google/wiki40b huggingface dataset:
Zonta International

Zonta International ( ZI ) on kansainvälinen palvelujärjestö, jonka tavoitteena on edistää naisten laillista, poliittista, taloudellista, koulutuksellista, terveydellistä ja ammatillista asemaa kansainvälisellä ja paikallisella tasolla sekä ihmisoikeuksien ja perusvapauksien oikeudenmukaista toteutumista kaikkialla maailmassa. Zonta Internationalin missio ja visio on uudistettu tammikuussa 2015. Sen mukaisesti päämääränä on voimaannuttaa naiset toimimaan yhteiskunnassa täydellä kapasiteetillaan tasa-arvoisina miesten kanssa.
Zonta International perustettiin vuonna 1919 Buffalossa, Yhdysvalloissa, ja toiminta on levinnyt sen jälkeen 68 maahan, jotka on jaettu 32 piiriin. Suomen ja Viron Zonta-kerhot muodostavat Zonta International piiri 20:n. Helsingissä toimi niin sanottu Torstaikerho jo vuonna 1934. Tästä ryhmästä tuli Suomen ensimmäinen Zonta-kerho vuonna 1947. Vuonna 2013 kerhoja oli Suomessa 61 ja Virossa neljä kerhoa. Jäseniä piiri 20:ssä oli vuonna 2013 noin 1 740. Suomessa Zontat ovat organisoineet muun muassa valtakunnallisia Keltaisen Ruusun kampanjoita, joiden tuotto on aina käytetty kokonaisuudessaan naisten ja tyttöjen hyväksi. Tunnettu kampanja on Luetaan Yhdessä, jota Piiri 20 rahoitti sekä organisoi opetusta yhdessä silloisen Suomen Unifemin kanssa. Luetaan Yhdessä -kampanjan myötä maahanmuutajanaisia opetettiin lukemaan ja autettiin integroitumaan suomalaiseen yhteiskuntaan. Kampanja sai uraauurtavasta työstään muun muassa NNKY:n 11 000 euron palkinnon. Nykyisin Suomen Akateemiset Naiset jatkavat kampanjaa kulttuurirahastojen tuella. Keväällä 2014 Zonta Piiri 20 järjesti hyväntekeväisyyskonsertin täydelle yleisölle Finlandia-talossa. Tuotto lahjoitettiin Zonta International Foundationin palvelurahastoon käytettäväksi äidistä vastasyntyneeseen siirtyvän HIV/AIDS-tartunnan ehkäisytyöhön Ruandassa.
Zonta Internationalin suomalaisia kunniajäseniä ovat Elisabeth Rehn ja Helvi Sipilä. Sipilä toimi Zonta Internationalin presidenttinä vuosina 1968–1970; hän oli ensimmäinen Yhdysvaltojen ulkopuolelta valittu presidentti. Zonta Internationalin presidenttinä on toiminut myös suomalainen Annikki Mäkinen vuosina 1984–1986. Neljä suomalaista on toiminut Zonta Internationalin kansainvälisen hallituksen jäseninä: Sinikka Heiskanen, Eija Salo, Leena Kankainen ja Kirsi Nickels.
INSAT

