google/wiki40b huggingface dataset:
Lena von Martens

Lena Carina von Martens (o.s. Ressler; 15. tammikuuta 1940 – 16. joulukuuta 2015 Liperi) oli suomalainen valokuvamalli ja elokuvanäyttelijä.
Von Martens työskenteli myyjänä, kun hän voitti Elokuva-Aitta-lehden järjestämän Suomen kaunein tyttö -kilpailun. Voiton jälkeen hän työskenteli valokuvamallina ja esiintyi televisiossa sekä muutamissa kotimaisissa elokuvissa, muun muassa Aarne Tarkaksen vuonna 1959 ohjaamassa elokuvassa Vatsa sisään, rinta ulos!. Hän meni naimisiin 1959 suomenruotsalaisen kirjailijan ja toimittajan Peter von Martensin kanssa, ja pariskunta muutti pian pois Suomesta, ensin Espanjan Teneriffalle ja myöhemmin Pariisiin ja sieltä edelleen Roomaan. 
Von Martens toimi edelleen valokuvamallina ja aloitti Pariisissa asuessaan elokuvauran. Hän esiintyi natsityttö Hankan roolissa Roger Vadimin 1963 ohjaamassa elokuvaasa Hyve ja pahe (Le vice et la vertu) sekä barbaariprinsessa Xenian roolissa Anthony Mannin 1964 ohjaamassa elokuvassa Rooman valtakunnan tuho (The Fall of the Roman Empire). Roomassa asuessaan von Martens esiintyi sivurooleissa useissa italialaisissa elokuvissa. Kaikkiaan hän esiintyi noin 40 elokuvassa.
Von Martens erosi miehestään Roomassa, koska tämä oli osoittautunut väkivaltaiseksi alkoholistiksi ja uhkapeluriksi. Hän meni toisen kerran naimisiin sisilialaisen liikemiehen kanssa, jolla oli mafiayhteyksiä. Näihin aikoihin von Martensin elokuvaura oli jo hiipunut, ja hän toimi sitten miehensä painostuksesta korkean luokan puhelintyttönä viihdyttäen varakkaita asiakkaita.
Kun toinen aviomies joutui vankilaan, von Martens muutti Italiasta pariksi vuodeksi Tunisiaan, mutta palasi sitten Suomeen. Suomessa hän työskenteli ensin puhelunvälittäjänä ja sitten kongressiemäntänä. Vuonna 2005 hän asui Pohjois-Karjalan Liperissä.
Kirjailija Seppo Porvali on kirjoittanut von Martensin elämänvaiheista kirjan Lena von Martens – Kaikki minun roolini (Kustannusosakeyhtiö Revontuli, 2000).
K. E. F. Ignatius

Karl Emil Ferdinand (K. F. tai K. E. F.) Ignatius (27. syyskuuta 1837 Pori – 11. syyskuuta 1909 Helsinki) oli suomalainen historiantutkija, Tilastollisen päätoimiston johtaja ja senaattori.
Ignatiuksen vanhemmat olivat varapastori Johan Ferdinand Ignatius (1803-1876) ja Sofia Fleming (1807-1849). Hän pääsi ylioppilaaksi 1855 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1860, lisensiaatiksi 1862 ja tohtoriksi 1864.  
Ignatius oli Suomen tilastollisen keskusviraston (päätoimiston) virkamiehenä 1865–1868 ja johtajana 1868–1885. Hän oli senaatin kamaritoimituskunnan päällikkönä 1885–1900 ja 1905–1908. Ignatius oli myös Helsingin yliopiston Pohjoismaiden historian ja tilastotieteen dosenttina 1865–1870 sekä länsisuomalaisen osakunnan kuraattorina 1868–1870. Sortokaudella hän oli passiivisen vastarinnan kannattaja.
Ignatius oli mukana säätyvaltiopäivillä porvarissäädyn jäsenenä 1877–1885 ja 1904–1905. Ignatius oli myös Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä 1875–1878 ja 1903–1905. Hän oli perustamassa Suomen historiallista seuraa ja maantieteen yhdistystä, kuului Kansanvalistusseuran toimikuntaan 1873–1887 ja oli Suomen muinaismuistoyhdistyksen puheenjohtajana 1875–1885.
Ignatius oli naimisissa vuodesta 1863 Amanda Kristina Bergmanin (1841–1921) kanssa. Heillä oli viisi tytärtä ja viisi poikaa  joista tunnetuimpia olivat hovioikeuden presidentti Kaarlo Ignatius (1869–1942), kenraaliluutnantti Johannes (Hannes) Ignatius (1871–1941) ja maaherra Gustaf Ignatius (1873–1949).
Vapaaehtoinen palokunta

