google/wiki40b huggingface dataset:
I (Kingston Wallin albumi)

Historia

Suurin osa albumin kappaleista oli sävelletty ja sovitettu jo jonkin aikaa ennen kuin yhtye aloitti nauhoitukset. Esimerkiksi ”Nepal” oli valmiina jo vuoden 1989 aikana, jolloin ensimmäinen rumpali Petteri Ståhl oli yhtyeessä. Albumin instrumentaaliraita ”Tanya” sai nimensä Petri Wallin tyttöystävän mukaan. Albumin tuottajana oli Petri Walli salanimellä Pedro Cucaracha.
Yhtye nauhoitti ensin rumpali Timo Joutsimäen kanssa lähes koko debyytin, kunnes erimielisyydet rumpusovituksista johtivat siihen, että Joutsimäki lähti yhtyeestä. Masternauhat näistä ensimmäisistä äänityksistä ovat basisti Jyllin omistuksessa. Petri Walli hankki rumpaliksi Sami Kuoppamäen, jonka kanssa koko albumi äänitettiin uudestaan. Albumin kannet suunnitteli Kie von Hertzen.

Julkaisut

Albumin tekstiliitteellä ”Nepal” ja ”And I Hear You Call” -kappaleiden sanat on painettu peräkkäin ilman kappaleita erottavaa väliä. ”Firen” sanoitusta ei ole mukana tekijänoikeudellisista syistä.
Alun perin albumi julkaistiin yhtyeen omalla levymerkillä Trinity CD- ja C-kasettipainoksina. CD-versio sisälsi erikoisen psykedeelisen piirroksen kansien sisällä, mutta remasteroiduissa versioissa tätä piirrosta ei ole. Sony BMG julkaisi kaikki albumit remasteroituina erikoispainoksina 1998. Uudelleenjulkaisut sisältävät normaalin albumin lisäksi toisen levyn, joka sisältää livemateriaalia. Näitä julkaistiin vain noin tuhat kappaletta ja ne myytiin nopeasti loppuun. Remasteroitu yhden levyn versio albumeista on vielä saatavilla.

Coverit

Amorphis-yhtye on tehnyt version kappaleesta ”And I Hear You Call” vuonna 1997 julkaistulle My Kantele -EP:lleen.
Maribel Verdú

María Isabel Verdú Rollán (s. 2. lokakuuta 1970) on espanjalainen näyttelijä. Hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Belle Époque – muutosten aika (1992), Ja äitiäs kans (2001) ja Pan’s Labyrinth (2006).
Vuonna 2008 Verdú palkittiin parhaan naisnäyttelijän Goya-palkinnolla roolistaan elokuvassa Siete mesas de billar francés (2007).
Hymypoika

Hymypoika- tai Hymytyttö-veistos on kuvanveistäjä Heikki Niemisen suunnittelema tunnustuspalkinto reilusta ja ystävällisestä toiminnasta kouluyhteisössä.

Historia

Hymypojan idea syntyi, kun taiteilijat Heikki Nieminen ja Pentti Vilppula istuivat kahvilassa ja miettivät, millä tavalla saisivat parempaa palvelua. Puoleksi vitsinä he totesivat palvelun olevan parempaa, jos sen saisi hymyn kanssa. Nieminen ryhtyi piirtämään luonnosta, miltä tällainen hymy näyttäisi ja näin syntyi hymyilevät pojan kasvot, jotka nyt tunnetaan hymypoikapatsaasta. Samana vuonna Heikki Nieminen loi ensimmäisen hymypoikaveistoksen.
Hymypoika-veistoksia on jaettu Hyvän Toveruuden Kilvan palkinnoiksi vuodesta 1954 lähtien, ja vuotta myöhemmin alettiin jakaa myös Hymytyttö-veistoksia.

