Nuijasota

Ruotsin valtataistelu

Sigismund, joka oli jo vuodesta 1587 ollut Puolan vaalikuningas, peri Ruotsin kuninkuuden isänsä Juhana III:n kuoltua 1592. Sigismund kuitenkin vietti aikaansa Puolassa, jolloin Ruotsissa käytännön valtaa pitivät valtaneuvosto ja Sigismundin setä (Juhanan nuorempi veli) Kaarle-herttua. Uskonpuhdistusta kannattaneen Kaarle-herttuan ja katolisen Sigismundin välille syntyi erimielisyyksiä varsin pian. Sigismund tunnusti omassa hallitsijavakuutuksessaan Ruotsissa jo tehdyn päätöksen pysyä luterilaisuudessa, mutta ei silti luopunut tavoitteestaan palauttaa katolilaisuus Ruotsiin ja nimitti omia miehiään valtakunnan tärkeisiin tehtäviin, esimerkiksi Klaus Flemingin Suomen käskynhaltijaksi.

Sotarasitukset johtavat levottomuuksiin

Venäjän-sodan aikana, erityisesti 1590-luvulla, alkoi jo esiintyä alueellisia talonpoikaiskapinoita muun muassa Marttilassa, Huittisissa, Loimaalla, Halikossa, Pöytyällä, Paimiossa ja Rautalammilla. Rautalammilla vuosina 1592–1593 raskaiden sotaväen pakko-ottojen vuoksi noussut kapina oli näistä suurimittaisin. Vastoin talonpoikien odotuksia sotarasitukset eivät sodan päätyttyä kaikilta osin poistuneetkaan ja ärtymys heidän keskuudessaan lisääntyi. Syypääksi rasituksiin koettiin Suomessa Sigismundin edustajana toiminut marski Klaus Fleming.

Väärinkäytöksistä ja rasituksista valitetaan Ruotsiin

Talonpojat, jotka kärsivät ylempien säätyjen (rälssi eli aateli, ratsutilalliset sekä muut sotilaat) väärinkäytöksistä, joutuivat viemään valituksensa Ruotsiin Kaarle-herttualle. Fleming kielsi valitusretket Ruotsiin, mutta se ei estänyt niitä, pikemminkin lisäsi talonpoikaissäädyn katkeruutta ylempiä säätyjä kohtaan. Väärinkäytöksiin luetaan muun muassa liian suuren linnaleirin (sotilaiden elatusmaksu, joka lankesi armeijan majoitusalueen talonpojille) kantaminen sekä kyyditysten ja muiden etujen liiallinen käyttö, joka aiheutti talonpojille kohtuuttoman suurta vaivaa. Linnaleiriin liittyi myös raskaita väärinkäytöksiä: sotilaat saattoivat käyttäytyä majoituksessa kuin vihollismaassa ja ryöstää talonpoikia ilman mitään rangaistusta.

Jaakko Ilkka nousee kapinaan

Ensimmäinen nuijasotaan liittynyt selkkaus tapahtui Etelä-Pohjanmaalla vuoden 1596 alussa. Sen aloittaja oli rikas ratsutilallinen ja nimismies Jaakko Ilkka. Huovit löivät Ilkan ilmeisen vähälukuisen joukon ja Ilkka itse vietiin vangiksi Turun linnaan. Vuoden 1596 aikana Fleming edelleen vahvisti Pohjanmaan linnaleirejä. Jaakko Ilkka valittiin talonpoikien armeijan johtajaksi, koska hänellä oli sotakokemusta.

Kaarle-herttuan viesti

Samaan aikaan Kaarle-herttua yritti saada valtiopäiviltä luvan aloittaa sota Klaus Flemingiä vastaan. Sen epäonnistuttua herttua vihjasi pohjalaisille, että nämä voisivat hakea oikeutta itsekin (”Onhan teitä niin paljon, että pystytte karistamaan huovit päältänne, jos ei muuten niin aidanseipäillä ja nuijilla!”). Tämä Kaarle-herttuan viesti lienee ollut nuijasodan varsinainen alkusysäys, vaikka sen tarkoituksena ei ehkä ollutkaan talonpoikien lietsominen kapinaan.