Toiminta vapaaehtoisessa palokunnassa

Vapaaehtoiselta ja sivutoimiselta miehistöltä vaaditaan tiettyjen peruskurssien käymistä sekä soveltuvuustestien hyväksyttyä suoritusta. Peruskurssien lisäksi on mahdollista suorittaa erikoistehtäviin pätevöittävää (mm. vesipelastus, savusukellus ja ensivaste) tai muuten ammattitaitoa lisäävää (esim. hälytysajoneuvon kuljettaminen, vauriopuiden käsittely) koulutusta.
Monet vapaaehtoispalokunnat suorittavat palo- ja pelastustehtävien ohella myös erilaisia työtehtäviä palokuntansa viriketoiminnan rahoittamiseksi. Palokunnat esimerkiksi suorittavat pihanpesuja, puidenkaatoja, muuttoja, tansseja sekä risukasojen ja purkurakennusten polttoja. 
Osassa vapaaehtoisista palokunnista palokunnan miehistön jäsen saa palo- ja pelastustehtävistä sekä harjoituksista palkkaa, jonka maksaa kyseisen alueen aluepelastuslaitos. Usein palkan määrä koostuu hälytystehtävissä hälytysrahasta, tuntipalkasta sekä lisistä (esim. iltatyö). Palkkojen suuruudet sovitaan aluepelastuslaitoksen kanssa solmitussa palokuntasopimuksessa. Myös palokunta saa korvauksen sopimuksestaan, joka Suomessa lasketaan Suomen Sopimuspalokuntien liiton (SSPL) määrittelemän pisteytystaulukon avulla.

Suomen vapaaehtoiset palokunnat

Sammutussopimuksen tehneitä vapaaehtoisia palokuntia oli Suomessa 709 vuonna 2019 Suomen Sopimuspalokuntien Liiton mukaan. Toimenpidepalkkaukseen perustuvia puolivakinaisia palokuntia oli vuonna 2001 207 kappaletta. Edellä mainitut sopimuspalokunnat vastaavat etenkin haja-asutusalueiden pelastustoiminnan toteutumisesta. Tällaisissa kunnissa asuu noin 46 prosenttia Suomen asukkaista, ja kyseiset kunnat edustavat 95:tä prosenttia maan kokonaispinta-alasta. Sopimuspalokunnissa on käytännöllisesti katsottuna jatkuvassa hälytysvalmiudessa noin 15 000 koulutettua palokuntalaista.

Koulutusjärjestelmä

Vapaaehtoisten palokuntalaisten operatiivisen toiminnan koulutusta ohjaa Pelastusopisto, joka vahvistaa kurssien sisällön. Nuorten koulutusta ohjaa Suomen pelastusalan keskusjärjestö. Kurssien järjestämisestä vastaavat useimmiten alueiden pelastusliitot sekä alueelliset pelastuslaitokset.
Operatiivisen toiminnan kurssit jakaantuvat peruskursseihin, täydennyskoulutukseen ja päällystön koulutukseen.

Täydennyskoulutus

Täydennyskoulutuksen kursseilla opetetaan taitoja, jotka syventävät peruskursseilla opittuja asioita tai joita jokaisen palokuntalaisen ei tarvitse hallita. Kursseja pidetään esimerkiksi viestiliikenteestä, konemiehen toiminnasta, hälytysajosta, myrskyvaurioiden korjaamisesta ja liikuntakoulutuksesta.