Jakaminen

Hymypoika- ja Hymytyttö -veistosten jakamiskäytännöt vaihtelevat koulusta riippuen. Joissakin kouluissa veistokset jaetaan jokaisella luokka-asteella, kun taas toisissa ainoastaan esimerkiksi kuudennella luokalla.  Patsaan saajan valitsevat luokkatoverit äänestyksen perusteella. Vuonna 2014 kouluihin lähetettiin patsaita 7 000 kappaletta.
Veistoksia välittää kouluihin Kehittämiskeskus Opinkirjo, joka on Hyvän Toveruuden Kilpaan ja Hymypoika- ja Hymytyttö -sanamerkkeihin ja -veistoksiin liittyvien tavaramerkkien ja tekijänoikeuksien haltija.
Veden ravinteet

Veden ravintoaineet vaikuttavat veden elämään ja kasvillisuuteen. Ravinteet ovat niin olennainen osa vesien elämää, että Suomessa sitä käytetään yhtenä veden luokitteluperusteena. Suomen vesistöt voidaan luokitella runsasravinteisiin eli sekä kasvi- että eläinlajistoltaan laajoihin, tai päinvastaisiin, eli vähäravinteisiin järviin ja lampiin.
Runsasravinteiset järvet saattavat olla levän samentamia, ruskean ja likaisen värisiä, mutta kaikesta huolimatta yhtä puhtaita, kuin muukin vesi. Luonnostaan runsasravinteisilla järvillä on kalkkiperäinen tai savinen pohja, sillä niistä liukenee veteen enemmän ravinteita kuin soraisesta tai hiekkaisesta maaperästä. Liejupohjakin on runsasravinteiselle vesistölle suosiollinen. Suomen järvistä ja lammista vain noin 10% on runsasravinteisia, mutta yli 60% vähäravinteisia.
Vähäravinteiset vedet ovat kirkkaan ja puhtaan näköisiä, mutta karuja. Joskus suurimpien järvien luokittelu on vaikeaa, sillä ravinteiden määrä saattaa vaihdella eri kohdissa järveä.
Veden kirkkaus ei aina liity ravinteiden määrään. Harju- ja hiekka-alueiden vedet ovat kirkkaita ja karuja. Jos järven valuma-alueilla on esimerkiksi suo, sieltä valuu veteen suoturpeen samentamia humusvesiä, jotka pian muuttavat koko järven veden ruskeaksi. Näin ruskeavetiset ja sameat järvetkin voivat olla varsin vähäravinteisia ja väristään huolimatta puhtaita.
Fu (kana)

Alkuperä

Hiragana ふ ja katakana フ on johdettu man'yōgana-merkistön kautta kanjista 不.

Tarkkeet

Merkkeihin voidaan lisätä dakuten, jolloin muodostuvat tavut ぶ ja ブ, jotka lausutaan /bɯ/, tai handakuten, jolloin muodostuvat tavut ぷ ja プ, jotka lausutaan /pɯ/.
Kaviaari

Kaviaari (turkk. havyar, pers. ‏خاویار‎, xâvyâr ’mätikala, sampi’) on sammen mätiä. Kaviaari on yksi arvostetuimpia ja kalleimpia kulinaarisia herkkuja.

Kaviaarin tarjoilu

Kaviaari nautitaan usein alkupalana sellaisenaan, paahtoleivällä, tai blinien tai smetanan kanssa. Kaviaari voidaan tarjoilla myös samppanjan kera.
Kaviaarin korkean hinnan vuoksi se on muodostunut synonyymiksi vauraalle elämäntavalle länsimaissa. Venäjällä  kaviaari on hinnastaan huolimatta kuitenkin yleinen näky häiden ja muiden juhlien yhteydessä.

