kuihtuu ja paleltuu alkavassa talvessa: hän muuttuu kauheaksi, vanhaksi ja vaaralliseksi pimeyden ja pakkasen jumalattareksi, joka kuolee vuoden loppuessa. Myytti toistuu joka vuosi, ja sen osien uudelleen kertomisen kanssa samaan tahtiin kulkivat suuret vuotuiset juhlat.

Svantovit ja Triglav

On hiukan ironista, että toistaiseksi näiden kahden jumalan asemaa esislaavilaisessa jumalperheessä ei ole voitu tarkkaan selvittää, vaikka heistä on suurin määrä kirjallisia todisteita. Epäilemättä Svantovit (Svetovid, Svantevid, Svantovid) ja Triglav olivat tärkeitä kaikille slaaveille, mikä ilmenee heihin yhdistettävien paikannimien huomattavasta määrästä ja monipäisistä patsaista, joita on löydetty useista slaavilaisista maista. Molempia jumalia pidettiin ylijumalina joillakin paikkakunnilla. Molempia myös kuvattiin hevosella, mutta Svantovitin hevonen oli valkoinen ja Triglavin musta. Patsaissa Svantovitia kuvattiin nelipäisenä kun taas Triglavilla (jonka nimi merkitseekin kolmipäistä) oli kolme päätä. Svantovit yhdistettiin myös sadonkorjuuseen, kaupankäyntiin ja voittoon sodassa.
Svantovitista ja Triglavista on esitetty useita hypoteeseja, esimerkiksi että he olivat itse asiassa yksi ja sama jumala tai että he olivat yhdistelmiä kolmesta ja neljästä jumalasta. Slaavilaiset uuspakanat ajattelevat Triglavia kolminaisuutena. Svantovitin on myös väitetty olleen myöhäinen länsislaavilainen versio Perunista tai Jarilosta. Mikään näistä hypoteeseista ei ole erityisen tyydyttävä, ja enimmäkseen ne ovat vain villiä spekulaatiota.

Svarog, Svarogič ja Dažbog

Svarogin nimi esiintyy vain itäslaavilaisissa käsikirjoituksissa, jossa se rinnastetaan yleensä kreikkalaiseen takomataidon jumalaan Hefaistokseen. Nimi on kuitenkin hyvin vanha, mikä saattaa merkitä sitä, että myös Svarog kuului esislaavilaiseen jumalperheeseen. Sanan juuri svar merkitsee kirkasta ja pääte -og ilmaisee paikkaa. Vertailu vedalaiseen Svargaan viittaa siihen, että Svarog merkitsi yksinkertaisesti taivasta. On mahdollista, että hän oli alkuperäinen taivaan jumala, ehkä slaavilainen versio indoeurooppalaisesta alkujumalasta Dyēuksesta. Nimi voidaan yhdistää myös ahjoon, mikä yhdessä Hefaistos-rinnastuksien kanssa viittaisi siihen, että Svarog oli tulen ja sepäntyön jumala. Ivanovin ja Toporovin tulkinnan mukaan Svarogilla oli kaksi poikaa: Svarogič tai Svarozič, joka kuvasi maanpäällistä tulta, ja Dažbog, joka kuvasi tulta taivaassa ja yhdistyi siten aurinkoon. Svarogin uskottiin takoneen auringon ja antaneen sen pojalleen Dažbogille, jotta tämä kuljettaisi sitä taivaan poikki.
Voidaan osoittaa, että Dažbogin tunsivat kaikki kolme slaavien päähaaraa. Hän olisi siten tärkeä esislaavilainen jumala. Venäläisissä käsikirjoituksissa hänet yhdistetään aurinkoon, ja kansanperinne muistaa hänet hyväntahtoisena valon ja auringon jumalana. Serbialainen perimätieto antaa hänestä kuitenkin paljon synkemmän kuvan: hänet muistetaan Dabogina, pelottavana ja rampana jumalana, joka vartioi manalan portteja ja joka yhdistettiin kaivostoimintaan ja arvometalleihin. Veselin Čajanković huomautti, että nämä kaksi katsantokantaa sopivat melko hyvin yhteen slaavilaisessa symboliikassa. Siten hyväntahtoinen Dažbog kantaa aurinkoa taivaan poikki, kun taas häijy ja ruma Dabog kuljettaa auringon manalan läpi yöllä. Tämä voidaan yhdistää myös auringon vuotuiseen kiertoon: hyväntahtoinen persoona yhdistetään nuoreen kesäaurinkoon, pahansuopa vanhaan talviseen aurinkoon.
Venäläiset talonpojat palvoivat Svarogičia tulen henkenä kauan kristinuskon omaksumisen jälkeenkin. Myös länsislaavit tunsivat hänet, mutta he palvoivat häntä pyhän Radegastin kaupungin ylijumalana. Svarogič on yksinkertaisesti diminutiivimuoto Svarogin nimestä. Erään näkemyksen mukaan Svarog olisi kaikkien muiden slaavilaisten jumalten esi-isä, jolloin Svarogič voisi viitata mihin tahansa muista jumalista. Dažbog, Perun ja Veles voisivat siis kaikki olla Svarogičeja.