Päällystön koulutus

Vapaaehtoispäällystön koulutus jakaantuu alipäällystön koulutukseen ja täydennyskoulutukseen sekä sopimuspalokunnan päällikön peruskoulutukseen. Alipäällystön peruskoulutus annetaan kahdella yksikönjohtajakurssilla, joka antaa valmiudet kouluttaa ja johtaa pelastusyksikköä. Alipäällystön koulutusta täydennetään kursseilla palokunnan toiminnasta poikkeusoloissa ja toiminnasta paloilmoitinkeskuksessa. Sopimuspalokunnan päällikkökurssi antaa valmiudet johtaa vapaaehtoista palokuntaa.
Sahaus

Sahaus on työstömenetelmä, jossa lastuamalla irrotetaan työstettävästä kappaleesta osia. Sahaukseen käytettävää työkalua tai laitetta kutsutaan sahaksi. Sahaamalla voidaan työstää mitä tahansa kiinteää materiaalia kuten puuta, metallia, kiveä, muovia ja lasia.

Pyörösahaus

Pyörösahauksessa käytetään pyöreää terää, joka leikkaa pyörimisakseliinsa nähden kohtisuoran railon. Pyörösahan terässä on ulkokehälle sijoitetut hampaat, jotka leikkaavat lastuja terään syötettävästä kappaleesta.

Vannesahaus

Vannesahauksessa teränä toimii suljetun lenkin muodostava nauha jonka reuna on hammastettu. Vanteen reunan hampaat leikkaavat kappaletta.

Ketjusahaus

Ketjusahoissa leikkaavat hampaat on liitetty ketjuun. Ketjusahoja käytetään pääsääntöisesti puun leikkaamiseen. Yleisimmät esimerkit ovat tavanomainen moottorisaha ja sähkökäyttöinen ketjusaha. Myös metsäkoneiden harvesteripäissä käytetään ketjusahoja.

Lankasahaus

Lankasahaus on menetelmä jossa sahaavana teränä toimii lankamainen juokseva tai värähtelevä terä. Lankasahausta käytetään yleisesti esimerkiksi marmorin sahaukseen irti kalliosta. Myös selviytymispaketeissa on lankamaisia sahoja, jolla voi katkoa esimerkiksi puuta.
Metallitekniikassa lankasahauksella tarkoitetaan yleisesti paloittelutapaa jossa käytetään hyväksi lankaa johon johdetaan sähköä, joka tuottaa sähköpurkauksia, jotka leikkaavat kappaletta. Kyseinen sahaustapa(leikkaustapa) liittyy lähinnä metallintyöstöön ja ei ole lastuavaa työstöä.

Heilurisahaus

Heilurisahauksessa terä liikkuu edestakaisin sahaten joko molempiin suuntiin tai vain toiseen suuntaan mennessä. Yleisimpiä tapoja on perinteinen käsisahaus timpurinsahalla tai kaarisahalla. Esimerkiksi ennen tukit sahattiin pääsääntöisesti kehäsahalla jossa oli edestakaisin liikkuva terä.
Abrahamin syli

Abrahamin syli eli Abrahamin helma on vertauskuvallinen sanonta. Sillä ilmaistaan Jumalaan uskoneen olevan turvassa patriarkka Abrahamin suojeluksessa (Luuk. 16) Raamatun mukaan. Yleensä syli yhdistyy ihmisten mielikuvissa äitiin, mutta myöhäisjuutalaisuudessa sen ohella tunnettiin "patriarkan syli" paratiisissa. Vertausta on käytetty myös maallisesta rikkaudesta ja jälkeläisten runsaasta määrästä, joilla Jumala oli Vanhassa testamentissa Aabrahamia siunannut.
Jalkapallon C-sarjan kausi 1940-1941

C-sarja

Lähteen toimintakertomuksessa esitetyt ottelutulokset on sijoitettu arvaamalla pelatuiksi joko kotona tai vieraissa.
Orpo- ja leskirivit

