google/wiki40b huggingface dataset:
Circus Mundus Absurdus

Circus Mundus Absurdus (CMA) oli ensimmäinen suomalainen cirque noir -tyylinen sideshowryhmä. He yhdistelivät esityksissään mimiikkaa, teatteria, body artia, fakiiritemppuja, tuliesityksiä, jongleerausta sekä slapstickiä.

Historia

Circus Mundus Absurduksen perustivat Visa Knuuttila, Eero Auvinen ja Antti Kervinen vuonna 1999. Ensimmäinen keikka oli Tampereen Tulliklubilla perustamisvuonna. Alkuun kyseessä oli kokeileva taideprojekti jossa esiteltiin klassisia sideshowtemppuja sekä jongleerausta. Hiukan myöhemmin ryhmään liittyivät Lassi Sidoro sekä Jussi Ranta. Tulitaiteilija Jesse Karhu liittyi Circus Mundus Absurdukseen vuonna 2003.

Lavaesiintyminen

Lopullisessa kokoonpanossa esiintyivät Visa Knuuttila, Antti Kervinen, Lassi Sidoro, Jesse Karhu sekä Jussi Ranta. Vuosien saatossa Circus Mundus Absurdus lisäsi esityksiinsä enemmän teatraalisuutta sekä juonellisia käänteitä. Ryhmän repertuaariin kuului lasimurskassa kävely ja makaaminen, piikkimatot, tulennielentä ja -puhallus (muun muassa toisen sirkustaiteilijan selkään) sekä muu tulitaiteilu, lävistykset neuloin ja koukuin, vesimelonin halkaisu miekalla vatsan päällä, kulmahiomakoneiden kipinäsuihkussa kylpeminen, painavien esineiden riiputtaminen lävistyksistä, roihuava hyppynaru ynnä muuta.
Circus Mundus Absurdus (CMA) teki lavaesiintymisiä myös bändien Turmion Kätilöt, Kuolleet Intiaanit ja Black Motor kanssa.
Circus Mundus Absurdus keikkaili yli 15 maassa, kolmella eri mantereella.

Julkaisut

Ryhmältä ilmestyi dokumenttielokuva "Circus Mundus Absurdus" vuonna 2009.
Periklymenos

Periklymenos oli kreikkalaisessa mytologiassa kahden eri hahmon nimi.

Periklymenos, Neleuksen poika

Periklymenos oli Neleuksen ja Khloriin poika, joskin roomalaiset lähteet nimeävät isäksi myös Poseidonin. Poseidon oli antanut Periklymenokselle kyvyn muuntautua haluamaansa muotoon.
Periklymenos oli yksi argonauteista. Herakles surmasi hänet Pyloksen valtauksen yhteydessä, joskin Hyginuksen mukaan Periklymenos karkasi tämän tavoittamattomiin kotkan muodossa.

Periklymenos, thebalainen sankari

Periklymenos oli Theban sankari, joka osallistui kaupungin puolustukseen seitsemän sotapäällikön hyökättyä kaupunkia vastaan. Periklymenos surmasi Parhenopaioksen murtamalla hänen rintapanssarinsa vaakalyönnillä. Sen jälkeen kun hyökkääjät pakenivat valloitusyrityksen epäonnistuttua, Periklymenos seurasi Amfiaraosta. Hän saavutti tämän Ismenoksen matalikolla, mutta säästääkseen tietäjänsä kunniattomalta lopulta Zeus halkaisi maan salamallaan, ja antoi maan nielaista Amfiaraoksen vaunuineen, hevosineen ja vaununajajineen päivineen tullakseen nostetuksi jumalien joukkoon.
Heikki Waris