Historia

Ensimmäinen INSAT, INSAT-1B, laukaistiin vuonna 1983. Sen rakensi Ford Aerospace Yhdysvalloissa. Se korvasi INSAT-1A:n, jonka operoinnin aloitus epäonnistui vuonna 1982, kun satelliitin aurinkopaneelit eivät auenneet. Syynä oli mahdollisesti yhdysvaltalaisen Thor-Delta-kantoraketin aikaansaama ylikuormitus, koska vakuutus korvasi intialaisille 62 miljoonaa dollaria yhdysvaltalaisten epäonnistumisesta, joka kului seuraavan Yhdysvalloista ostetun satelliitin maksuihin. 
INSAT avaruussegmentissä oli vuonna 2007 toiminnassa INSAT-1D, joka oli INSAT-1-sarjan viimeinen. Se laukaistiin vuonna 1990. 
INSAT-2A laukaistiin 7. heinäkuuta 1992, INSAT-2B laukaistiin heinäkuussa 1993 ja INSAT-2C 7. joulukuuta 1995. INSAT-2DT ostettu ARABSAT-organisaatiolta. INSAT-2E laukaistiin 3. huhtikuuta 1999. ISRO on vuokrannus transpondereita (36 MHz kaistanleveyseksvivalentti, C-kaista) INSAT-2E:sta  länsimaiden omistamalle INTELSATille. 
INSAT-3B laukaistiin 22. maaliskuuta 2000. INSAT-3C laukaistiin 4. tammikuuta 2002. INSAT-3A laukaistiin 10. huhtikuuta 2003. INSAT-3E laukaistiin 28. syyskuuta 2003. 
INSAT 4A ja INSAT 4B ovat Intian niemimaalle tietoliikennettä välittäviä satelliitteja, joissa on 12 Ku- ja 12 C-kaistan transponderia. Ne ovat ISROn suunnittelemia ja rakentamia. Kummankin paino on noin 3200 kg tankattuna. Kesällä 2010 INSAT-4B:n toinen aurinkopaneli lakkasi tuottamasta sähköä satelliitin tarpeisiin. 
INSAT-4-sarjaa aiotaan valmistaa seitsemän satelliittia, INSAT-4A - INSAT-4G, joista  INSAT-4D olisi varalaite. Vuonna 2007 INSAT-systeemissä on noin 250 transponderia eri taajuusalueilla.
Pettävä varjo

Juoni

William Powell ja Myrna Loy näyttelevät elokuvassa aviopari Nick ja Nora Charlesia, jotka ratkovat rikoksia. Nick on kova juomaan ja eläkkeelle jäänyt etsivä ja vaimonsa Nora varakas perijätär. Heillä on koira, karkeakarvainen kettuterrieri Asta.
Eläkkeelle jäänyt ja alkoholisoitunut etsivä Nick pyydetään takaisin palvelukseen ystävänsä katoamisen takia. Ystävä Clyde Wynant on kadonnut mystisesti juuri kun hänen entinen tyttöystävänsä Julia Wolf on löydetty kuolleena. Wynantista tulee nopeasti pääepäilty, mutta hänen tyttärensä Dorothy ei usko isänsä syyllisyyteen. Nick löytää johtolankoja ja tapaus alkaa selvitä.

Tuotanto

Pettävän varjon kuvauksille annettiin aikaa 2-3 viikkoa; ohjaaja W. S. Van Dyke onnistui kuvaamaan elokuvan 12 päivässä (uudelleenotot toukokuussa). Kuvaukset alkoivat 9. huhtikuuta ja budjetti oli 231 000 dollaria. Elokuvan kohtauksia kuvattiin muun muassa Bidwell Mansionissa Kalifornian Chicossa, . Alun perin B-luokan elokuvana pidetty Pettävä varjo yllätti kaikki elokuvantekijät suurella menestyksellään: maailmanlaajuinen tuotto oli 1,5 miljoonaa dollaria ilmestymisvuonna.
Pettävä varjo sai ensi-iltansa toukokuussa 1934 vain viisi kuukautta itse kirjan julkaistamisen jälkeen, joka oli tammikuussa 1934.

Sovitus

Pettävä varjo sovitettiin radiokuunnelmaksi 8. kesäkuuta vuonna 1936 Lux Radio Theatern lähetykseen. William Powell ja Myrna Loy uusi roolinsa Nickinä ja Norana.

Uudelleenfilmatisointi

Toukokuussa 2011 ilmoitettiin, että Johnny Depp tulee olemaan pääosassa Pettävän varjon uusintaversiossa, jonka tulee ohjaamaan Rob Marshall.

Vaikuttajana

Vuoden 1976 komediaelokuvassa Murha, murha, päästäkää etsivät irti! roolihahmot Nick ja Nora Charles muutettiin muotoon Dick ja Dora Charleston, joita näytteli David Niven ja Maggie Smith.
Vuosina 1979–1984 ABC-kanavan viikoittainen romanttinen etsiväsarja Hart to Hart jäljitteli elokuvan keskeistä juonta. Sarjaa tähditti Robert Wagner, Stefanie Powers ja Lionel Stander.
Animaatioelokuvan Tapaus Punahilkka (2005) sammakkoetsivä-hahmo Nicky Flippers perustuu Nick Charlesiin. Nicky Flippersin äänenä toimi David Ogden Stiers.
Advance Wars 2: Black Hole Rising