Ekologia ja kauppakielto

Sampikannat ovat kaviaarinkalastuksen seurauksena vähentyneet rajusti, mikä on johtanut kaviaarin hinnan nousuun ja pelkoon sampikantojen tulevaisuudesta. Tammikuussa 2006 CITES kielsi luonnonvaraisista sammista hankitun kaviaarin maailmankaupan. Tammikuussa 2007 kieltoa lievennettiin ja sallittiin 96 tonnin myynti, mikä on 15 % vuoden 2005 kaviaarikauppaa vähemmän. 
Vuonna 2010 Kaspianmeren rantavaltiot sopivat vientikiintiöstä, joka on 81 tonnia, kun se vuonna 2008 oli 86 tonnia. Laittoman viennin on arvioitu olleen vuonna 2001, jolloin vienti kiellettiin väliaikaisesti kokonaan,  kymmenkertainen lailliseen verrattuna.
Lusikkauistin

Lusikkauistin on metallilevystä taivutettu uistin. Suomenkielisen nimensä se on saanut Tiura-Uistimen edeltäjän, torniolaisen kultaseppä Peter Käänteisen, käyttämästä valmistusmenetelmästä, jossa käytettiin hopealusikkamuotteja uistimen valmistukseen. Suomalaisen lusikkauistimen valmistuksen välitön syy oli se, ettei jakokuntiin kuulumattomilla maata omistamattomilla tai etäällä asuvilla ollut kalastusoikeutta pitää verkkoja Kemijoella lohen kalastusta varten. Kansainvälisesti ensimmäisenä lusikkauistimen kehittäjänä pidetään Julio T. Buelia, joka valmisti sellaisen noin 1848.
Lusikkauistimet ovat uppoavia uistimia, kun taas suuri osa aikaisemmin puukaloiksi mainituista vaappu-uistimista on kelluvia uistimia ja ne saadaan uimaan syvällä L:n muotoisella, satulanmuotoisella tai pitkän nokan muotoisella syväetulevyllä jopa 5 metrin syvyyteen saakka.

Pienet lusikkauistimet

Pitkulaiset lusikkauistimet ovat yleensä kevyitä ja ne on tarkoitettu lähinnä vain pienillä järvivesillä, lammissa ja koskissa kalastamista varten.

Tavanomaiset ja raskaat lusikkauistimet

Tavanomaiset lusikkauistimet ovat pituuteensa nähden leveähköjä. Jotkut lusikkauistimet voivat olla uistimiksi todella painavia. Niiden massa voi olla jopa 25–30 grammaa.

S-muotoiset

Jotkut lusikkauistimet muotoillaan äärimmäisen loivasti S-n muotoisiksi yleensä siten, että uistimen etuosa on kupera ja peräosa kovera. Näin lusikkaan saadaan kalan uintiliikettä muistuttava muoto.
Yksi tällaisista kuuluisista lusikkauistinsarjoista on Abu Garcian Toby-uistinsarja, jota tuotetaan seitsengrammaisesta 28-grammaiseen malliin saakka.

Taittoperäiset

Lusikkauistimeen saadaan tempoileva uintikuvio taittamalla sen runkoa vinoon perästä, jolloin uistin synnyttää tavanomaista enemmän värähtelyä veteen ja kala huomaa helpommin uistimen kylkiviiva-aistin avulla. Tavallisia ruostumattoman teräksen värisiä lusikkauistimia voidaan värjätä tarpeen mukaan. Joskus niissä on myös hologrammikuvio.

Lusikkauistinten valmistajia

Suomen lusikkauistinvalmistajiin kuuluvat Aave-Uistin, Iitin Uistin, Finlandia-uistin, Tiura-Uistin, Tintti-Uistin sekä monenlaisia uistimia valmistavat Kuusamon Uistin ja Rapala VMC.
Selma Savolainen

Tausta

Savolainen aloitti klassisen pianonsoiton opinnot viisivuotiaana. Laulun opiskelun hän aloitti Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa Sanni Orasmaan yksityisoppilaana vuonna 2011. Vuonna 2013 Savolainen valmistui ylioppilaaksi Sibelius-lukiosta ja aloitti samana vuonna opinnot Sibelius-Akatemian jazzin aineryhmässä. Sibelius-Akatemiassa hän on opiskellut laulua muun muassa Jenny Robsonin, Aija Puurtisen, Jukkis Uotilan ja Jussi Kannasteen johdolla.
Vuonna 2016 Savolainen valittiin toisena suomalaisena Betty Carter's Jazz Ahead-residenssiin, joka järjestetään Kennedy Centerissä, Washington D.C.:ssä. Kaksiviikkoinen residenssi on tarkoitettu esiintyville säveltäjille, ja residenssin aikana Savolainen konsertoi muun muassa New Yorkin Apollo-teatterissa. 2016 Betty Carter's Jazz Aheadin taiteellisena johtajana toimi pianisti Jason Moran, ja opettajakunnassa vaikuttivat muun muassa Eric Harland, Carmen Lundy, J.D. Allen ja Eric Revis.