Elämäkerta

Heikki Waris valmistui ylioppilaaksi Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta vuonna 1919 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1922. Waris oli 1920-luvulta lähtien mukana Sigfrid Sireniuksen perustamassa setlementtiliikkeessä. Hän toimi liikkeen Kalliolan vapaaopiston rehtorina.
Heikki Wariksen tohtorinväitöskirja Työläisyhteiskunnan syntyminen Helsingin Pitkänsillan pohjoispuolelle ilmestyi 1932 ja sen II osa 1934. Waris teki 1934–1935 opintomatkan Yhdysvaltoihin jossa hän paitsi että keräsi laajan suomalaisten siirtolaisten elämäkerta-aineiston toi myös Suomeen uuden survey-tyyppisen haastattelututkimusmenetelmän. Tähän menetelmät kuuluivat kyselylomakkeet, erilaiset asenteita mittaavat asteikot, testaukset ja taulukoinnit.
Sotavuosina Waris toimi Suomen Aseveljien Työjärjestössä (SAT) sekä 1941–1945 Suomen Huollon toiminnanjohtajana vastaten muun muassa suomalaislasten sijoituksista Ruotsiin ja Tanskaan sekä avustuslähetysten jakamisesta.
Heikki Waris oli Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan professorina 1946–1968. Hän oli 1960-luvulla valtiotieteellisen tiedekunnan dekaanina ja Helsingin yliopiston vararehtorina 1962–1968. Akateemikoksi Waris nimitettiin 1980. Hän sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon 1964.
Felix-kissa

Felix-kissa (engl. Felix the Cat) on Otto Messmerin luoma kuvitteellinen hahmo. Hahmo on esiintynyt sarjakuvissa ja animaatioelokuvissa.
Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran elokuvassa Feline Follies (1919). Kissan nimi oli silloin Tom. Animaatiot on tuottanut australialainen Pat Sullivan.
Attock

Ilmasto

Kaupungissa on kylmät talvet ja lämpimät kesät. Sateisin kuukausi on elokuu, vähiten taas sataa toukokuussa.
Urho Seppälä

Urho Nikolai Seppälä (s. 23. kesäkuuta 1900 – 16. heinäkuuta 1961, Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja näyttelijä. Urho Seppälä vaikutti lähinnä yhdessä Topi Kärjen kanssa säveltämällä kappaleita suomalaismusiikin tahtiin, mutta Seppälä jäi kuitenkin varsin tuntemattomaksi. Urho Seppälä muistetaan kuitenkin parhaiten muutamasta kotimaisesta elokuvasta lyhyestä esiintymisurastaan huolimatta.
Hän oli aikoinaan mukana myös Sodan Viihdyttäjissä.
Zimmermann-sähke

Zimmermann-sähke oli koodattu viesti Saksan ulkoasiain sihteeriltä Arthur Zimmermannilta Saksan Meksikon suurlähettiläälle Heinrich von Eckardtille 16. tammikuuta 1917 eli ensimmäisen maailmansodan aikana. Sähkeessä kehotettiin suurlähettilästä ehdottamaan Meksikon hallitukselle liittoutumista Yhdysvaltoja vastaan. Britit saivat viestin kuitenkin haltuunsa ja sen sisällön puretuksi. Viestin sisältö nopeutti Yhdysvaltojen mukaan tuloa ympärysvaltojen puolelle sotaan Saksaa vastaan.

Sähkeen sisältö

Sähkeen taustalla on ajatus, että Meksikolla olisi halua vallata Yhdysvalloilta kolme osavaltiota (Teksas, Arizona ja New Mexico), jotka se oli menettänyt Yhdysvalloille 1800-luvulla. Sähkeessä Meksikolle ehdotettiin liittoutumista Saksan kanssa Yhdysvaltoja vastaan, samalla kun Saksa ylläpitäisi Yhdysvaltoihin neutraalit suhteet, jotta Yhdysvallat ei liittyisi Euroopan sotaan. Jos tämä suunnitelma epäonnistuisi, liittoumaan taivuteltaisiin mukaan myös Japani. Saksa lupasi hyökkääjille taloudellista tukea.

