Bockin perheen saaga

Julkaisuhistoria

Bock kertoo aloittaneensa saagan suullisen esittämisen 24. helmikuuta, 1984 Intian Goalla. Tämän ensimmäisen luennon aiheena oli "alphabet" eli aakkosten äänteiden merkitys Väinämöisen mytologian mukaan.
Syksyllä 1984 tallennettiin Suomalaisen kirjallisuuden seuran (SKS) kansanrunousarkiston äänitearkistoon kahden tunnin mittainen äänite, jonka aiheena oli "Ior Svedlinin äidin sukutarinoita (Bockin suku)".
22. joulukuuta 1986 Yle TV2 esitti yhden tunnin kestoisen dokumenttiohjelman Jag é jag, jossa Bock kertoo ruotsin kielellä Väinämöisen mytologian tarinarungon kokonaisuudessaan.
Vuonna 1993 SKS:n äänitearkiston kokoelmaan lisättiin toinen pidempikestoinen äänite aiheenaan "Uudenmaan maantiede, aselajit, Boxströmin suku ..."
Kirja Bockin perheen saaga : Väinämöisen mytologia ilmestyi 1996.

Suhde Kalevalaan

Bockin perheen saagassa esiintyy joukko nimiä, jotka ovat yhteisiä Kalevalan kanssa. Itse tarinat sen sijaan eivät ole yhteneviä. Myös nimien tulkinta eroaa siten, että siinä missä Kalevalan Väinämöinen ymmärretään yksilöksi, viittaa nimi Bockin perheen saagassa rooliin tai arvoon – jokainen sukupolvi toi mukanaan uuden Väinämöisen.
Kalevalasta tutut nimet ja niihin liittyvät roolit ovat Suomen kuningas Seppo Ilmarinen, Suomen kuningatar Maija Ilmatar, ylin siittäjä Pukki Lemminkäinen, Pukin ja Sepon äiti Akka, sekä hänen miehensä Ukko Väinämöinen. Ukon kuoltua Pukki Lemminkäisestä tulee uusi Ukko. Näin Ukko on koko kansan kantaisä, ja Ukko sekä Akka kansan ylimmät esikuvat.
Sampo ja Aino ovat saagan ensimmäiset ihmiset maan päällä ja samalla Pukin perheen varhaisimmat esivanhemmat. Sampo tarkoittaa myös ihmisrodun yhteistä sukupuuta ja perimää.

Kolme esihistoriallista kätköä

Saaga kertoo, että paavin armeijan noustua maihin Uudenmaalla osa suomalaisista pakeni Pohjanmaalle, osa Baltiaan (Viroon), ja osa Karjalan suunnalle. Pukin (Bockin) perhe muutti Lappiin. Valloittajien tiedettiin hävittävän kaikki pakanoiden uskomusjärjestelmään liittyvä irtaimisto. Tästä syystä osana liikekannallepanoa tärkeimmät taide-esineet, arvomerkit ja symbolit pyrittiin pelastamaan kätkemällä ne turvaan. Saaga kertoo kolmesta tällaisesta kätköstä.

Lemminkäisen temppeli Sipoossa

Saagan mukaan Sipoon Gumbostrandissa vuoren sisällä on niin kutsuttu Lemminkäisen temppeli. Temppelissä säilytettiin menneiden hallitsijoiden muistoksi valmistettuja kultaisia taide-esineitä. Tietä oletettuun temppeliin yritettiin 1980- ja 1990-luvuilla avata tuloksetta.

Kajaanin linnanpihan kaivo

Saagan mukaan Vuohenkijoella (nyk. Kajaaninjoki) Ämmäkosken saaressa on ollut linnarakennus jo ennen nykyistä 1600-luvulta peräisin olevaa linnaa. Tarinan mukaan Suomen viimeisen kuninkaan Eerikin paetessa paavin armeijaa pohjoiseen hänen mukanaan olleet kuninkaalliset valtamerkit ('regaalit') haudattiin lyijylaatikossa silloisen linnan pihalla olleeseen kaivoon, missä ne olisivat vielä tänäkin päivänä.
Linnasaarella suoritetuissa maatutkaluotauksissa vuosina 1991 ja 1994 (Geo-Work Oy) sekä 2000 (Oulun yliopisto) havaittiin linnanpihan keskellä 3,5–4 metrin syvyydessä suurehko metallinen esine. Viimeisimmässä tutkimuksessa vuonna 2006 (Oulun yliopisto) aiempien maatutkaluotausten tulosta ei kyetty vahvistamaan. Museoviraston suorittaman koekaivauksen mukaan väitetyllä kätkön paikalla ei ole sijainnut kaivoa tai muutakaan kaivantoa, vaan maakerros oli täysin koskematon.

Snappertunan uhrilehto

Saagan mukaan Suomen muinaisilla hallitsijoilla on ollut vallan symboleina ja rituaalivälineinään käytössään kolme kultaista pukkipatsasta. Kaksi näistä olisi haudattu Snappertunan uhrilehtoon ja kolmas Kajaanin linnanpihaan. 1990-luvun alussa Geo-work Oy suoritti uhrilehdossa maatutkaluotauksia, joissa oletettua kätköä yritettiin paikallistaa. Maaperän kosteuden takia ei luotettavia mittaustuloksia saatu.