Ura

Selma Savolainen on esiintynyt lukuisten eri kokoonpanojen kanssa televisiossa, radiossa ja eri festivaaleilla niin solistina kuin rivimiehenä. Hänet on voinut nähdä muun muassa NYKY Ensemblen, Varsan, Honey B and the T-Bonesin ja Signen riveissä. Vuodesta 2015 Savolainen on luotsannut omalla nimellään kulkevaa kvartettia, jossa soittavat Artturi Rönkä, Joonas Tuuri ja Jesse Ojajärvi. Savolainen konsertoi aktiivisesti Pohjoismaissa ja muun muassa Pariisissa, missä hän vietti lukuvuoden 2016-2017 Pariisin konservatorion jazzosastolla.

Muuta

Selma Savolainen on vuonna 2009 edesmenneen pianisti-säveltäjä Jarmo Savolaisen sekä Helsingin Kaupunginteatterissa työskentelevän tanssija-näyttelijä Helena Haarasen tytär.
Taidesäätiö Merita

Taidesäätiö Merita on pankkikonserni Nordean vuonna 2002 perustama yleishyödyllinen säätiö, jonka tehtävä on huolehtia Nordean suomalaisten edeltäjäpankkien keräämistä taidekokoelmista. Taidesäätiö Meritan kokoelma koostuu lähinnä Suomen taiteen kultakauden teoksista, mutta mukana on myös suomalaisten nykytaiteilijoiden teoksia 1950-luvulta 1980-luvulle. Kokoelmaan kuuluvat Merita Pankin, Kansallis-Osake-Pankin, Suomen Yhdyspankin, STS-Pankin, Helsingin Osakepankin ja Suomen Teollisuuspankin keräämien taidekokoelmien merkittävimmät teokset. Kokoelman ylläpidon ohella säätiö myöntää apurahoja suomalaisen taiteen tukemikseksi.
Tällä hetkellä Taidesäätiö Meritan pysyvä kokoelma käsittää 1 038 taideteosta, joka on murto-osa Nordean aikanaan yli 10 000 teosta käsittäneistä kokoelmista. Yhtiö päätti luopua taideteoksistaan, koska pankkikonttorien lakkauttamisen ja avokonttorien yleistymisen vuoksi niitä oli entistä hankalampaa pitää esillä sen omissa tiloissa. Nordea lahjoitti säätiölle sen perustamisen yhteydessä vuonna 2002 noin 500 suomalaisen kulttuuriperinnön kannalta tärkeäksi katsottua taideteosta pankkien kokoelmista. Vuonna 2011 taidesäätiö osti Nordealta kaikki pankin jäljellä olleet suomalaiset taidekokoelmat, jotka käsittivät noin 7 000 teosta. Kauppahintaa ei julkistettu. Näistä teoksista noin 250 liitettiin säätiön pysyvään kokoelmaan. Jäljelle jääneistä yli 6 000 myytiin kauppaa seuranneiden kolmen ja puolen vuoden aikana, pääosin säätiön Helsinkiin perustamassa pop up -myymälässä. Taiteen myyntiprojekti päättyi vuoden 2015 lopussa. Taidesäätiön Meritan esimerkki on innoittanut 2000-luvulla myös monia muita suomalaisia suuryrityksiä säätiöimään taidekokoelmiaan.
Taidesäätiö Meritan taideteoksiin on mahdollista tutustua etukäteen tilattavalla maksullisisella ryhmäkäynnillä Nordealle kuuluvassa Suomen Yhdyspankin vanhassa pankkisalissa Helsingin Aleksanterinkadulla. Siellä on esillä otos säätiön kokoelman Suomen taiteen kultakauden teoksista. Näyttely vaihdetaan vuosittain. Kokoelman tunnetuimpia yksittäisiä teoksia ovat muun muassa Robert Wilhelm Ekmanin Sunnuntaiaamu talonpoikaistuvassa (1857), Akseli Gallen-Kallelan Purren valitus (1907) ja C. G. Mannerheimin muotokuva (1929), Helene Schjerfbeckin Linköpingin vankilan ovella vuonna 1600 (1882) ja Hiljaisuus (1907), Ellen Thesleffin Ihmisiä luonnossa (1911), Pekka Halosen Maaliskuu (1911), Tove Janssonin Fantasia (1954), Juhana Blomstedtin Dialogi (1967), Ernst Mether-Borgströmin Taivaan tikkaat (1968) sekä Sam Vannin Ekspansio (1980). Säätiö myös lainaa teoksiaan museoille.
Säätiön asiamiehenä toimii FM, taidekonservaattori Anu Kehusmaa.
Matjessilli