Meksikon reaktio

Meksikon presidentin Venustiano Carranzan valtuuttamat kenraalit vastustivat ajatusta kolmen osavaltion takaisin valtaamisesta useista syistä: tulevaisuudessa rajakiistat Yhdysvaltojen kanssa tulisivat todennäköisesti jatkumaan, alueelle vakiintunutta amerikkalaista väestöä olisi vaikea sulauttaa meksikolaiseen väestöön, eikä Saksan tuen jatkuvuuteen luotettu, jos puhkeaisi kapinoita. Carranza hylkäsi Zimmermannin ehdotuksen 14. huhtikuuta 1917, jolloin Yhdysvallat oli jo julistanut Saksalle sodan.
Karmiinikorusimppu

Ulkonäkö ja koko

Kala on enintään 105 cm pitkä. Se on väritykseltään oranssin ja keltaisen sävyinen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Karmiinikorusimppua esiintyy Alaskanlahdelta Kalifornianlahdelle enimmäkseen kiviriutoilla ja soraisilla pohjilla.

Lisääntyminen

Kutuaika on tammi-toukokuussa. Poikaset kuoriutuvat emon sisäpuolella ja syntyvät elävinä.

Ravinto

Laji syö muita kaloja ja äyriäisiä.
Missä olet, Sara?

Juoni

Kirjassa on kulunut kymmenen vuotta edellisestä Sara-kirjasta (Sara ja levottomat jalat) ja aiempien kirjojen päähenkilö Saran puolipikkusisko Pinja on nyt 15-vuotias. Kun Pinja saa sukujuhlissa sadannen kerran kuulla muistuttavansa kovasti kadonnutta puolisiskoaan, hän päättää selvittää, missä Sara on. Häntä auttavat tehtävässä hänen paras ystävänsä, Nessa, sekä Saran entinen ystävä, Mona Lisa. Myös vanhoja hahmoja menneisyydestä nousee esiin ja selviää, että Mona Lisa tietää Sarasta enemmän kuin kertookaan.
Etsinnöistä huolimatta Pinjan tutkimukset eivät tuota tulosta. Vaikka johtolankoja tulee esiin, kaikki johtavat kuitenkin samaan pisteeseen. Kukaan ei tiedä, missä Sara on. Vasta Nessan isoveli Nico, jonka kanssa Pinjalla on pientä säpinää, paljastaa vahingossa koko jutun. Nicon loikoillessa hänen sängyllään Pinja huomaa mangakirjan, jonka naishahmon turkooseista kovista silmistä ei voi erehtyä.
Pinja etsii mangan kotisivun ja saa selville, että sitä kirjoittava Poison-niminen mies asuu Japanissa koirien eläkeparatiisissa. Siellä on myös Sara ja heidän poikansa. Sivuilla on video huilua soittavasta Sarasta. Pinja lähettää Saralle kuvan itsestään roikottamassa Dianaa, Saran kissavihollista, ilmaisten näin, että on tullut siskoonsa enemmän kuin moni arvasikaan. Vastaisi Sara tai ei, hän pysyisi silti kaikkien mielessä aina. Pitelisi heistä kiinni käppyräkynsillään kasvot tatuoituna heidän muistiinsa.
Ponderosapöllönen

Koko ja ulkonäkö

Ponderosapöllösen koko on noin 15 cm ja siipiväli 36 cm. Uroksen ja naaraan erottaa painosta. Naaraat ovat suurempia, 62–65 grammaa, koiraat noin 50–52 grammaa. Tieteellinen lajinimi flammeolus johtuu siitä, että sillä on liekkimäisiä merkkejä naamallaan (Bremiller, 2003). 
Ulkonäöltään ponderosapöllönen muistuttaa lännenkirkupöllöstä, mutta painaa vain neljänneksen siitä, ja sen korvatupsut ovat pienet, tuskin näkyvät. Sen silmät ovat tummat, ja sillä on erilainen ääni kuin lännenkirkupöllöllä. Se ääntelee sarjalla melko matalia yksi- tai kaksitavuisia huhuiluja.