Orpo- ja leskirivit ovat tekstin ladonnassa ja tekstinkäsittelyssä käytettyjä termejä, jotka viittaavat sivun ylä- tai alareunaan irralleen jääneitä kappaleen tekstirivejä. Orpo- ja leskirivejä pidetään ammattimaisessa taittotyössä esteettisenä haittana, ja ne pyritään täten poistamaan. Yleensä tämä tapahtuu tiivistämällä tai harventamalla kirjainväliä.
Orpo- ja leskirivien määritelmät vaihtelevat lähteiden mukaan. Mainosalalla orporivillä tarkoitetaan usein palstan yläreunaan jäävää yksinäistä riviä, ja leskirivillä taas sellaista yksittäistä riviä, joka jää palstan alareunaan. Tekstinkäsittelyn toimistosovelluksissa ja web-julkaisemisessa orporivillä sen sijaan tarkoitetaan yleisimmin sivun tai palstan alareunaan jäävää yksittäistä riviä ja leskirivillä vastaavasti uuden sivun tai palstan yläreunaan jäävää yksinäistä riviä.
Joskus "orvolla" voidaan tarkoittaa myös kappaleen viimeistä sanaa, joka jää uudelle riville yksinään.

Muistisääntöjä

Eräs yleinen muistisääntö orpo- ja leskirivien erottamiseen toisistaan on "orvolla ei ole menneisyyttä; leskellä ei ole tulevaisuutta". Tämä sääntö vastaa mainosalalla käytettyä määritelmää.
Toinen tapa muistaa termien erot on ajatella orporivin syntyvän kappaleen "syntymän" (alun) yhteydessä ja leskirivin syntyvän kappaleen "kuoleman" (lopun) yhteydessä. Tämä sääntö vastaa esimerkiksi CSS-standardin mukaista määritelmää.
Peter Lilienthal

Peter Lilienthal (s. 27. marraskuuta 1929) on saksalainen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Berliinissä, mutta muutti vuonna 1939 perheineen Uruguayyn, jossa hän aloitti opintonsa.
Vuodesta 1956 Lilienthal jatkoi opintojaan Universität der Künste Berlinissä. Hän on vuosikymmenien saatossa luonut laajan tuotannon, jonka joukossa ovat muiden muassa elokuvat David (1979) ja Das Autogramm (1983).
Lilienthal voitti vuonna 1979 Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun. Hänelle on myönnetty kolme Saksan elokuvapalkintoa (1970, 1983, 1987), ja hän oli vuonna 1970 ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi.
Lester Rodney

Lester Rodney (17. huhtikuuta 1911 – 20. joulukuuta 2009) oli yhdysvaltalainen toimittaja. Hän oli etnisten ryhmien tasa-arvon kannattaja. Hän vaikutti muun muassa värimuurin murtamisessa baseballissa.
Lester Rodney syntyi New Yorkissa. Hänen vanhempansa olivat Isabel Cotton ja Max Rodney. Rodneyn lapsuudessa tämän  isä menetti työnsä ja perhe joutui koville. Ennen toista maailmansotaa Rodney työskenteli toimittajana. toisessa maailmansodassa hän palveli Tyynellämerellä. 
Rodney asui Walnut Creekissä Kaliforniassa. Hän jäi leskeksi 2004 ja kuoli 98-vuotiaana vuonna 2009.
Kitzbühel