Pelaaminen

Peli on vuoropohjainen strategiapeli, jossa pelaaja valitsee haluamansa johtajan ja johtaa sekä rakentaa erilaisia yksiköitä. Pelin viisi kuvitteellista valtiota ovat Orange Star, Blue Moon, Green Earth, Yellow Comet, ja Black Hole.
Panipat

Panipat (hindiksi पानीपत, Pānīpata, pandžabiksi ਪਾਨੀਪਤ, Pānīpata) on kaupunki Haryanan osavaltiossa Intiassa, noin 90 kilometriä Delhistä pohjoiseen. Kaupungissa asui 294 150 ihmistä vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan.
Panipatissa on käyty kolme taistelua, jotka vaikuttivat oleellisesti historian kulkuun Intiassa.
Ensimmäinen Panipatin taistelu käytiin vuonna 1526. Sen voitti timuridihallitsija Babur, joka perusti Intiaan Suurmogulien valtakunnan. Toinen taistelu käytiin vuonna 1556 mogulikenraalin ja kapinallisen Bengalin sulttaanin ministerin välillä. Kapinallisjohtaja menetti päänsä, mogulien valta oli rikkumaton. Kolmas Panipatin taistelu käytiin 1761 afgaanien sotapäällikön Ahmad Shah Durranin ja Marattien välillä. Ahmad Shah sai murskavoiton.
Panipatin tärkeimpiä tuotteita ovat tekstiilit, varsinkin matot. Siellä on myös raskasta teollisuutta ja öljynjalostamo.
Rogue Assassin

Juoni

Erään japanilaismafian salamurhaaja surmaa FBI agentti Jack Crawfordin työparin ja hänen perheensä heidän kotonaan. Crawford hakee kostoa Rogueksi tunnetulle salamurhaajalle, joka kuitenkin katoaa maisemista. Kolme vuotta myöhemmin Rogue palaa takaisin San Franciscoon, ja Crawford yrittää kaikkensa saadakseen Roguen kiinni. Samaan aikaan kaksi aasialaista rikollisjärjestöä "Triads" ja "Yakuza" käyvät sotaa keskenään.
Lakritsirousku

Koko ja ulkonäkö

Lakritsirouskun lakki on väriltään keltaruskea tai harmahtavan vaaleanruskea ja halkaisijaltaan noin 5–15 cm. Lakki on aluksi kupera ja reunoiltaan sisäänpäin kääntynyt, vanhemmiten lakki muuttuu laakeaksi ja halkeilee kuivuessaan. Toisinaan lakissa on nipukka, joka vajoaa sienen kasvaessa. Pinta on samettimainen, kiilloton ja hieman karhea, eikä märkänäkään limainen. Heltat ovat rouskuille tyypillisen vaaleat. Sienen rikkoutuessa niistä tihkuu kirkasta nestettä, tosin kuivista tai vanhoista sienistä nestettä ei tule välttämättä ollenkaan. Lakritsirouskun jalka on tasapaksu, ja se on usein vaaleampi kuin lakki. Erityisesti kuivana ja kuivuessaan sieni tuoksuu lakritsille.

Samankaltaiset lajit

Lakritsirouskun voi sekoittaa kangasrouskuun (Lactarius rufus) jonka maitiaisneste on valkoista, kun taas lakritsirouskulla se on kirkasta. Myös lakritsirouskun lakki on vaaleampi kuin kangasrouskulla.

Kasvuaika ja -paikka

Lakritsirouskuja voi löytää heinäkuusta lokakuuhun, vaikkakin se on yleisimmillään elo-syyskuussa. Se on yleinen Etelä- ja Keski-Suomessa, ja sitä esiintyy paikoin myös Pohjois-Suomessa. Lakritsirousku esiintyy usein isoina ryhminä, toisinaan samoilla paikoilla kangasrouskun kanssa; karuilla kalliomänniköillä ja niiden soistumilla, lampien rahkamättäillä ja suo-ojien reunoilla.