Levinneisyys

Ponderosapöllösen pesimäalue ulottuu Brittiläisestä Columbiasta Yhdysvaltojen länsiosan kautta Keski-Meksikoon. Se on neotrooppinen muuttolintu ja talvehtii Yhdysvaltojen eteläpuolella, mutta myös Etelä-Texasissa, Arizonassa ja Kaliforniassa. Toisin kuin monet pöllöt, se muuttaa syksyllä pois Kanadasta ja Yhdysvalloista. Talvella niitä tavataan Keski-Amerikassa alueella, joka ulottuu Meksikosta Guatemalaan ja El Salvadoriin. Ne lähtevät pesimäalueeltaan elokuussa kohti talvehtimisalueita ja palaavat pesimään huhtikuun lopulla ja toukokuun alussa.

Pesintä

Ponderosapöllönen tekee pesän puunkoloihin, ja se munii 2–4 munaa, joita se hautoo 26 päivää. Poikaset alkavat saalistaa itsenäisesti noin 25–32 päivän ikäisinä. Ne eivät pesi muualla kuin puunkoloissa. Naaraat yleensä valitsevat kolon, joka on ollut aiemmin tikan pesä. Pesä on paljas, eikä siinä ole mitään pehmustetta. Se muodostaa lisääntyviä pareja pesivien ryhmien välisille tyhjille alueille. Ne pesivät yleensä kerran vuodessa. Muiden petolintujen tavoin ne elävät pitkään ja pesintä onnistuu hyvin. Pesimäaikaan urokset hankkivat naaraalle ravintoa.
Pesimäpaikka on Länsi-Yhdysvalloissa ja -Kanadassa yleensä vanha avoin keltamänty- tai douglaskuusimetsä. Joskus ne saattavat pesiä myös lehtimetsässä, jossa on jonkin verran havupuita.

Ravinto

Ne syövät melkein pelkästään hyönteisiä, mutta hyvin satunnaisesti myös pieniä nisäkkäitä, kuten päästäisiä. Niiden syömät hyönteiset ovat lähinnä pieniä perhosia, joko yö- tai päiväperhosia. Ne syövät myös sirkkoja ja kovakuoriaisia.

Suojelutilanne

IUCN:n (International Union for the Conservation of Nature) luettelossa ponderosapöllönen on elinvoimainen, mutta joillakin alueilla populaatio saattaa olla pienenemässä.
Asterix ja gootit

Asterix ja gootit (ransk. Astérix et les Goths) on kolmas Ranskassa, ja kuudes Suomessa julkaistu Asterix seikkailee -albumi. Se julkaistiin vuonna 1963 Ranskassa ja vuonna 1970 Suomessa.

Juoni

Albumin alussa tietäjä Akvavitix matkustaa Carnotumin metsään tietäjien vuosittaiseen kokoukseen. Asterix ja Obelix lähtevät mukaan saattamaan tietäjää. Samaan aikaan Gallian itärajalla goottisotilaat hyökkäävät roomalaissotilaiden kimppuun. Heti kokouksen jälkeen goottisotilaat sieppaavat Akvavitiksin.
Nigel Barker

Nigel Barker (s. 27. elokuuta 1972, Lontoo, Englanti) on brittiläinen valokuvaaja ja entinen malli. Barker on toiminut myös tuomarina Huippumalli haussa -tositelevisiosarjassa sen toisesta tuotantokaudesta alkaen.
Barker aloitti uransa Ford-mallitoimiston mallina.
Yhdysvaltain Neitsytsaarten lippu