Historia

Ensimmäiset tunnetut asukkaan Kitzbühelin seuduilla olivat vuosien 1100–800 eaa. saapuneita illyrialaisia, jotka louhivat kuparia läheisistä kallioista. Vuoden 15 eaa. tienoilla keisari Augustus valloitti Alpit ja perusti suurin piirtein koko nykyisen Itävallan alueen käsittäneen Noricumin provinssin. Länsi-Rooman romahtamisen jälkeen alueelle saapui noin vuoden 800 tienoilla baijerilaista väestöä. Ensimmäinen kirjallinen maininta Kitzbühelistä, muodossa Chizbuhel, on 1100-luvulta peräisin olevassa Chiemseen luostarin asiakirjassa. Chizzo merkitsee erästä baijerilaista klaania ja Bühel asutuksen sijaintia mäen päällä. Vuonna 1255 Kitzbühel tuli osaksi Ylä-Baijeria ja 6. kesäkuuta 1271 Kitzühel sai Baijerin ruhtinas Ludvig II:lta kaupunkioikeudet ja kaupungin ympärille rakennettiin suojamuurit. Seuraavien vuosisatojen aikana Kitzbühelistä kehittyi voimakas kauppakaupunki, jota sodat eivät koskettaneet. Pian muurit purettiin ja niiden pohjalta rakennettiin uusia taloja kaupungin kasvaessa.
Vuonna 1342 Kitzbühel siirtyi osaksi Tirolia, kun Ludvig V Brandenburgilainen meni naimisiin Margarete Maultaschin kanssa. Schärdingin rauhassa se siirtyi takaisin osaksi Baijeria vuonna 1369, mutta siirtyi jälleen takaisin Tiroliin 30. kesäkuuta 1504 Itävallan keisari Maximilianin valloitusten seurauksena. 1500-luvun lopulla kaupunki siirtyi Lambergin kreivin hallintaan. Takaisin Itävallan valtaan kaupunki palasi 1. toukokuuta 1840. Kaupunkia eivät myöskään 1700- ja 1800-lukujen sodat koetelleet, vaikkakin osa alueen asukkaista liittyi kapinaan Napoleonia vastaan. Pressburgin sopimuksessa Kitzbühel liitettiin jälleen Baijeriin, mutta siirtyi Wienin kongressissa takaisin Tiroliin. Frans Joosef I:n aikaan Tirolin ja Salzburgin välille rakennettiin rautatieyhteys, mikä paransi kaupankäynnin edellytyksiä entisestään. Myöskään ensimmäinen ja toinen maailmansota eivät koetelleet kaupunkia.

Turismi ja urheilu

Hahnenkamm- ja Kitzbüheler Horn -vuorten juurella sijaitseva Kitzbühel on yksi Itävallan merkittävimmistä talviurheilukeskuksista. Yhdessä naapurihiihtokeskusten Kilchberg in Tirol, Jochberg ja Pass Thurm kanssa on Kitzbühelissä Itävallan laajin yhteinäinen laskettelurinneverkosto. Kiztbühelin alueella on hotelleissa ja muissa majoituspaikoissa noin 9 000 majoituspaikkaa. Kitzbühelissä on 53 hiihtohissiä ja 170 kilometriä laskettelurinnettä sekä 60 kilometriä latuja. Ladut on yhdistettu seudun yli 500 kilometrin latuverkostoon.
Kesäisin on maastopyöräilijöillä 1 200 kilometriä ja vaeltajilla 1 000 kilometriä merkittyjä reittejä käytössään. Muita urheilupaikkoja ovat kuusi tennis- ja neljä golffikenttää, uimahalli, Itävallan ainoa curlinghalli sekä vuoristojärvi Schwarzsee.
Kitzbühel on kallis lomapaikka ja suosittu julkisuuden henkilöiden lomakohteena.
Kitzbühelissä on järjestetty vuodesta 1931 Hahnenkammrennen-nimiset alppihiihtokilpailut, joissa lajeina ovat pujottelu, syöksylasku ja alppiyhdistetty. Kitzbühelin alppiralli on vuosittainen historiallisten autojen festivaali. Se pidettiin ensimmäisen kerran vuonna 1988. United Buddy Bears -karhupatsaat kävivät ensimmäisen kerran Kitzbühelissä vuonna 2004.
P. G. Vinge

Per Gunnar (P. G.) Vinge (s. 9. tammikuuta 1923 Vinköl, Ruotsi) on ruotsalainen virkamies ja johtaja.