Sukujyrkkämät

Saaga kertoo, että Suomessa olisi muinaisina aikoina ollut sukujyrkkämiin liittyvää toimintaa. Bock mainitsee esimerkiksi Etelä-Suomesta kaksi kohdetta, joita olisi käytetty tähän tarkoitukseen: Sipoossa Gumbostrandin kalliovuoren yhteydessä oleva megaliitinomainen korkea kivi ja Helsingissä Kulosaarentien ja Risto Rytin tien risteyksestä noin 150 metriä pohjoiseen oleva kalliojyrkänne (paikalla on nykyisin rakennuksia). Bockin mukaan suomen kielessä näistä paikoista olisi käytetty nimeä surmakivi, ja rituaalia olisi nimitetty kaatumiseksi.

Vastaanotto

Saaga on saanut ristiriitaisen vastaanoton. Historiantutkijat ja arkeologit ovat yksimielisesti leimanneet sen mielikuvituksen tuotteeksi, jolla ei ole minkäänlaista todellisuuspohjaa. Yleisesti otaksutaan, että saaga on kokonaisuudessaan Bockin itsensä sepittämä eikä hänen äidiltään kuulemaansa perimätietoa. Onkin esitetty, että siihen tulisi suhtautua Ior Bockin luomana taideteoksena eikä totuuteen pyrkivänä kuvauksena muinaisuudesta. Jotkut ovat kuitenkin ottaneet Bockin perheen saagan ainakin joiltakin osin vakavasti, kuten esimerkiksi saagassa mainitun Lemminkäisen temppelin etsinnät Sipoossa osoittavat.  
Taidekriitikko Erkki Pirtola näkee Bockin "puuttuvana renkaana tarinoiden kertomisperinteessä" ja "loistavana 'ulkotaiteilijana'". Hän toteaa: "Ennen kaikkea tarina on loistava kartta niihin kuvavoimaisiin kenttiin, mistä kansakuntien myyttivarastot ovat syntyneet." 
Eeva-Kaarina Aronen (Helsingin sanomat) kirjoittaa: "Ior on tarinankertoja, joka tekee normikielestä vahaa, purkaa sen osiin ja luo villejä assosiaatioketjuja häkellyttävän hauskoin tuloksin."
Teoksen on laajalti oletettu edellyttävän lukijaltaan jonkinlaista uskonhyppyä. Bock on kuitenkin kumonnut tämän toteamalla, että "Bockin perheen saagaa ei pidä uskoa, mutta sitä voi yrittää ymmärtää".

Bockin kertomusten suhde tieteeseen

Kielitieteen, folkloristiikan ja nimistötutkimuksen näkökulmasta yllä esitetyillä kertomuksilla ja etymologioilla ei useinkaan ole todellisuuspohjaa. Esimerkiksi Vantaan nimellä ei katsota olevan yhteyttä vaaneihin. Joissain tapauksissa Bockin kertomukset ovat löyhästi yhteneviä historian tutkimustulosten kanssa. Esimerkiksi Tunan kauppapaikka on ilmeisesti ollut olemassa, vaikka tuskin onkaan Suomen vanhin kaupunki. Toiset tarinat, kuten Raaseporin marmoripäällystys ja paavin armeija vuodelta 1050, ovat historiantutkimuksen ja arkeologian näkökulmasta fiktiota.

Bockin perheen saagan vaikutus

Vuonna 1987 Havaijille, Yhdysvaltoihin rekisteröity yhdistys Positive Foundation ilmoitti toimivansa Bockin perheen saagan kansainvälisenä tiedotuskanavana.  Yhdistys on julkaissut aiheesta englannin- ja saksankielisen kirjasen nimeltään Bock Saga Documentation. Yhdistys on sittemmin lopettanut toimintansa.
Suomalainen Kingston Wall -rockyhtye käsitteli syksyllä 1994 julkaistulla Tri-Logy-albumillaan Bockin perheen saagaa. Teema oli läsnä kappaleiden sanoituksissa ja levyn kansivihkossa.
Yhdysvaltalainen Paul Knighton teki vuonna 1995 pro gradu -tutkielmansa aiheesta "The Bock Saga".
Helsinkiläinen Leo Nygren on julkaissut Bockin perheen saagaa käsittelevät omakustannekirjat Arge ja Opis (1998), The Master Plan (2000), Pukki Lemminkäisen munat (2001), Suomen muinaishistorian tar-i-noita (2002), Lemminkäisen ja Suomettaren häät Valhallassa (2005) ja Robert Wilhelm Ekmanin maalauksen Väinämöisen soitto salaperäinen historia ... (2007).
Aiheesta on tehty seuraavat dokumenttielokuvat: TV2:ssa esitetty Jag é jag (1986), Pekka Lehdon ohjaama Temppeli (1990) ja norjalaisen Morten Joramon Ior Bock og Balders tempel (2002). Lisäksi Kalia Lydgaten (Massachusetts, Yhdysvallat) tuotantoyhtiö ilmoitti julkaisevansa aiheesta dokumenttielokuvan vuoden 2007 aikana.
Argentiinalaisen multimediataiteilijan Ulises Labaronnien johtama kokeellinen musiikki- ja video-ryhmä Ensamble Circular käyttää Väinämöisen mytologian teemoja teoksissaan. Yhtyeen vuonna 2007 julkaistun Iniciatico-levyn kannessa on aiheesta selostus.