Neuvostoliiton historia

Neuvostoliiton historia käsittää vuodet 1922−1991. Neuvostoliitto syntyi 30. joulukuuta 1922 Venäjän, Ukrainan, Valko-Venäjän ja Transkaukasian yhdistyessä. Neuvostoliiton edeltäjä oli Neuvosto-Venäjä.

Neuvostoliiton perustaminen

Venäjä, Ukraina, Valko-Venäjä ja Transkaukasian neuvostotasavallat yhdistyivät 30. joulukuuta 1922 Neuvostoliitoksi, josta tuli ensimmäinen sosialistinen valtio. Vuonna 1925 mukaan liittyivät Turkmenistan ja Uzbekistan, josta vuonna 1929 erotettiin Tadžikistan. Myöhemmin Venäjästä irtautui Kazakstan ja Kirgisia, joista tehtiin omat neuvostotasavallat. Transkaukasia jaettiin vuonna 1936 Armenian, Azerbaidžanin ja Gruusian kesken.
Samana vuonna valmistui myös Josif Stalinin hoviohjaaja Sergei Eisensteinin ohjaama, Neuvostoliiton kansalliselokuva, tositapahtumiin perustuva Panssarilaiva Potemkin. Elokuvalla oli suuri merkitys osittain lukutaidottomassa maassa. Vladimir Leninin mukaan elokuva oli neuvostoyhteiskunnan tärkein taidemuoto. 
Sisällissodan aikaisen sotakommunismin jälkeen hallitus alkoi sallia yksityisyritteliäisyyttä kansallistetun teollisuuden rinnalla. Satojen takavarikointi maaseuduilla korvattiin verolla. Uuden talouspolitiikan (NEP) aikana Neuvostoliitto nousi maailman suurimmaksi viljan tuottajaksi. Teollisuustuotannon kehittymättömyys johti kuitenkin vakavaan inflaatioon ja markkinaspekulointiin, josta seurasi ruuan puutetta kaupungeissa.
Alkuaikoinaan Neuvostoliitto oli sotilaallisesti huomattavasti keisarikuntaa heikompi ja pyrki välttämään konflikteja. Nuoren valtion voimavaroja oli vienyt myös kolme vuotta kestänyt sisällissota ja sen jälkeisten kapinoiden tukahduttaminen. Neuvostoliiton sotilaallinen ja taloudellinen kasvu alkoi 1930-luvulla Stalinin hallinnon aikana.

Valtataistelu ja Stalinin hallinto

Leninin kuoleman jälkeen 1924 puolueessa käytiin valtataistelu Lev Trotskin, Nikolai Buharinin ja Josif Stalinin välillä. Trotskin vasemmisto-opposition kanta oli internationalistisempi ja tähtäsi jatkuvan vallankumouksen periaatteen mukaisesti keskeytymättömään vallankumousten sarjaan muissa maissa, kun taas Stalin oli valmiimpi etenemään ”Sosialismi yhdessä maassa” -periaatteen mukaan, mikä sisälsi käytännössä stalinistisen raskaan teollistamisohjelman sekä sen rahoittamiseksi maatalouden kollektivisoinnin sovhooseiksi ja kolhooseiksi.
Vasemmisto-oppositio oli vastustanut NEPiä ideologisista ja käytännön syistä, kun taas Buharinin maltillisemmat tukivat NEPiä. Stalin liittoutui alussa Buharinin kannattajien kanssa ja voitti Trotskin. Tämän jälkeen Stalin kääntyi kuitenkin maltillisia vastaan ottaakseen vallan puolueessa ja hallinnossa, ja leimasi heidät vuorostaan oikeistopoikkeamaksi. Buharin teloitettiin osana Stalinin puhdistuksia vuonna 1938. Trotski pakeni maasta aluksi Turkkiin, ja sitten Meksikoon, jossa hänet murhattiin vuonna 1940.
Stalinin johdolla teollisesti kehittämätöntä Neuvostoliittoa lähdettiin modernisoimaan stalinismin kautta. Vaurastunut talonpoikaluokka, kulakit saivat kokea vainon, kun maatalouden kollektivisointi alkoi vuonna 1928. Taloudessa markkinat korvattiin keskusjohtoisella kansantalouden viisivuotissuunnittelulla. Yksityiset viljelijät pakotettiin takavarikoivilla veroilla ja fyysisellä painostamisella kolhooseihin tai sovhooseihin ja näin maatalous kollektivisoitiin. Uudistustoimet maataloudessa ja teollisuudessa vauhdittivat teollistumista ja sen edellyttämää kaupungistumista, mutta samalla ne aiheuttivat suuria nälänhätiä etenkin Keski-Venäjällä ja Ukrainassa. 
Stalin voimisti Neuvostoliiton totalitarismia voimistamalla valtiollista poliisia (GPU, OGPU ja NKVD). Stalin toteutti 1930-luvulla puhdistukset, joissa lähes koko entinen johtajakaarti syrjäytettiin ja teloitettiin. Tästä lähtenyt terrori johti laajoihin vangitsemisiin, joiden aikana miljoonia, joidenkin arvioiden mukaan kymmeniä miljoonia ihmisiä lähetettiin vankileirien saaristoon (GULAG), murhattiin tai yksinkertaisesti katosi. Huolimatta tästä, Neuvostoliitto kehittyi sotaa edeltävinä vuosina voimakkaaksi teollisuusmahdiksi.