Elämä ja ura

P. G. Vinge on maanviljelijä Emil Vingen ja tämän vaimon, Naemin, poika. Hän syntyi Vinkölin kylässä Länsi-Götanmaan maakunnassa. Vinge pääsi ylioppilaaksi 1942 opiskeltuaan humanistisella linjalla (latinlinje) Skarassa. Hän suoritti asepalveluksensa Skaraborgin rykmentissä ja jatkoi sitten opintojaan Tukholman yliopistossa. Vinge valmistui oikeustieteen kandidaatiksi vuonna 1948. Vinge meni naimisiin sairaanhoitaja Astan kanssa vuonna 1946. Suoritettuaan tuomioistuinharjoittelunsa Linden tuomiokunnassa Vinge toimi syyttäjänä Tukholmassa, kouluttautui poliisipäälliköksi ja palveli Tukholman poliisikamarissa vuosina 1953–1961 pitäen taukoa syyttäjän toimestaan. Samaan aikaan hän toimi sihteerinä valtiollisen poliisikoulun hallituksessa. Vuosina 1961–1962 Vinge toimi poliisiassessorina ja apulaispoliisipäällikkönä Tukholmassa.
Nimismies Nils Lüning nimitti Vingen Åke Hasselrotin seuraajaksi erityispoliisitoimen, ”vakoilupoliisin”, päälliköksi 1962. Viran nimi muuttui Poliisihallituksen osastopäälliköksi vuonna 1964. Yksi Vingen ensimmäisistä tehtävistä Säpon eli Ruotsin turvallisuuspoliisin päällikkönä oli Stig Wennerströmin paljastaminen ja kiinniotto. Työ tapauksen parissa kesti koko Vingen virkakauden. Vinge erosi virastaan 1. lokakuuta 1970 omien sanojensa mukaan ”irvokkaan” tapauksen jälkeen, kun hänen väitettiin pitäneen silloista pääministeriä Olof Palmea turvallisuusriskinä. Vingeen on myös yhdistetty kiistanalaisia väitteitä. Esimerkiksi Kiinan suurlähetystön on väitetty välittäneen huumeita ruotsalaisille nuorille. Vingen seuraajaksi Säpon johtoon nousi Hans Holmér.
Vinge toimi vuosina 1970–1987 Sveriges Industriförbundetin (Ruotsin teollisuusliiton) johtajana. Hänet rekrytoitiin myös Ruotsin tietosuojavaltuutetun (Datainspektionen) hallituksen jäseneksi sekä tietojenkoordinointikomiteaan (Datasamordningskommittén), haavoittuvuuskomiteaan (Sårbarhetskommittén) ja haavoittuvuustutkintaan (Sårbarhetsutredningen).
Vuonna 1988 Vinge julkaisi muistelmansa, jotka sisältävät päiväkirjamerkintöjä ja kommentteja hänen ajastaan Säpon johdossa.
Riihimäen Kiekko-Nikkarit

Miehet

Kiekko-Nikkareissa pelasi miesten edustusjoukkue vuoteen 1999 asti, jolloin edustuskiekkotoiminta irtautui omaksi seurakseen, jonka johdosta nimeksi vaihtui Peltosaaren Nikkarit. 
Peltosaaren Nikkareiden pudottua II divisioonasta III divisioonaan kauden 2016-17 päätteeksi, edustusjoukkue palasi takaisin Kiekko-Nikkareiden alaisuuteen.
Samalla ilmoitettiin uudesta päävalmentajasta, uutena valmentajana edustusjoukkueessa aloitti Mika Auranen, joka toimi kaudella 2016-17 Hyvinkään ja Riihimäen yhdistelmäjoukkue HYRI:n A-nuorten päävalmentajana.
Kiekko-Nikkareiden edustusjoukkue ei ole Auraselle uusi joukkue sillä hän valmensi edustusjoukkuetta viimeksi vuonna 2010, jolloin joukkue pelasi vielä Peltosaaren Nikkareiden nimellä. Aurasen johdolla Nikkareiden edustusjoukkue pelasi yhden kauden III divisioonassa jonka jälkeen edustusjoukkueen uudeksi päävalmentajaksi nimitettiin Marko Myllymäki

Naiset

Kiekko-Nikkareissa pelaa naisten edustusjoukkue, joka aloitti kaudella 2010-2011 Suomi-sarjassa ja onnistui saavuttamaan sarjapaikan I-Divisioonassa seuraavalle kaudelle. 
Kaudesta 2011-12 Kiekko-Nikkareiden naiset ovat pelanneet I-divisioonassa ja pääsivät ensimmäisen divisioonakautensa päätteeksi Naisten SM-karsintoihin, joissa joukkue sijoittui neljänneksi kuuden joukkueen karsintasarjassa. 
Kiekko-Nikkareiden naiset jatkoivat kaudella 2012-13 pelejään I-divisioonassa. 
Viimekaudet naisten joukkue on osallistunut eteläisen alueen naisten harrastesarjoihin.