Käyttö ravinnoksi

Lakritsirouskua ei suositella ruokasieneksi. Se on lievästi myrkyllinen ja suurina määrinä nautittuna se voi aiheuttaa vatsanväänteitä, oksentelua ja ripulia. Tosin lakritsirouskuja on useinkin kerätty kangasrouskuina, eikä sen tiedetä aiheuttaneen myrkytystapauksia. Keskieurooppalaisissa sienikirjoissa, joissa esimerkiksi haapa- ja kangasrouskua pidetään syömäkelvottomana, neuvotaan käyttämään lakritsirouskua mausteena.
Honor 10

Ominaisuudet

Honor 10 käyttää Androidiin pohjautuvaa Emotion UI -käyttöliittymää. Puhelimessa on kahdeksanytiminen (4×2,4 GHz & 4×1,80 GHz) Kirin 970 -järjestelmäpiiri. Honor 10:ssa on 5,84 tuuman näyttö, jonka tarkkuus on 1 080 × 2 280 pikseliä. Honor 10:ssa on kaksi takakameraa, joista toinen on 16 megapikseliä ja toinen 24 megapikseliä. Honor 10:ssa on USB Type-C -liitäntä, joka tukee Qualcommin Quick Chargea ja Huawein omaa pikalatausta.
Gibraltarin kansanäänestys suvereniteetista 2002

Gibraltarin kansanäänestys suvereniteetista oli 7. marraskuuta 2002 järjestetty kansanäänestys, jolla otettiin kantaa suunnitelmiin jakaa Gibraltarin suvereniteetti Yhdistyneen kuningaskunnan ja Espanjan välillä. Kansanäänestyksen tulos oli suunnitelman suuri vastustus. Vaikka Yhdistynyt kuningaskunta ja Espanja eivät kummatkaan tunnustaneet Gibraltarilla itsenäisesti järjestettyä kansanäänestystä, suunnitelmat alueen suvereniteetin jakamisesta haudattiin toistaiseksi.

Tausta

Espanjan ja Britannian aluekiista Gibraltarilla juontaa juurensa Gibraltarin valtaukseen vuonna 1704 ja Utrechtin sopimukseen vuonna 1713, jolla Espanja luovutti alueen Britannialle. Espanja on kuitenkin yrittänyt saada alueen myöhemmin takaisin niin sotilaallisesti kuin diplomaattisestikin. Espanjan ja Britannian välillä oltiin käyty keskusteluja alueen suvereniteetin jakamisesta maiden välillä ja tieto näistä keskusteluista vuoti lehdistölle tammikuussa 2002. Tieto johti Gibraltarilla suuriin mielenosoituksiin. Gibraltarin parlamentti alkoi valmistella kansanäänestystä ja pääministeri Peter Caruana antoi tiedon äänestyksen pitämisestä 3. syyskuuta. Britannian Peter Hain oli jo aiemmin samana vuonna todennut, että maa ei tunnustaisi mitään kansanäänestystä, jonka järjestämisessä Britannia ei ollut mukana. Saman toisti Jack Straw.

Äänestys

Äänestyspäivänä äänestyspaikkoja oli yhteensä 16, joista neljä oli liikkuvia. Äänestyspaikat aukesivat kello kahdeksan aamulla ja äänestys alkoi vilkkaana. Noin kolmessa tunnissa neljäsosa äänioikeutetuista oli käynyt äänestämässä. Koko äänestyksen aikana heistä äänestämässä kävi 87,9 %. Äänestyksen lopputulos oli lopulta ei-äänien murskavoitto. Kaikista äänistä niitä oli 98,97 % eli noin 17 900 kappaletta. Kyllä-ääniä oli vain 187. Tyhjiä äänestyslippuja palautettiin 72 kappaletta. Äänestyksen tulos julkaistiin puoli kolmelta aamulla.