Matjessilli on nuoren kutemattoman sillin kauppanimi. Matjessilliä säilytetään tynnyrissä ennen kuin se perataan ja pakataan säilykepurkkiin erityisten mausteiden kanssa, joihin kuuluvat muun muassa sokeri, kaneli, maustepippuri ja neilikka. Joskus mausteisiin kuuluu myös santelipuu. 
Matjessillin valmistustapa on alkujaan peräisin Hollannista ja sana hollantilaisesta ruokalajista maatjesharing, joka tarkoittaa "neitsytsilliä". Mannermaalla Keski-Euroopassa matjessilli eroaa kuitenkin pohjoismaisesta versiosta maultaan, ja siinä on terävämpi kalanmaku ja vähemmän mausteita.
Kukkolan kartano

Kukkolan kartano sijaitsi Lempäälän Kuljussa Kukkolanmäellä. 1600-luvulla perustetun kartanon pihapiiristä on nykyisin jäljellä päärakennukseen johtanut puukuja, ennen vuotta 1914 rakennettu, alun perin tilanhoitajan asuntona toiminut ja myöhemmin muutettu entinen päärakennus, luhtiaitta vellikelloineen ja kivinavetta. Alun perin kartano toimi ratsutilana.
Kukkolan kartanon pitkäaikaisimmat omistajasuvut ovat Spoof ja af Hällström. Siellä ovat syntyneet muun muassa Suomen sodan sankari Johan Spoof ja veljekset Raoul ja Roland af Hällström. Jatkosodan jälkeen Kukkolan maat palstoitettiin siirtoväelle.
Kärsämäen paanukirkko

Paanukirkon rakentaminen

Arkkitehti Panu Kaila toi ajatuksen nykyaikaisen kirkon rakentamisesta 1700-luvun rakennustekniikalla. Oulun yliopiston arkkitehtuurin osasto järjesti kilpailun kirkon rakentamisesta. Kilpailun voitti arkkitehti Anssi Lassilan työ Kärsämäen kantaatti. Rakennesuunnittelijana hankkeessa oli arkkitehti Jussi Tervaoja. Kirkkoa rakennettiin vuosina 2000–2004 sekä talkootyönä että palkatulla työvoimalla. Päärahoitus saatiin Euroopan Unionilta EAKR-rahoituksena. Rakentamisen kokonaiskustannukset olivat 1 181 040 euroa. Vuonna 2004 Kärsämäen Paanukirkko sai Pohjois-Suomen paras rakennusteko -palkinnon ja vuonna 2005 Paanukirkko sai toisen palkinnon eurooppalaisessa puujulkisivukilpailussa.
Kahdenkädenmiekka

Kahdenkädenmiekka on pitkäteräinen kahdelle kädelle tarkoitettu lyömäase. Kahdenkädenmiekan käyttö vaatii erityistä taitoa, sillä sitä käytettäessä ei voida käyttää kilpeä, vaan kaikki puolustukset on tehtävä joko väistöliikkeillä tai käyttäen terän lapetta hyväksi.
Toisin kuin yleensä kuvitellaan, kahdenkädenmiekat eivät ole sen raskaampia aseita kuin miekat yleensäkään, ja ne pyritään tasapainottamaan niin, että aseen painopiste on hieman väistimen yläpuolella.
Mainostajan hakemisto

