Arabien valloitusretket

Arabien valloitusretket tapahtuivat vuoden 632 ja 700-luvun alun välillä, kun Arabian niemimaalta lähteneet arabit valloittivat Lounais-Aasian ja Pohjois-Afrikan, ulottaen valtansa Espanjasta Intiaan. Valloitusten seurauksena alueelle syntyi arabialais-islamilainen kulttuuri, jonka valtauskontona on islam ja kielenä Atlantilta Mesopotamiaan arabia.

Vaiheet

Islamin profeetta Muhammad oli kuolemaansa 632 mennessä yhdistänyt Arabian niemimaan arabit yhdeksi valtakunnaksi, jota johdettiin Medinasta. Tämän jälkeen arabit jatkoivat valloituksiaan pohjoisessa Arabiassa saadakseen myös sikäläiset arabit liitettyä ummaan, islamilaiseen yhteisöön. Pohjoiseen tunkeutuminen toi arabit vastakkain bysanttilaisten ja sassanidien suurten valtakuntien kanssa. Arabit havaitsivat kuitenkin, että nämä valtakunnat olivat niin heikentyneet keskinäisissä sodissaan, että he alkoivat tehdä harkittuja valloitusretkiä myös arabimaailman ulkopuolelle. Arabit löivät Bysantin ja Persian armeijat yhdessä vuosikymmenessä, ja koko Persia sekä Bysantin merkittävimmät provinssit liitettiin pian umman hallitsemaan alueeseen.
Arabit valloittivat Damaskoksen vuonna 635, Antiokian 636 ja Jerusalemin 638. Koko Persia valloitettiin vuoteen 643 mennessä, ja 700-luvun alussa arabit olivat laajentaneet valloittamiensa alueiden itärajan jo Intian ja Kiinan rajoille. Koko Pohjois-Afrikan arabit valloittivat vuoden 642 ja 700-luvun alun välillä. Vuonna 711 arabit hyökkäsivät Espanjaan ja valloittivat sen nopeasti, kunnes heidät pysäytettiin Galliassa, Poitiersin tienoilla vuonna 732. Valloitusten jälkeen suuri osa alueiden paikallisväestöstä kääntyi islamiin ja alkoi sotia arabien rinnalla.

Sotamenestyksen syyt

Arabit onnistuivat lyömään itseään huomattavasti suurilukuisempia armeijoita. Tärkein tekijä menestyksessä oli arabien armeijan tehokas aavikkosodankäynti, joka perustui kameleihin, kevyeen aseistukseen ja suureen liikkuvuuteen vaikeakulkuisten aavikoiden halki. Lisäksi Bysantti ja Persia olivat heikentyneet sodissa, ja kristitty maailma oli hajaannuksen tilassa. Khalkedonin kirkolliskokouksessa 451 hyväksytty oppi Kristuksen kahdesta luonnosta ei ollut sopinut Syyrian ja Egyptin kirkoille, mistä oli seurannut näille vastatoimia. Vainojen seurauksena paikallinen väestö tervehtikin usein arabeja parempina hallitsijoina kuin bysanttilaisia. Arabit saivat avukseen myös bysanttilaisten ja sassanidien palkkasotureita, joista osa oli arabeja.

Valloitusten tarkoitus ja seuraus

Valloitusten varsinaisena tavoitteena oli laajentaa arabien hallitsemaa aluetta. Suurin osa valloitettujen alueiden väestöstä kääntyi lopulta islaminuskoon, mutta alkuvaiheessa valloittajat itse olivat pitäneet islamia vain arabien uskontona, eivätkä ajatelleet että muut kuin arabit voisivat olla muslimeja. Islamiin käännyttiinkin vasta tulemalla ensin jonkin arabialaisen heimon klientiksi (arab. maula).
Valloitetut maat islamisoituivat ja arabialaistuivat eri tavoin. Persia islamisoitui hitaasti, sillä vielä 50 vuotta valloituksen jälkeen vasta 2,5 % persialaisista oli muslimeja. Vuoteen 1009 mennessä maa oli kuitenkin kääntynyt lähes kokonaan islaminuskoiseksi. Toisaalta arabian kielestä ei Persiassa koskaan tullut valtakieltä, ja maa säilytti myös persialaisen kulttuurinsa, johon arabivalloittajatkin sulautuivat. Lähi-idässä ja Pohjois-Afrikassa sen sijaan juutalaiset, kristityt ja zarathustralaiset sekä vaihtoivat uskontoa että omaksuivat suurimmaksi osaksi arabialaisen kulttuurin vaihtamalla kieltä. Egyptiin jäi kuitenkin noin 10 prosentin suuruinen koptilainen vähemmistö, joka sekin vaihtoi kielensä arabiaksi jo 1000-lukuun mennessä.
1000-luvun jälkeen islamilaiseen maailmaan liitetyt alueet Intiassa ja Kaakkois-Aasiassa, Afrikassa, Euraasian aroilla, Turkissa ja Euroopassa eivät enää arabialaistuneet.