Yhdysvaltain Neitsytsaarten lippu on Yhdysvaltain Neitsytsaarten tunnus. Lipun mittasuhteet ovat 2:3 tai 3:5. Lippu on otettu käyttöön 15. toukokuuta 1921. Lipussa on valkopäämerikotka, joka pitelee oikealla jalallaan laakeripuun oksaa ja vasemmalla kolmea nuolta. Lipun kirjaimet V ja I tulevat sanoista Virgin Islands (Neitsytsaaret).
Olivia Manning

Ura

Olivia Manning syntyi Portsmouthissa 2. maaliskuuta 1908 Oliver Manningille ja Olivia Williams Manningille. Hänen isänsä työskenteli merivoimien upseerina. Olivian suhde hänen äitiinsä kiristyi, kun perheen toinen lapsi, Oliver, syntyi vuonna 1913. Hieman onneton ja epävarma lapsuus vaikutti Manningin kirjailijanuraan huomattavalla tavalla.
Manning kävi koulutuksensa yksityisessä pienessä koulussa, kunnes hän muutti Irlantiin vuonna 1916. Isänsä avustamana Manning alkoi kirjoittamaan romaaneja. Hän piti erityisesti H. Rider Haggardin romaaneista, joista hän otti monesti mallia.
Taloudellisista syistä Manning kuitenkin joutui lähtemään koulusta kuudentoista vuoden ikäisenä. Hän työskenteli jonkin aikaa konekirjoittajana sekä kauneussalongin työntekijänä. Iltaisin hän lähti Portsmouthin kaupungin taidekoulun kursseille, jossa häntä luonnehdittiin lahjakkaaksi ja älylliseksi taitelilijaksi. Lahjakkuutensa vuoksi Manning harkitsi uraansa taiteilijana, mutta valitsi kirjoittamisen.
Vuonna 1937 Manning muutti Lontooseen, jossa hän julkaisi ensimmäisen romaaninsa, The Wind Changesin. Kaksi vuotta myöhemmin Manning meni naimisiin Reginald Donald Smithin, British Council-organisaation komentajan kanssa, joka lähetettiin myöhemmin Bukarestiin, Kreikkaan, Egyptiin ja Palestiinaan Natsi-Saksan hyökätessä Itä-Eurooppaan. Tuona aikana Manning kirjoitti 6-osaisen Fortunes of War-kirjasarjan, jota kriitikko Anthony Burgess kuvaili "parhaaksi brittiläisen sodan aikana kirjoitetuksi fiktiivikseksi kirjallisuudeksi".
Sodan jälkeen Manning palasi Lontooseen, jossa hän asui kuolemaansa saakka. Loppuelämänsä hän kirjoitti runoja, novelleja, kritiikkiä ja teatteriteoksia.

Kuolema

Manning kuoli Ryden sairaalassa 23. heinäkuuta. Hänen aviomiehensä R. D. Smith ei halunnut nähdä Manningin kuolemaa, joten hän matkusti Lontooseen. Manning haudattiin Billinghamin kartanoon Wightin saarelle.
Emily Carr