Mainostajan hakemisto on vuodesta 1965 lähtien julkaistu markkinointiviestintäalan hakemisto. Ajantasaisessa verkkopalvelussa ovat mukana niin mainostajat kuin palveluntarjoajatkin, yhteensä noin 900 yritystä, 6 500 henkilöä ja 400 työtä. Mainostajan hakemisto auttaa löytämään yhteistyökumppaneita muun muassa mainostoimistojen, digitaalisen viestinnän toimistojen, kirjapainojen, mallitoimistojen, mainosvalokuvaajien ja useiden muiden alan palveluita tuottavien yritysten keskuudesta. Hakemistossa on mahdollista myös vertailla palveluyritysten tunnuslukuja, asiakkaita ja tuntihintoja sekä tutustua yritysten työnäytteisiin.
Mainostajan hakemistoa julkaisee Mainostajien liitto. Palvelun pääasiallisia käyttäjiä ovat noin 3 000 markkinoinnin päättäjää liiton jäsenyrityksissä.
CVA-01-luokka

Taustaa

Kuninkaallisella laivastolla oli käytettävissään 1950-luvun lopulla viisi lentotukialusta sekä kaksi kommandotukilaivoiksi muutettavaa alusta. Vuoden 1959 laivasto-ohjelmassa esitettiin toisen maailmansodan tarpeisiin suunniteltujen alusten korvaamista.

Suunnitelma

Täyspitkän kannen omaava alus päätettiin korvata kolmikaistaisella, mikä olisi mahdollistanut aluksen vasempaan laitaan sekä kaksi kaistaisen valmistautumis- ja siirtoalueen oikeaan laitaan. Alueet olisi jaettu keskilaivassa olevalla sillalla.
Aluksella olisi ollut kaksi 250 jalan katapulttia, joista toinen yksi eteenpäin ja toinen kyljeltä. Sen hisseistä toinen olisi ollut aluksen peräosassa oikealla kyljellä ja toinen keskilaivassa kannella.
Aluksen aseistuksena olisi ollut yksi kahdella ohjuksella varustettu Sea Dart -järjestelmä aluksen perässä. Aluksen asejärjestelmän tukena olisivat olleet brittiläishollantilainen tyypin 988 valvonta- ja tulenjohtojärjestelmä sekä tyypin 909 ohjusten ammunnanhallintajärjestelmä.
Aluksen lento-osastoon kaavailtiin kahdeksantoista F-4 Phantom-, kahdeksantoista Buccaneer- ja neljä Gannet-valvontakonetta ja viisi Sea King -sukellusveneentorjuntahelikopteria, joilla olisi ollut vastuullaan myös pelastustoiminta.

Lakkauttaminen

CVA-01-luokan tilaus peruutettiin vuoden 1966 puolustuspoliittisen selonteon valmistuttua..
Achille Starace