Reaktiot

Ei-äänien suuri määrä oli voitto asiaa ajaneille gibraltarilaisille poliitikoille. Peter Caruana puhui tulosten julkaisun jälkeen gibraltarilaisten lähettämästä selkeästä viestistä. Britanniassa virallinen kanta oli kuitenkin edelleen se, että äänestyksellä ei ollut mitään sitovaa merkitystä. Espanjassa asenteet olivat samankaltaiset. Ana Palacio kommentoi äänestystä sanomalla, että sillä ei ollut mitään laillista sitovuutta ja että se oli YKn päätöslauselmien vastainen.
Tappolistalla

Juoni

Tappolistalla kertoo kilpailusta ja petoksesta kahden veljeksen välillä. Toinen veljeksistä on pääministeriehdokas ja toinen liikemiehen kätyri. Kun on mahdollisuus kostaa muille, on tultava toimeen totuuden kanssa ja kohdattava maailma, jossa luottamusta ei ole olemassakaan ja uskollisuus harvinaista.
Paul Schrier

Ura

Schrierin näyttelijäura sai alkunsa vuonna 1993 televisiosarjan Mighty Morphin Power Rangersin myötä. Hän näytteli sarjassa yhdessä Jason Narvyn kanssa kaksikkoa Bulk ja Skull, jotka olivat sarjan kevennyshahmot. Hän jatkoi Power Rangersin parissa vuoteen 1999 asti, jonka myötä Schrieristä tuli pisimpään sarjassa mukana olleena alkuperäisistä näyttelijöistä. Tämän lisäksi hän esiintyi myös molemmissa elokuvissa Power Rangers ja Power Rangers turbovaihteella.
Schrier kuitenkin palasi vielä Power Rangers Lost Galaxyn jälkeen Power Rangersin pariin vuosina 2000–2002 vieraillessaan Power Rangers Lightspeed Rescuen jaksossa "The Mighty Mega Battles" pelkkänä äänenä. Myös Power Rangers Time Forcen jaksossa " Dawn of Destiny" Schrier oli mukana pelkästään äänenä. Hän palasi kuitenkin kameran eteen Power Rangers Wild Forcessa Bulkin rooliin, vierailtuaan jaksossa "Forever Red".
Schrier esiintyi Power Rangersin lopulla myös muissa televisiosarjoissa Silkkiä ja luoteja, sekä Masked Rider ja elokuvassa Le zombi de Cap-Rouge. Hän on myös tehnyt pieniä elokuvarooleja muun muassa Wicked Gamessa, sekä dubbauksia animeen.
Schrier uusi roolinsa Bulkina sarjassa Power Rangers Samurai vuosina 2011-2012. Hän esiintyi sarjassa jälleen kevennyshahmona, tällä kertaa Skullin pojan Spiken kanssa, jota esitti Felix Ryan.
Aatu Koskelainen