Emily Carr (13. joulukuuta 1871 Victoria, Brittiläinen Kolumbia – 2. maaliskuuta 1945) oli kanadalainen taidemaalari ja kirjailija.
Carr muutti San Franciscoon opiskelemaan taidetta vanhempiensa kuoleman jälkeen vuonna 1890. Vuonna 1899 hän matkusti Englantiin syventämään opintojaan. Vuonna 1910 hän opiskeli vuoden Pariisissa ja muualla Ranskassa ennen muuttamistaan pysyvästi Brittiläiseen Kolumbiaan seuraavana vuonna.
Carrin tuotantoon vaikuttivat eniten Brittiläisen Kolumbian ja Alaskan alkuperäiskansat. Vuonna 1908 vierailu Skagwayssä innoitti häntä taiteellisesti, ja hän alkoi maalata toteemipaaluja. Vuonna 1913 hänen täytyi muutaman Vancouverissa vietetyn vuoden jälkeen taloudellisista seikoista johtuen palata pysyvästi Victoriaan. Molemmat kaupungit olivat tuolloin taiteellisesti hyvin vanhoillisia. Carrin tuotantoon vaikuttivat sellaiset tyylit kuin postimpressionismi ja fauvismi. Hänen työnsä olivat vieraita hänen ympäristölleen ja pysyivät pimennossa suurelta taidemaailmalta useita vuosia. Hän työskentelikin yli vuosikymmenen keramiikkataiteilijana, koirankasvattajana ja matkustajakodin emäntänä luovuttuaan taideurastaan.
1920-luvulla Kanadan kansallisgalleria kutsui Carrin osallistumaan Kanadan länsirannikon nyky- ja alkuperäisasukkaiden taiteen näyttelyyn, jolloin hän sai yhteyksiä Group of Seven -taiteilijaryhmän kanssa. Vuonna 1927 hän matkusti näyttelyä varten Ontarioon, jossa hän tapasi ryhmän jäseniä, kuten Lawren Harrisin, jonka tuki oli hänelle erittäin tärkeää. Häntä houkuteltiin osallistumaan töillään ryhmän näyttelyyn. Ryhmän jäsenet nimesivät hänet ’Modernien taiteiden äidiksi’ noin viisi vuotta myöhemmin.
Vancouverinsaaren länsirannikon nuu-chah-nulthi-intiaanit antoivat Carrille lempinimen Klee Wyck, ’Naurava’. Hän nimesi vuonna 1941 julkaistun, kokemuksiaan alkuperäisasukkaiden kanssa kuvanneen kirjansa näin. Kirja voitti kenraalikuvernöörin palkinnon samana vuonna. Hän kirjoitti myöhemmin kuusi muutakin kirjaa. Vaikka kirjat ovatkin pääosin omaelämäkerrallisia, on niiden todettu olevan epäluotettavia tietojen tarkkuuden suhteen.
Prometatsiini

Sivuvaikutukset

Voimakas sekä pitkäkestoinen väsymys on ollut erittäin tavallista. Koska aine on hyvin läheistä sukua promatsiinille, se on saattanut aiheuttaa myös samankaltaista sivuoireistoa. Näitä ovat ekstrapyrimidaaliset (kuten Parkinsonismin oireet) aina maligniin neuroleptisyndroomaan saakka. On huomattava, ettei prometatsiinia ole luettu neurolepteihin.
Jane Seymour (näyttelijä)

Jane Seymour (Joyce Penelope Wilhelmina Frankenberg, s. 15. helmikuuta 1951 Hillingdon, Englanti) on englantilaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt teatterissa sekä useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Ensimmäisen elokuvaroolinsa hän teki elokuvassa Oi! Mikä ihana sota vuonna 1968. Seymourin tunnetuimmat roolit ovat Bond-tyttönä (tarot-ennustaja Solitaire) elokuvassa Elä ja anna toisten kuolla sekä tohtori Quinn draamasarjassa Tohtori tuli kaupunkiin.
Seymor sai Emmyn Maria Callasin roolista televisiominisarjassa Onassis.
Seymour oli naimisissa näyttelijä-ohjaaja James Keachin kanssa vuosina 1993–2015. Avioliitto oli Seymourin neljäs. Hän oli naimisissa Michael Attenboroughin kanssa 1971–1973, Geoffrey Planerin kanssa 1977–1978 ja David Flynnin kanssa 1981–1992. Flynnin kanssa Seymourilla on kaksi lasta, Katherine ja Sean, ja Keachin kanssa vuonna 1995 syntyneet kaksoset Johnny ja Kris.
Seymor osallistui vuonna 2007 Dancing with the Stars -televisio-ohjelmaan.
Pyhä Innocentius I

Pyhä Innocentius I (k. 417) oli paavina 21. joulukuuta 401 – 12. maaliskuuta 417. Hieronymuksen mukaan hän oli edellisen paavin, Anastasius I:n poika, joka oli syntynyt ennen isänsä vihkimistä papiksi.
Innocentiuksen ollessa paavina Alarik ja visigootit piirittivät Roomaa. Historioitsija Zosimus vihjaa Historia Nova -teoksessaan, että piirityksen aikana Innocentius salli väliaikaisesti yksityiset pakanauhrit. Zosimus viittaa myös siihen, että pakanoiden yritys elvyttää julkinen kultti ei saanut enää riittävästi kiinnostusta ja Rooma oli näin edellisen vuosisadan aikana kristillistynyt.
Innocentius lujitti kirkon valtaa kaikin keinoin ja tuomitsi pelagiolaisuuden.
Valkopyrstöriekko

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 30–35 cm ja paino 0,4–0,5 kg. Koiras on hieman kookkaampi. Valkopyrstöriekko on metsäkanoista pienin. Talvella se on valkoinen, vain nokka ja silmät ovat mustat. Kesäpuvussa siivet, pyrstö ja maha ovat valkoiset ja muu höyhenpuku on harmaanruskea.

Esiintyminen

Valkopyrstöriekko elää Pohjois-Amerikan länsiosissa New Mexicon pohjoisosista Alaskaan. Sen elinalueen laajuus on noin 1,6 miljoonaa neliökilometriä, maailman populaation koko on noin 2 miljoonaa yksilöä ja sen kanta on elinvoimainen.

Elinympäristö

Valkopyrstöriekko on korkeiden vuoristojen laji, joka pesii puurajan yläpuolella. Talveksi linnut laskeutuvat usein puurajan alapuolelle ja palaavat huhti–toukokuussa pesimäalueilleen.

Lisääntyminen

Valkopyrstöriekko on yksiavioinen. Pesä on maassa ja munia on 4–8. Naaras hautoo noin 23 päivää. Poikaset ovat pesäpakoisia.

Ravinto

Talvella valkopyrstöriekot syövät etupäässä pajunsilmuja. Keväällä ja kesällä ne syövät kukkia ja lehtiä sekä hyönteisiä ja tatarten ituja. Hiekkaa ne syövät ruuansulatuksen edistämiseksi.
Erkkitapio Siiroinen