Achille Starace (18. elokuuta 1889 Gallipoli, Italia – 29. huhtikuuta 1945 Milano) oli italialainen poliitikko, joka kuului Kansalliseen fasistipuolueeseen.
Achille Starace syntyi Gallipolissa. Hänen isänsä oli paikallinen viinikauppias. Hän opiskeli nuoruudessaan Leccen teknisessä instituutissa. Vuonna 1909 hän liittyi Italian armeijaan, ja vuonna 1912 hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan saaden erinomaisen sotilaan maineen. Sodan päätyttyä hän lähti armeijasta ja muutti asumaan Trentoon, jossa hän liittyi vuonna 1920 Benito Mussolinin kasvavaan fasistiliikkeeseen, Fasci Italiani di Combattimentoon. Hänestä tuli nationalististen aatteidensa vuoksi merkittävä hahmo fasistien keskuudessa, ja lopulta hänestä tuli Trenton piiritoimiston päällikkö. 
Starace osallistui fasistien kuuluisaan marssiin Roomaan vuonna 1922. Marssin aikana hän johti pientä mustapaitojen ryhmää. Mussolinin noustua valtaan Staracen poliittinen ura lähti nousuun. Hän sai innokkuutensa ansiosta Mussolinin huomion ja kohosi fasistien arvoasteikossa aina puolueen sihteeriksi, merkittävään virkaan jonka hän sai vuonna 1931. Sihteerinä Starace järjesti mahtipontisia paraateja, laajensi Mussolinin ympärille rakennettua henkilökulttia ja kehitti fasistien nuorisojärjestöjen toimintaa. 1930-luvulla Mussolini nimitti Staracen johtamaan Italian militarisointia, kun militarisoinnin alkuperäinen johtaja Roberto Farinacci oli alkanut kinastella Mussolinin kanssa. Aikanaan Starace omaksui kansallissosialisteilta juutalaisvastaisia aatteita. 
Vuonna 1935 Starace luopui sihteerin virasta voidakseen osallistua Etiopian sotaan. Hänen johdollaan italialaiset joukot miehittivät Abessinian entisen pääkaupungin Gondarin. Lokakuussa 1939 hänestä tuli mustapaitojen johtaja, mutta vuonna 1941 hänet erotettiin syytettynä epäpätevyydestä. 
Vuonna 1943 Mussolini syöstiin vallasta ja marsalkka Badoglion johtama uusi hallitus pidätti Staracen. Myöhemmin Starace yritti päästä Salòn tasavallan nukkehallitsijaksi asetetun Mussolinin suosioon, mutta hän epäonnistui ja hänet vietiin vangiksi Veronassa sijaitsevalle keskitysleirille. Lopulta hänet vapautettiin ja siirrettiin Milanoon, mutta huhtikuussa 1945 kommunistiset partisaanisissit sieppasivat hänet. Sissit ampuivat Staracen 29. huhtikuuta 1945. Samana päivänä hänen ruumiinsa vietiin Milanon Piazzale Loreto -keskusaukiolle ihmisten nähtäville. Staracen ohella sissit ripustivat aukiolle pystytettyyn telineeseen roikkumaan Mussolinin, tämän rakastajattaren Clara Petaccin ja muiden Salòn tasavallan fasistijohtajien ruumiit.
Esa Åkerlund

Esa Kalle Vihtori Åkerlund (s. 5. heinäkuuta 1969) on porvoolainen romani ja ammatiltaan hevosmies. Hän murhasi entisen vaimonsa Liv van der Hoek-Åkerlundin syyskuussa 1995 Pernajan Isnäsissä. Samalla hän haavoitti vaimonsa veljeä ja tämän naisystävää. Vuonna 1996 hänet tuomittiin murhasta, kahdesta tapon yrityksestä, ampuma-aserikoksesta, uhkauksista, törkeästä pahoinpitelystä ja vapaudenriistosta elinkautiseen vankeuteen, josta hän vapautui joulukuussa 2009.
Jo ennen vaimonsa murhaa Åkerlund oli tuomittu taposta käräjäoikeudessa. Hovioikeus kuitenkin vapautti hänet syytteestä. Puukotuksen uhriksi oli joutunut lokakuussa 1993 Askolassa 28-vuotias ravintolan järjestyksenvalvojana toiminut mies. Teko oli tehty Åkerlundin puukolla.
Åkerlund surmasi Porvoossa heinäkuussa 2010 ampumalla kolme ihmistä. Videokuvissa tekijä Åkerlund näkyi selvästi, ja ensin pitkään kiistettyään syyllisyytensä Åkerlund lopulta myönsi teon.