Juniorikiekkotoiminta

Kiekko-Nikkareiden junioreissa on pelannut useita nykyisiä ja entisiä liigakiekkoilijoita, joista merkittävimpiin kuuluu vuoden 2011 maailmanmestari Janne Lahti sekä Hämeenlinnan Pallokerhossa SM-liigaa pelanneet veljekset Kasper ja Max Kenig.
Kiekko-Nikkareiden C-Tyttöjen joukkue voitti C-tyttöjen SM-kultaa kaudella 2011-12.
Kiekko-Nikkarit on jääkiekkoliiton Nuori-Suomi sinettiseura No 3.
Vuodesta 2015 lähtien, Kiekko-Nikkareissa ei ole pelannut poikien A-, B-, tai C-juniorijoukkueita. Näiden ikäluokkien joukkueista vastaa Kiekko-Nikkareiden ja Hyvinkään Jää-Ahmojen yhteistyöjoukkue HYRI.
Ian Christe

Ian Christe (s. 1970 Biel/Bienne, Sveitsi) on kirjailija ja disc jockey. Hän on opiskellut Yhdysvalloissa Indianan yliopistossa.
Christe on kirjoittanut heavy metalin historiasta kirjan Pedon meteli, heavy metallin vanha ja uusi testamentti, joka ilmestyi englanniksi 2003 ja on käännetty 11 kielelle.
Vapaana toimittajana hän kirjoittaa artikkeleita moniin yhdysvaltalaisiin musiikkilehtiin. Hänen oma yhtyeensä Dark Noerd the Beholder esiintyy kulttielokuva Gummon soundtrackilla. Hän on levyttänyt ja esiintynyt myös muutamien muiden yhtyeiden kanssa.
Christe perusti 2007 kustannusyhtiön Bazillion Points Publishing.
Klooriasetamidi

Valmistus

Klooriasetamidia valmistetaan matalassa lämpötilassa ammoniakin ja metyyliklooriasetaatin välisellä reaktiolla. Sitä on mahdollista valmistaa myös syanamidista ja kloorietikkahaposta 150–200 °C:n lämpötilassa.

Käyttö

Klooriasetamidilla on antimikrobisia ominaisuuksia. Tämän vuoksi sitä käytetään säilöntäaineena kosmetiikassa, farmaseuttisissa valmisteissa, puunsuoja-aineissa, vesiliukoisissa maaleissa ja porausnesteissä. Lisäksi sitä käytetään välituotteena orgaanisissa synteeseissä ja polymerointireaktioita kontrolloivana yhdisteenä ja melamiinihartsien stabilisoijana.
Agricultural Bank of China

Pankki vuonna 2014

Vuoden 2014 lopussa pankilla oli 23 612 konttoria Kiinassa, ja kahdeksan ulkomaan konttoria sekä kaksi ulkomaan edustajistoa. Pankki toteaa keskittyvänsä San Nongin ( 三農; sān nóng) eli kolmen maaseudun kehittämisteeman edistämiseen (maatalous, maaseutu ja maanviljelijät). Myös kaupunkialueiden ja maaseudun synergian rahoittaminen saa huomiota. Pankki kertoo pyrkivänsä ensiluokkaiseksi kansainväliseksi ja laaja-alaiseksi liikepankiksi.
Pankin taseen loppusumma oli 15 974,152 miljardia CNY vuoden 2014 lopussa. Lainoja ja maksuennakkoja asiakkaille oli 8 098,067 miljardia CNY ja talletuksia 12 533,397 miljardia CNY. Vuoden 2014 nettovoitto oli 179,510 miljardia CNY.

Katkonaiset alkuvuodet 1951-1965

Pankin historian katsotaan alkaneen 10. heinäkuuta 1951, jolloin perustettiin nykyisen ABC:n edeltäjä Agricultural Cooperative Bank (suom. Maataloudellinen osuuspankki). Se oli vuonna 1948 perustetun Kiinan kansanpankin (PBoC) maaseudun talouselämän elvyttämiseksi ja kehittämiseksi perustettu erikoistunut tytäryhtiö.  Heinäkuussa 1952 tytäryhtiöksi perustetun pankin toiminnot liitettiin takaisin Kiinan kansanpankin osaksi. Maaliskuussa 1955 maatalousosuuskuntien luotottamiseen perustettiin pankki nimellä Agricultural Bank of China (ABC), mutta jo huhtikuussa 1957 tämänkin toiminnot liitettiin takaisin osaksi Kiinan kansanpankkia. Kolmas varhainen toimintajakso sijoittui marraskuun 1963 ja marraskuun 1965 välille, mutta sekin pankki palautettiin osaksi Kiinan kansanpankkia.

Uudelleenavaaminen 1979, julkiseksi pörssiyhtiöksi 2010

Pankkitoiminnan neljäs käynnistäminen ajoittui helmikuun 23 päiväksi 1979. Tällöin Agricultural Bank of China aloitti jälleen. Kesäkuussa 1984 ABC sai ensimmäisen lainansa Maailmanpankilta. Joulukuussa 1993 ABC muutettiin valtio-omisteiseksi liikepankiksi. Huhtikuussa 1994 enemmistö ABC:n aiemmista valtiolliseen politiikkaan liittyvistä  pankkitoiminnoista siirrettiin uuteen ADBC-pankkiin (Agricultural Development Bank of China, suom. Kiinan maatalouden kehityspankki). Heinäkuussa 1999 ABC:sta siirrettiin valtionhallinnon talletuksia China Great Wall Asset Management Corporationiin.
Vuodesta 2004 lähtien pankista pyrittiin kehittämään kaupallista, julkista osakeyhtiötä. Kahdeksaan Kiinan maakuntaan (Jilin, Anhui, Fujian, Hunan, Guangxi, Sichuan, Gansu ja Chongqing) kohdistetun pilottihankkeen avulla kehitettiin piirikunta- ja kaupunkitasolle ulottuvaa konttoriverkostoa ja paikallispankkitoimintaa. Lokakuussa 2008 pankki muutetaan osakeyhtiöksi. Marraskuussa Central Huijin Investment Ltd ja Kiinan valtionvarainministeriö ryhtyvät pankin pääosakkaiksi. Tammikuun 15. päivänä 2009 perustetaan Agricultural Bank of China Limited. Huhtikuussa 2010 pankki järjestää osakeannin ja listautuu heinäkuussa 2010 onnistuneesti Shanghain pörssiin A-sarjan osakkeilla ja Hongkongin pörssiin H-sarjan osakkeilla. Pankki luonnehtii osakeantia Kiinan historian suurimmaksi siihen mennessä.
Pylväs

Pylväs eli kolonni (< lat. columna) on vapaasti seisova, poikkileikkaukseltaan pyöreä pystytuki tai koristeellinen elementti arkkitehtuurissa. Rakennusteknisesti todellista painoa kantava pystysuora rakenneosa on pilari. Pylväiksi sanotaan myös muistopylväitä, jotka ovat irrallisia muistomerkkejä, eivät rakenteen osia. 
Varsinaisissa pylväissä on tavallisesti erotettavissa kolme osaa, baasi eli jalusta, varsi sekä kapiteeli eli pylvään pää. Vanhimmat tunnetut pylväät ovat arkkitehti Imhotepin käsialaa Egyptissä noin vuodelta 2600 eaa. Muinaisen Persian pääkaupungissa Persepoliissa ovat antiikin ajan kenties komeimmat pylväät. Nykyisin pylväitä käytetään usein tukemaan kaaria tai parvekkeita.