Erkkitapio Siiroinen (15. joulukuuta 1944 Helsinki – 28. huhtikuuta 1996 Nastola) on suomalainen lasimuotoilija. Hänet tunnetaan parhaiten Riihimäen Lasi Oy:lle suunnitelluista koristepulloista, jotka sisältävät tunnistettavia piirteitä muista esineistä. Tällaisia ovat mm. Noppa- ja Veturipullot.
Siiroinen suunnitteli nuorena taidemaalarin uraa ja teki Riihimäellä tilauksesta muun muassa muotokuvia. Hän opiskeli myös pianon- ja kornetinsoittoa Riihimäen musiikkiopistossa ja sävellystä Joonas Kokkosen yksityisoppilaana 1962-1963.
Ensimmäiset yhteydet lasialalle Siiroinen sai toimiessaan Riihimäen Lasin tuntikirjurina keväällä 1963. Hän aloitti opinnot Taideteollisessa oppilaitoksessa (nykyisessä korkeakoulussa) syksyllä 1963, oppilaitoksen Metallitaiteen osastolla, Teollisen muotoilun linjalla. Keskeinen opettaja osastolla oli Kaj Franck. Siiroinen aloitti työnsä Riihimäen Lasin muotoilijana jo ennen valmistumistaan vuonna 1968.
Siiroinen suunnitteli sekä käyttö- että koriste-esineitä. Käyttölasistojen puolella Kasperi- ja Jesperi-lasistot olivat myyntimenestyksiä 1970-luvulla. Näiden lasien koristeaihe, ameebamainen kuvio, oli esiintynyt Siiroisen suunnitelmissa jo 1960-luvun puolella, ja se tuli näin laajaan käyttöön. Puristelasista tehty Kasperi-lasistossa koristeaihe on kuvattu vain kertaalleen molemmin puolin laseja, kun taas kiinnipuhallettujen Jesperi-lasien pinta ovat täynnä tätä koristeaihetta. Molempiin sarjoihin kuului kattava valikoima tarjoiluastioita. Kasperi sai nimensä Siiroisen vuoden ikäisenä kuolleen pojan mukaan.
Siiroisen muotoilemista koriste-esineistä tunnetuin, Noppa-pullo muistuttaa muodoltaan arpakuutiota eri silmälukuineen. Pullo tunnetaan myös nimellä Arpa on heitetty. Tämä lasiesine oli niin suosittu kansainvälisestikin, että siitä tehtiin ulkomailla jäljitelmiä. Samaa noppa-aihetta toistavat pullojen korkit ovat myös jäljitelmiä. Siiroisen Paukkurauta-pullossa on villin lännen teema: sivulla on revolverin sylinterin poikkileikkauskuva ja pohjassa jalanjäljet.
Veturipullo on Siiroisen suunnittelema, laajasti Riihimäen matkamuistona myyty koriste-esine. Pullon valmistus aloitettiin vuonna 1970 juhlistamaan Riihimäen - Pietarin radan 100 vuotista toiminta-aikaa. Sekä Riihimäen lasitehdas että Riihimäen kaupunki jakoivat pulloa aluksi myös liikelahjana. Pullon valmistus on lopetettu ja suuren suosion takia aloitettu uudelleen parikin kertaa vuosien aikana. Eri tuotantokausien pullot eroavat toisistaan kaulaosan perusteella. Uudempien pullojen kaulaosa muistuttaa veturin piippua, kun vanhemmissa pulloissa kaulaosa on muodoltaan yksinkertaisempi. 
Siiroisen töistä Veturi- ja Tellus-pulloa valmistettiin siitä lasimassasta, jota uuniin sattui muusta tuotannosta jäämään. Näin pulloja on valmistettu ainakin kuutta eri väriä. Tällä tekniikalla on valmistettu myös Helena Tynellin Aurinkopulloa.
Kuparitöpökolibri

Koko ja ulkonäkö

Kuparitöpökolibri on yksi pienimmistä kolibrilajeista ja kasvaa korkeintaan 6–7 cm pitkäksi. Kuparitöpökolibrikoiras on päälaeltaan, selästään, siivistään ja pyrstöstään kiiltävän tumman vihreä. Päässä on valkoinen silmäkulmajuova ja kurkussa on kookas kiiltävä tummanvioletti laikku. Lajin rinta ja vatsa ovat valkoiset ja rinnan poikki kulkee tummanvihreä juova. Kuparitöpökolibrinaaras on päälaeltaan, selästään ja siivistään ruskeahtavan vihreä. Pyrstö on ruskea. Naaraan vatsa on kellertävä. Kyparitöpökolibrin pyrstö on lyhyt ja selkeästi haarautunut, nokka on pitkähkö ja suora.

Levinneisyys ja elintavat

Kuparitöpökolibria tavataan laikuttaisesti Ecuadorin länsiosista. Se elää ainavihannissa sekametsissä alankomailta aina 750 metrin korkeuteen merenpinnasta. Kuparitöpökolibrin ravinto koostuu kukkien medestä. Pesimäkausi on joulukuulta kesäkuulle ja laji rakentaa pienen kuppimaisen pesän. Naaras munii 2 väriltään valkoista munaa ja ainoastaan naaras hautoo munia.
Kuparitöpökolibrikannan kooksi arvioidaan 350–1 500 yksilöä. Lajin suurin uhka on soveltuvan elinympäristön väheneminen hakkuiden ja karjan laiduntamisen vuoksi. Myös hallitsemattomat metsäpalot tuhoavat kuparitöpökolibiren elinympäristöjä.