Nuijasota syttyy

Kapinamieli sai lisää tuulta purjeisiin, kun Turun linnasta karannut Jaakko Ilkka ilmestyi Pohjanmaalle – mahdollisesti Kaarle-herttuan avustuksella. Marraskuussa 1596 tapahtui selkkaus, jossa juopuneet talonpojat surmasivat huovin. Tämä toimi sytykkeenä, ja Etelä- ja Keski-Pohjanmaan tiheästi asutetuista pitäjistä koottiin joukko, joka aseistautui kirvein, karhukeihäin ja varsijousin. Ajatus lienee alun perin ollut vain oman maakunnan puolustaminen, mutta kun Satakunnan tiedustelijat lupasivat nuijamiehille kannatusta, laadittiin suunnitelma hyökätä etelään.
Tämän jälkeen kyse ei enää ollut satunnaisista vastarinnan ryöpsähdyksistä linnaleirijärjestelmää vastaan, vaan tutkija Mirkka Lappalaisen sanoin nuijasota oli "suhteellisen hyvässä asemassa olevien miesten johtama talonpoikaissota, jonka tavoitteena oli Turun ja Viipurin valtaaminen ja Flemingin hallinnon kaataminen".

Etelä- ja Keski-Pohjanmaan nuijamiehet lyödään

Joukko jaettiin kolmeen osaan. Ilkan johtaman pääjoukon oli määrä marssia Pirkkalaan, ja sieltä saatujen lisävoimien kanssa Turkuun. Pienemmän joukon oli tarkoitus kulkea Ulvilaan ja yrittää saada talonpoikien oikeudenmukaisena pitämä Anolan kartanon isäntä Akseli Kurki kapinallisten puolelle. Pienin osasto lähti hakemaan tukea Rautalammilta ja Savosta. Akseli Kurki kukisti Ulvilan osaston, ja Flemingin noin 2 500 miehen osasto kohtasi Ilkan ehkä tuhannen miehen joukon Pirkkalassa (nyk. Nokialla) vuoden 1596 lopussa. Klaus Flemingin ratsusotilaat tappoivat satoja pakenevia nuijasotilaita hangelle. Päivän taistelun jälkeen nuijamiehet olivat menettäneet toivonsa ja suostuivat Flemingin vaatimukseen antautumisesta ja johtajien luovuttamisesta. Jaakko Ilkka pakeni, mutta vouti Abraham Melkiorinpoika vangitsi hänet Ilmajoella. Pidätyksen suorittivat mahdollisesti Ilkan paikalliset vastustajat Mauno Peltoniemen kannattajien johdolla. Ilkka oli nuijasodan alkuvaiheessa vaimentanut kapinaliikkeen sisäisen vallankaappausyrityksen teloittamalla Mauno Peltoniemen. Abraham Melkiorinpoika teloitti Ilkan hätäisesti Kyrön (nykyinen Isokyrö) kirkolla eikä ehtinyt saada Flemingin kirjettä, jossa käskettiin toimittaa vangit Turkuun.

Keski-Suomen ja Savon nuijasota

Nuijamiesten kolmas osasto onnistui lietsomaan Rautalammilla kansannousun, jonka johtajaksi tuli pitäjän nimismies Matti Leinonen. Rautalammin joukko jakautui kahtia ja lähti kulkemaan etelään molemmin puolin Päijännettä. Länsipuolen joukon huovit pysäyttivät tammikuun 1597 puolivälissä Padasjoella. Nuijamiehet houkuteltiin ilmeisesti antautumaan, mutta tähän suostuttuaan heidät petollisesti surmattiin. Surmansa sai ilmeisesti 300-400 nuijamiestä. Itäpuolen joukko marssi Sysmän kautta Suur-Savoon (nyk. lähinnä Mikkeli ja Savilahti) ja onnistui nostamaan useita kansannousuja, jotka olivat kuitenkin hajanaisia ja vailla sotilaallista tavoitetta. Useita nuijamiesjoukkoja lyötiin. Suur-Savon pappilan luona (nyk. Mikkelin Kenkäveronniemi) surmattiin vuoden 1597 tammikuussa 200 nuijamiestä samalla tavoin kuin Padasjoella, petollisen antautumissuostuttelun jälkeen. Olavinlinnan päällikkö Gödik Fincke oli luvannut antautuville ja aseistaan luopuneille armahduksen. Kuohunta jatkui Savossa hiipuvana vuoden 1597 kevättalveen.

Nuijasodan suurin ja sodan päättävä lopputaistelu: Santavuoren taistelu

Kaarle-herttuan Ouluun lähettämä vouti Israel Laurinpoika sai vielä alkuvuodesta 1597 osan Pohjois-Pohjanmaan talonpojista nousemaan kapinaan. Oulun seudulta ja Kemistä koottu joukko, jolla oli mukanaan muutama Oulun linnasta haettu tykki ja jota johti Hannu Krankka, eteni Kokkolaan, ja sieltä Flemingin joukon kanssa käydyn kahakan jälkeen Kyröön. Pohjoispohjalaiset olisivat siellä jo luovuttaneet, mutta Israel Laurinpoika valehteli Ruotsista saapuvista suurista apujoukoista. Kurikassa Kyrönjoen rannalla olevan Paavolan talon rantapellolla alkanut ja Kurikan ja Ilmajoen rajalla olevilla Santavuorilla päättyneessä Santavuoren taistelussa Flemingin joukot kukistivat nuijamiehet, joista noin 500 vangittiin. Kaatuneiden määrästä ei ole tietoa. Kevättalvella 1597 hiipuivat nuijasodan viimeisetkin lieskat.

Tappiot

Aikalaisarviot nuijasodan uhrien määrästä vaihtelivat 1 500:stä 11 000:een. Viime aikojen tutkimuksissa on päädytty 2 500−3 000:een. Uhrit olivat lähinnä nuijamiehiä.

Nuijasodan selityksiä

Ensimmäisiä nuijasotaa koskevia tutkimuksia oli Yrjö-Sakari Yrjö-Koskisen väitöskirja vuodelta 1858, jossa hän esitti, että kapinoivat talonpojat taistelivat perinteisestä talonpoikaisvapaudestaan.
1900-luvun alkupuolen kansallismielisessä historiankirjoituksessa nuijasota usein nostettiin suomalaisuuden symboliksi. Se on esitetty suomalaisten nousuksi vierasta sortajaa edustanutta aatelistoa vastaan. Toisaalta Pentti Renvall näki asian käänteisestä kansallismielisestä näkökulmasta: nuijasota oli kehittymättömän väestönosan harmittava hyökkäys puoli-itsenäistä "Suomen valtiota" vastaan. Tämän psykologisen tulkinnan mukaan Pohjois- ja Itä-Suomen kapinalliset talonpojat olivat väsyneitä sotaan ja henkisesti alikehittyneitä suhteessa Etelä-Suomen talonpoikiin. Renvallin teoria oli 1930-luvulta aina 1970-luvulle asti vallitseva historiantulkinta.
Psykologisoivien näkemysten sijaan nykytutkijat korostavat sodan yhteiskunnallista taustaa. Näiden näkemysten mukaan nuijasota syntyi Ruotsissa raivonneen sisällissodan, Suomen kiristyvien säätyvastakohtaisuuksien ja pitkällisen Venäjän sodan aiheuttaman väsymyksen takia.
Professori Heikki Ylikangas on osoittanut useissa tutkimuksissa, että kapinan syyt löytyvät kasvaneesta säätyjen vastakkainasettelusta, joka johtui aatelin kasvusta ja talonpoikien köyhtymisestä. Yhdysvaltalainen tutkija John P. Maarbjerg esitti 1992, että kapina syttyi Etelä-Pohjanmaalla siksi, koska se oli eniten riippuvainen kaupasta ja tuonnista ja aikakauden hintakehitys oli ollut epäedullinen pohjalaisille tuottajille. Tämän vuoksi perinteiset talonpoikaisjohtajat ja köyhemmät talonpojat yhdistivät voimansa ja ryhtyivät kapinoimaan.