Porvoon ampumavälikohtaus

Porvoon ampumavälikohtaus tapahtui Porvoon McDonaldsin autokaistalla 6. heinäkuuta 2010. Ampumavälikohtauksessa kuoli kolme miestä, joista kaksi kuoli heti ja yksi sairaalassa. Välikohtaus sattui noin kello kahden aikaan aamuyöllä, ja tapahtumat alkoivat ilmeisesti sanaharkasta. Ampujalla ei ollut lupaa aseen hallussapitoon, mutta aseen luvallinen hallussapitäjä oli pari kuukautta ennen ammuskelua myynyt aseen ja noin 50 patruunaa ilman ostolupaa kahdelle tuntemattomalle miehelle.
Åkerlundia syytettiin lokakuussa 2010 alkaneessa oikeudenkäynnissä Itä-Uudenmaan käräjäoikeudessa kolmesta taposta ja ampuma-aserikoksesta. Syyttäjä vaati tälle 15 vuoden rangaistusta, joka pitäisi istua ns. päivästä päivään eli ilman mahdollisuutta päästä ehdonalaiseen. Oikeus määräsi videon, jolle ampuminen tallentui, uhrien omaisten pyynnöstä salaiseksi 25 vuodeksi.
Itä-Uudenmaan käräjäoikeus tuomitsi 16. helmikuuta 2011 Åkerlundin 15 vuodeksi vankeuteen kolmesta taposta ja ampuma-aserikoksesta. Oikeus määräsi hänet suorittamaan koko rangaistusaikansa vankilassa. Mielentilatutkimuksen mukaan Åkerlund toimi tekohetkellä täydessä ymmärryksessä. Vaarallisuusarviossa hänen todettiin olevan erityisen vaarallinen toisen hengelle ja terveydelle.
Åkerlund valitti tuomiostaan. Helsingin hovioikeus piti päätöksessään 8. syyskuuta 2011 käräjäoikeuden päätöksen ennallaan. Hän haki valituslupaa myös korkeimmasta oikeudesta, joka ei kuitenkaan ottanut tapausta käsiteltäväkseen.
Tapaus herätti huomiota myös Yhdysvalloissa, jossa ihmeteltiin Suomen elinkautistuomion lyhyyttä.
Teijo (Perniö)

Teijo (ruots. Tykö) on kylä ja kylässä sijaitsevien Teijon kartanon ja Teijon rautaruukin ympärille syntynyt ruukkiyhdyskunta ja taajama Perniössä Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa. Kylän asukasluku on noin 700. Kylässä on Teijon kirkko, ja kylän palveluihin kuuluu kauppa, jonka yhteydessä toimii asiamiesposti, sekä peruskoulun ala-aste, jonka edeltäjänä toiminut Teijon kansakoulu perustettiin vuonna 1869. Teijon kyläkeskuksen vaikutusalueeseen kuuluvat Teijon, Matildedalin, Kirjakkalan ja Mutaisten kylät.
Teijon tienoo on vanhaa teollisuusaluetta. Alueella sijaitsee kolme vanhaa rautaruukkia: Teijon ruukki, joka on perustettu 1686, etelämpänä Matildedalissa sijaitseva Mathildedalin ruukki, joka on perustettu 1852 (ruukin alueella oli ruukkitoimintaa jo vuodesta 1686) ja pohjoisempana Kirjakkalassa sijaitseva Kirjakkalan ruukki joka on perustettu 1686. Vielä nykyäänkin alueella toimii teollisuutta; muun muassa Antti Wihurin 1960-luvulla alueelle perustama telakka, joka jatkaa toimintaansa useiden omistajavaihdosten jälkeen. Museovirasto on määritellyt sekä Teijon että Mathildedalin ruukkialueet valtakunnallisesti merkittäviksi rakennetuiksi kulttuuriympäristöiksi.
Teijolla sijaitsee Meri-Teijon vapaa-ajankeskus, jossa on muun muassa laskettelurinne ja rinneautoilurata. Teijolla on myös Meri-Teijo Golfin omistama golfkenttä. Seudulta löytyy paljon matkailupalveluja, ja vapaa-ajanasuntoja on runsaasti.
Teijon alueen tärkeä toimija on alueen asukkaiden perustama Teijon Alueen Kyläyhdistys, joka julkaisee Kyläkuulumisia-lehteä neljä kertaa vuodessa.
Vuonna 2010 Teijo valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi.