Rikhard III

Lapsuus

Rikhard syntyi Fotheringayn linnassa kahdeksantena ja nuorimpana täysikäiseksi varttuneista neljästä Yorkin herttuan Rikhard Plantagenetin ja Cecily Nevillen lapsista. Rikhardin sanottiin ontuvan, hänellä olleen kutistuneen käsivarren ja kyttyräselän, mutta tämä on lähtöisin lähinnä Thomas Moren kyseenalaisesta teoksesta History of King Richard III ('Kuningas Rikhard III:n historia'), joka teki suuren vaikutuksen William Shakespeareen.
Rikhard vietti suuren osan lapsuuttaan Middlehamin linnassa Wensleydalessa setänsä Warwickin jaarlin Richard Nevillen holhouksessa. Rikhard oli yhä pikkupoika isän ja isoveljen Edmundin kuoltua Wakefieldin taistelussa. Tällöin Warwickin jaarli otti hänet huostaansa - Richard Neville tunnetaan "kuninkaantekijänä", koska hänellä oli suuri vaikutus ruusujen sodan kulkuun. Neville oli tärkeä henkilö Henrik VI:n syrjäyttämisessä ja korvaamisessa Rikhardin vanhemmalla veljellä Edvardilla. Asuessaan Warwickin jaarlin luona Rikhard solmi läheisen ystävyyssuhteen Francis Lovellin kanssa, ja ystävyys jatkui läheisenä loppuelämän. Toinen lapsi, johon Rikhard tutustui Nevillen luona oli, tämän tytär Anne Neville, josta tuli myöhemmin hänen vaimonsa.

Avioliitto

Anne Nevillen ensimmäinen aviomies, Henrik VI:n poika Edvard Westminsteriläinen, kuoli Tewkesburyn taistelussa vuonna 1471, jossa yorkilaiset löivät lancasterilaiset. Taistelun jälkeen Annesta ei kuultu vähään aikaan mitään. Uskotaan yleisesti, että hän joutui Clarencen herttuan Yrjö Plantagenetin holhoukseen. Yrjöllä oli intressi pitää Anne naimattomana, koska hän sai siten tilaisuuden kontrolloida Annen ja tämän sisaren, Yrjön vaimon Isabella Nevillen yhteistä perintöä. Rikhardin sanotaan löytäneen Annen työskentelemässä lontoolaisessa ruokalassa keittiöapulaisena, mutta asian todellisesta laidasta ei ole varmuutta. Heidät vihittiin 12. heinäkuuta 1472. On epäselvää, oliko Rikhard rakastunut Anneen, mutta avioliiton myötä oli joka tapauksessa luvassa kiinteistöjä ja maita.
Rikhardilla ja Annella oli yksi poika, Edvard Plantagenet eli Edvard Middlehamilainen (1473-1484), joka kuoli pian sen jälkeen, kun hänet oli nimetty Walesin prinssiksi. Rikhardilla oli myös aviottomia lapsia. Näitä olivat John Gloucesterilainen ja tytär nimeltään Katherine, joka nai Pembroken jaarlin William Herbertin. On epäilty, että heidän äitinsä on voinut olla talonkirjoissa mainittu Katherine Haute. Näillä lapsilla ei tiedetä olleen jälkeläisiä.

Edvard IV:n valtakausi

Veljensä Edvard IV:n valtakaudella Rikhard tuki veljeään täysin eikä osoittanut millään tavalla olleensa kiinnostunut kuninkaan asemasta. Rikhard todisti taitonsa sotapäällikkönä ja hänet palkittiin Gloucesterin herttuan arvonimellä ja monilla pohjoisen maa-alueilla. Tosiasiallisesti hän hallitsi pohjoista, kun taas kuningas Edvard hallitsi etelää. Toinen veli, Yrjö Plantagenet surmattiin maanpetturina.
Rikhard hallitsi pohjoista aina Edvardin kuolemaan asti. Vuonna 1482 Rikhard valtasi Berwick-upon-Tweedin takaisin skoteilta. Hänet tunnettiin oikeudenmukaisena, ja hän teki lahjoituksia yliopistoille ja kirkoille.

Nousu valtaistuimelle

Kuningas Edvard IV:n kuoltua 9. huhtikuuta 1483 kuninkaan pojat (Rikhardin veljenpojat) tuleva kuningas Edvard V, 12 vuotta ja Rikhard Shrewsburylainen, 9 vuotta, olivat seuraavina perimysjärjestyksessä. Edvard IV halusi testamentissaan Rikhard III:n olevan valtakunnan sijaishallitsijana. Rikhard tiesi Woodvillejen olevan hänelle vaarallisia, he voisivat käyttää vaikutusvaltaansa Edvard V:een Rikhardin aseman kustannuksella.
Kun lapsikuninkaan seurue oli matkalla Walesista Lontooseen kruunajaisiin, Rikhard ja Buckinghamin herttua Henry Stafford liittyivät heidän seuraansa Northamptonissa. Rikhard pidätti kuninkaan suojelijan Riversin jaarlin Anthony Woodvillen (Edvard IV:n puolison Elisabet Woodvillen veli) ja muut neuvonantajat. Heidät vietiin Pontefractin linnaan ja heidän väitettiin yrittäneen Edvardin salamurhaa. Sitten Rikhard vei Edvardin Lontoon Toweriin (silloin kuninkaanlinnana) – teko, joka laajalti hyväksyttiin, koska entisen kuningattaren perheeseen ei luotettu. Rikhard kutsui itseään arvonimellä Lord Protector ja hänet valittiin myös johtamaan hallitusta. Edvard ja hänen veljensä Rikhard Shrewsburylainen siirrettiin äitinsä suostumuksella vangeiksi Toweriin 16. kesäkuuta, missä heidät todennäköisesti surmattiin.
22. kesäkuuta 1483 luettiin St Paulin katedraalin ulkopuolella julkilausuma, jonka mukaan Rikhard tulee ottamaan kruunun itselleen. Parlamentin istunnossa 25. kesäkuuta kuultiin Bathin piispan todistus siitä, että Edvard IV:n ja Elisabet Woodvillen avioliitto oli ollut mitätön (koska Edvard oli sen mukaan aiemmin nainut Lady Eleanor Talbotin). Tällöin parlamentti Titulus Regiuksena tunnetulla säädöksellä julisti Rikhard III:n kuninkaaksi. Seuraavana päivänä, 26. kesäkuuta 1483, Rikhard otti kruunun vastaan, istui valtaistuimelle ja aloitti valtakautensa.
Huolimatta huhuista, todisteet olivat puutteellisia ja viime aikoihin asti on yleisesti hyväksytty, että Rikhardin tärkein motiivi kruunuun oli se, että hän tunsi asemansa ja vaurautensa olevan uhattuna Edvard V:n alaisuudessa – kuninkaan, joka luultavasti suosi woodvilleläisiä sukulaisiaan. Äskettäin on esitetty myös teoria, jonka mukaan itse asiassa Edvard IV oli itse laiton kuningas.
Rikhardin kaikki kolme vanhempaa veljeä olivat kuolleet. Hänen isoveljensä Clarencen herttua Yrjö Plantagenet oli tavoitettu suunnittelemasta maanpetosta, joka tarkoitti sitä että Yrjön jälkeläiset Margaret Pole ja Warwickin jaarli Edvard oli poistettu perimysjärjestyksestä vaikkei heitä henkilökohtaisesti syytetty osallisuudesta maanpetokseen ja heille myönnettiin muita arvonimiä.
Rikhard kruunattiin 6. heinäkuuta 1483 Westminster Abbeyssa. Koko aatelissääty osallistui tilaisuuteen lukuun ottamatta kolmea alaikäistä jaarlia ja muutamaa vähempiarvoista aatelista.

Kuolema

Rikhard tunnettiin hurskaana sekä tehokkaana hallintomiehenä. Hän oli kuitenkin yorkilainen, ilman perillisiä ja hän oli murskannut woodvilleläiset ja heidän liittolaisensa. Näin ollen hän oli haavoittuvainen poliittisen opposition kannalta. Rikhardin kannattaja Henry Stafford kääntyi häntä vastaan ja teloitettiin myöhemmin vuonna 1483. Henry oli yhdessä Henrik Tudorin kanssa yrittänyt vallankaappausta.
Rikhardin viholliset yhdistivät voimansa kuningasta vastaan. Leicesteriläisen perimätiedon mukaan Rikhard meni ennustajalle ennen Bosworth Fieldin taistelua 22. elokuuta 1485. Hän kertoi kuninkaalle: where your spur should strike on the ride into battle, your head shall be broken on the return ("missä kannuksesi iskeytyy matkalla taisteluun, siinä pääsi tulee halkeamaan paluumatkalla"). Matkalla taisteluun Rikhardin kannus iski Bow Brigden siltakiveen, kun paluumatkalla hänen kuollutta ruumistaan kannettiin takaisin hevosella, hänen päänsä halkesi lyötyään samaan kiveen. Taistelu päättyi Rikhardin tappioon ja kuolemaan. Jopa Tudor-lähteet kertovat Rikhardin taistelleen urhoollisesti Bosworthissa. Hyökätessään Henrikiä kohti hän tappoi Henrikin vakituisen aseenkantajan, surmasi Henrikin lipunkantajan ja lähes saavutti itsensä Henrikin ennen kuin hänet lopulta piiritettiin ja tapettiin. Rikhard on viimeinen taistelussa kuollut Englannin kuningas.
Rikhardin hautapaikka löytyi syksyllä 2012 leicesteriläisen pysäköintialueen alta – paikasta, jossa aiemmin oli sijainnut luostarikirkko. Kuitenkin vasta helmikuussa 2013 DNA-testi varmisti, että kyseessä olivat Rikhard III:n jäännökset. Luurangosta ilmenee, että hän on kärsinyt skolioosista. Sitä vastoin hänen molemmat kätensä ovat olleet terveet eikä hänellä ole ollut kyttyräselkää. Hänen pääkallostaan löytyi jälkiä niskan juureen osuneista kahdesta iskusta, jotka aiheuttivat kuoleman.
Hautaamista koskevan pitkällisen kiistan ratkaisi brittiläinen oikeusistuin, joka päätti, että Rikhard haudataan Leicesterin tuomiokirkkoon. Suvun edustajat olisivat halunneet hautapaikaksi Yorkin tuomiokirkon, mutta tuomioistuin perusteli päätöstä sillä, että kaivausluvan ehtona oli hautaus Leicesteriin. Rikhard laskettiin hautaan 26. maaliskuuta 2015. Britannian nykyistä kuningasperhettä tilaisuudessa edusti Wessexin kreivitär Sophie.

Seuraajat

Kun Rikhard III kohtasi lancasterilaiset viimeistä kertaa, hän oli leski ja ilman laillisia perillisiä. Poikansa kuoleman jälkeen hän valitsi Yrjö Plantagenetin pojan Edvard Plantagenetin perillisekseen. Anne Nevillen kuoleman jälkeen Rikhard kuitenkin nimesi seuraajakseen Lincolnin jaarlin John de la Polen, joka oli hänen lähin York-sukuinen miessukulaisensa.

Julkisuuskuva

Kuolemastaan asti Rikhard III on ollut Englannin kiistellyimpiä kuninkaita. Nykyajan historioitsijoiden mukaan Rikhardin maineen vahingoittivat seuraavien hallitsijoiden aikaiset kronikoitsijat ja erityisesti William Shakespeare.
On pohdittu sitä, missä määrin Rikhard III:sta annettu kuva hirmuhallitsijana on Tudor-suvun lietsomaa propagandaa tätä kilpailevan York-suvun viimeistä hallitsijaa kohtaan. Rikhardin vastaisen propagandan pääasiallisena lähteenä pidetään usein Elyn piispaa (myöhemmin Canterburyn arkkipiispa) John Mortonia, jonka kertomuksiin monien Thomas Moren teoksen The History of King Richard III väitteiden uskotaan perustuvan.
1900-luvulla perustettiin The Richard III Society korjaamaan Rikhard III:n huonoa mainetta, joka ei yhdistyksen mukaan vastannut historiallista totuutta. Yhdistyksen suojelijana on vuodesta 1980 toiminut prinssi Richard, Gloucesterin herttua. Myös Rikhard III oli Gloucesterin herttua ennen kruunaustaan. Myös kirjailija Josephine Tey on kirjassaan Ajan tytär yrittänyt puolustaa Rikhardin mainetta.
Ei ole varmoja todisteita siitä, että juuri Rikhard murhautti pienet prinssit Towerissa, ja jotkut ovatkin kehitelleet vaihtoehtoista teoriaa, jonka mukaan murhaaja olisikin ollut esimerkiksi Henrik Tudor. Jossain määrin voidaan sanoa, että Henrik Tudorilla oli jopa suurempi syy murhauttaa pienet Towerin prinssit. Henrikillä ei ollut laillista oikeutta Englannin kruunuun, maassa oli vallinnut Ruusujen sota ja sekasorto monta vuotta. Lisäksi Henrik oli walesilainen. Hänellä oli täysi työ vakuuttaa englantilaisille oikeutensa kruunuun. Parhaiten se onnistui mustamaalaamalla kilpailijoita. Myöhemmillä Tudor-hallitsijoilla oli suurta hyötyä Shakespearen suosiosta ja dramatiikan tajusta.
Rikhard III mahtui vuonna 2002 yleisön BBC:n ohjelmassa äänestämälle "sata merkittävintä brittiä" -listalle. Suosion selittäjäksi on arveltu Rikhardin "kulttistatusta".