Aatu Koskelainen (5. elokuuta 1849 Koski Hl. – 31. tammikuuta 1930 Helsinki) oli suomalainen suutari, vahtimestari ja kansankirjailija.
Aviottomana lapsena syntynyt Koskelainen asui äitinsä Leena Erikintyttären kanssa pirtiksi muutetussa savusaunassa Etelä-Hämeessä Kosken pitäjän syrjäkulmalla. Niukka toimeentulo ja seikkailunhalu sai hänet tekemään jo 10-vuotiaana 1860 pari kerjuumatkaa jalan Helsinkiin ja Hämeenlinnaan. Koskelainen oli sitten paimenena yhden kesän ja kehräsi villaa äitinsä apuna. Hän pääsi kotipitäjänsä suutarin oppipojaksi 1862 viiden ja puolen vuoden oppiajalla. Koskelainen sai nyt tutustumaan sanomalehtiin, joita näihin aikoihin alettiin tilata taloihin. Pitäjään perustettiin myös pieni lainakirjasto, ja Koskelainen opetteli itse kirjoitustaidon alkeet luettuaan kirjastosta lainaamiaan Paavo Korhosen runoja.
Suurten nälkävuosien tuomat huonot ajat aiheuttivat suutareille työn puutteen, ja Koskelainen pääsi suutarin opista puolta vuotta ennen määräaikaa keväällä 1867. Juhannuksena 1867 hän lähti työnhakuun Helsinkiin ja pääsi lopulta oppipojaksi Mikonkadun varrella sijainneeseen suutarimestari Anders Åskan verstaaseen. Oppipoikien asema ei ollut helppo itsevaltiaan mestarin alaisuudessa, mutta tilanne parani, kun mestari itse kuoli alkukesästä 1868 kuumetautiin ja hänen leskensä ryhtyi hoitamaan liikettä. Tammikuun alussa 1870 Koskelainen sai lopulta kisällinkirjansa. Samana talvena hän lähti Helsingistä Pietariin Suomenlahden rannikon jääkenttiä pitkin kulkeneen rahtikaravaanin mukana. Pietariin Koskelaista houkuttivat toiveet paremmista ansioista ja halu hankkia lisää ammattitaitoa. Pietarissa asui näihin aikoihin noin 20 000 suomalaista.
Pietarissa Koskelainen työskenteli ensin puoli vuotta laitakaupungilla Ekbergin suutarivestaassa, kunnes pääsi työhön erään vironsaksalaisen mestarin verstaaseen Nevskin varrelle. Hän joutui lähtemään verstaalta seuraavana vuonna osallistuttuaan muiden suomalaisten kisällien kanssa epäonnistuneeseen lakkoon. Viimeksi Koskelainen oli työssä Hiekkojen kaupunginosassa sijainneella suomalaisen Tolkin verstaalla. Kerättyään kokoon matkarahat hän palasi Pietarista Helsinkiin jouluna 1871. Palattuuan Helsinkiin Koskelainen jatkoi suutarin työssä eri verstaissa.
Mentyään naimisiin Koskelainen havaitsi, ettei pystynyt elättämään kasvavaa perhettään suutarintyöllä. Hän haki työpaikkaa valtion rautateiltä, mutta ei päässyt sinne puuttuvan ruotsin kielen taidon takia. Lopulta Koskelainen onnistui pääsemään vahtimestariksi Helsinkiin perustettuun Suomalaiseen Alkeisopistoon, ja myöhemmin hän toimi pedellinä eli ylivahtimestarina Helsingin yliopistossa.
Koskelainen kirjoitti elämänvaiheitaan kuvanneet muistelmansa vuoden 1910 tienoilla, ja ne julkaistiin 1918.  
Kirjailija, toimittaja, Teollisuusliiton apulaisjohtaja ja kansanedustaja Yrjö Koskelainen oli Aatu Koskelaisen poika.
Grindavík

Nähtävyydet

Noin viisi kilometriä kaupungista pohjoiseen sijaitsee Blue Lagoon -kylpylä. Kaupungista löytyy myös suolakalamuseo, joka avattiin syyskuussa 2002.

Kuuluisia asukkaita

Islantilainen kirjailija Guðbergur Bergsson syntyi Grindavíkissa 1932.
Morris

Maurice de Bevere (1. joulukuuta 1923 Kortrijk, Belgia – 16. heinäkuuta 2001 Bryssel), joka tunnetaan paremmin nimellä Morris, oli belgialainen sarjakuvantekijä ja Lucky Luken luoja. Hänen taiteilijanimensä on johdettu etunimestä, joka lausutaan ”moris”.
Morris aloitti piirtäjänuransa pienellä ja lyhytikäisellä CBA-animaatiostudiolla, missä hän tapasi Peyon ja André Franquinin.
Vuonna 1947 Morris loi Lucky Luken Spirou-sarjakuvalehteen. Spiroussa Morris, Jijé, André Franquin ja Will tunnettiin ”neljän koplana”. Heidän kehittämäänsä tyyliä alettiin myöhemmin kutsua Marcinellen koulukunnaksi, sillä Spiroun kustantajan Dupuis’n toimitilat sijaitsivat tuolloin Marcinellessa lähellä Charleroita.
Lucky Luke on yksinäinen cowboy, joka kiertelee villissä lännessä auttaen hädänalaisia apunaan uskollinen ratsunsa Jolly Jumper. Lucky Luken hahmon esikuvana väitetään olleen Morrisin vuokraemännän, joka poltti tupakkaa ja hyräili laulua ”I’m Lonely Tonight”. Sankarin nimen Morris halusi amerikkalaishenkisen sointuvaksi Donald Duckin (Aku Ankka) tapaan. Lucky Lukea uskollisesti seuraavan Rantanplan-koiran nimi taas muistuttaa Rin Tin Tinin nimeä.
Ensimmäiset 31 Lucky Luke -seikkailua julkaistiin Dupuis-kustantamon Spiroussa, mutta vuonna 1968 tarinoiden Postivaunut ja Arkajalka välillä Morris jätti Dupuis’n ja siirtyi Dargaudin Pilote-lehteen.
Morris matkusteli Yhdysvalloissa työtovereidensa Jijén ja André Franquinin kanssa asuen siellä kuusi vuotta, jolloin hän keräsi lisää aineistoa sankarinsa seikkailuja varten. Siellä hän kohtasi myös Jack Davisin ja Harvey Kurtzmanin, Mad-lehden perustajat. Tuona aikana hän tapasi myös René Goscinnyn, Asterixista tunnetun ranskalaisen sarjakuvakirjoittajan, joka kirjoitti monet parhaista Lucky Luke -tarinoista ennen kuolemaansa 1977.
Toisin kuin monet kollegansa, Morris ei tehnyt useita eri sarjoja, vaikka hän tekikin paljon tarinakuvituksia 1940- ja 1950-luvulla. 1990-luvulla hän irrotti Lucky Lukesta omaksi sarjakseen Rantanplanin, lännen tyhmimmän koiran.
Robert Shaw

Varhainen elämä

Robert Shaw syntyi Westhoughtonissa, Lancashiressa. Hänen äitinsä oli entinen sairaanhoitaja ja isä lääkäri. Shaw’lla oli myös kolme siskoa ja yksi veli. Perhe muutti Stromnessiin, Orkneysaarille Shaw’n ollessa seitsenvuotias. Isä kärsi kaksisuuntaisesta mielialahäiriöstä ja alkoholismista, ja hän teki itsemurhan poikansa ollessa 12-vuotias. Perhe muutti sen jälkeen Cornwalliin, missä Shaw alkoi käydä yksityiskoulua. Hän opiskeli myöhemmin näyttelemistä Lontoon Royal Academy of Dramatic Artissa.

Näyttelijän ura

Ensimmäisenä Shaw’n tunnettuna roolina voidaan pitää agentti Donald Grantia toisessa James Bond -elokuvassa Salainen agentti 007 Istanbulissa (1963). Vuonna 1966 hän esitti Henrik VIII:n roolin elokuvassa Kunnian mies, mikä toi hänelle parhaan miessivuosan Oscar- ja Golden Globe -ehdokkuudet. Hän esiintyi lisäksi muun muassa elokuvissa Taistelu Ardenneilla (1965), Kenraali Custer – Lännen suuri taistelija (1967), Taistelu Englannista (1969) ja Nuori seikkailija (1972).
Vuonna 1973 Shaw teki yhden uransa parhaista rooleista useita Oscareita voittaneessa elokuvassa Puhallus. Hän esitti suuren huiputuksen kohteeksi joutuvaa mafiapomoa, vastanäyttelijöinään Paul Newman ja Robert Redford. Seuraavana vuonna hän tähditti Walter Matthaun kanssa trilleriä Pelham 1-2-3 kaapattu (1974). 
Shaw nähtiin yhdessä kaikkien aikojen menetyneimmässä kauhuelokuvassa, Steven Spielbergin vuoden 1975 klassikossa Tappajahai, jossa hän näytteli kalastaja Sam Quintia; kyseinen rooli on Shaw’n kenties tunnetuin. Hän toimi yhtenä vuoden 1976 Oscar-gaalan isännistä. Vuonna 1977 hän esiintyi elokuvassa Syvyyden saalistajat, joka Tappajahain tapaan perustui Peter Benchleyn kirjaan. Seuraavana vuonna ilmestynyt Navaronen tykit -elokuvan jatko-osa Navaronen haukat jäi hänen toiseksi viimeiseksi elokuvakseen.

Kirjailijan ura

Vaikka Shaw’n maine perustuu pääasiassa elokuvarooleihin, hän oli myös romaani- ja näytelmäkirjailija. Hänen teoksistaan on suomennettu ainakin Piilopaikka vuodelta 1960. Shaw osallistui myös Tappajahain käsikirjoittamiseen: monologi, jossa Quint kertoo kokemuksistaan USS Indianapoliksella, on osittain hänen käsialaansa.

Kuolema

Shaw kuoli 51-vuotiaana sydänkohtaukseen vuonna 1978, jolloin hän oli juuri saanut elokuvan Atlantin pikajuna kuvaukset valmiiksi. 
Elokuussa 2008 hänen kuolinpaikkansa lähettyville perustettiin muistokivi.