Ennen suurta isänmaallista sotaa

Neuvostoliiton ja Japanin välillä jännitykset säilyivät korkeina, ja vuosina 1937 ja 1939 käytiin useita aseellisia taisteluita Neuvostoliiton ja Japanin miehittämän Mantšurian rajalla. Huhtikuussa 1941 solmittiin  hyökkäämättömyyssopimus, joka piti aina toisen maailmansodan loppuvaiheisiin saakka.
Neuvostoliiton ja Puolan välit olivat aina olleet huonot, sitten Puolan–Neuvosto-Venäjän sodan jälkeen, jossa Puola menetti mahdollisuuden vanhan Puola-Liettuan aikaisen Suur-Puolan luomiseen. Satoja tuhansia valkovenäläisiä ja ukrainalaisia jäi Neuvostoliittoa halveksivan ja venäläisiä vihaavan marsalkka Józef Piłsudskin diktaattorina 1926–1935 hallitsemaan Puolaan. Piłsudskin kuoleman jälkeen Puolaa hallitsi sotilasjuntta, joka lähestyi natsi-Saksaa. Kun Saksa hyökkäsi Puolaan syyskuussa 1939, Neuvostoliitto hyökkäsi reilun viikon kuluttua Puolan itäosiin ja miehitti ne Molotov–Ribbentrop-sopimuksen mukaisesti.
Neuvostoliitto teki vuonna 1939 Suomelle tarjouksia aluevaihdosta turvatakseen Leningradin Saksan oletettua hyökkäystä vastaan, mutta todellisuudessa taustalla oli Molotov-Ribbentrop-sopimus ja koko Suomen valtaus. Neuvottelut epäonnistuivat, jolloin Neuvostoliitto käytti niin sanottuja Mainilan laukauksia verukkeena sotaan ryhtymiseen. Talvisota käytiin 30. marraskuuta 1939 – 13. maaliskuuta 1940. Sodan päätteeksi solmitussa Moskovan rauhansopimuksessa Neuvostoliitto sai läpi kaikki alue- ja tukikohtavaateensa ja Suomi menetti kymmenen prosenttia maa-alueistaan ja toiseksi suurimman kaupunkinsa Viipurin Neuvostoliitolle. Sota on tunnettu erityisen kylmistä talviolosuhteista, jotka johtivat puna-armeijan valtaviin miestappioihin, ja suomalaisten mottitaktiikasta. Maailman lehdistö seurasi sotaa tarkasti, ja sen sympatia oli Suomen puolella.

Taistelut Saksaa vastaan

Saksa aloitti hyökkäyksen Neuvostoliittoon 22. kesäkuuta 1941. Saksan liittolaisina sotaa kävivät Romania, Unkari, Italia ja Suomi. Suomella ei kuitenkaan ollut vastaava liittolaissopimusta Saksan kanssa kuten muilla oli. Mainitut muut maat eivät myöskään olleet olleet Neuvostoliiton hyökkäyksen kohteena kuten Suomi oli Tavisodassa ollut. Saksan tarkoituksena oli vallata Neuvostoliiton Euroopan puoleinen osa Astrahan–Arkangeli-linjalle asti. Hyökkäyksen alkuvaihe sujui hyvin ja paljon puna-armeijan joukkoja vangittiin. Saksan joukot piirittivät Leningradin ja etenivät lähelle Moskovaa, mutta eivät pystyneet valloittamaan kaupunkia ja talven 1941–1942 aikana puna-armeija pystyi lukuisiin vastahyökkäyksiin.
Neuvostoliitto menetti alkuvaiheessa miljoonia sotilaita ja koki valtavat materiaalimenetykset, mutta Länsivaltojen sotamateriaaliapu auttoi Neuvostoliittoa kestämään pahimman pulan yli. Kesällä 1942 Saksan hyökkäyksen painopiste siirtyi etelään kohti Kaukasuksen öljykenttiä. Syksyllä eteneminen päättyi veriseen kolmen kuukauden taisteluun Stalingradin kaupungista Volgan varrella. Kun Saksa aloitti suurhyökkäyksensä Neuvostoliittoon kesäkuussa 1941, sen päätavoitteena oli Leningradin, Moskovan ja Ukrainan valloitus yli kolmen miljoonan sotilaan voimin. Alun perin Stalingrad ei ollut tärkeä kohde Hitlerin sotasuunnitelmassa, mutta kun puna-armeija onnistui torjumaan Saksan hyökkäyksen joulukuussa 1941, suunnitelmat muuttuivat. Seuraavana kesänä Hitler päätti aloittaa suurhyökkäyksen etelässä ja idässä tavoitteenaan vallata Kaukasuksen öljykentät ja vehnävarat ja katkaista Volgan liikennereitit. Huhtikuussa 1942 Hitler määräsi, että Stalingrad oli joko vallattava tai eristettävä tämän suurhyökkäyksen yhteydessä. Tästä kolme kuukautta myöhemmin kaupunki oli jo Saksan tärkein valloituskohde. Tappio Stalingradin taistelussa oli käännekohta Saksan sodankäynnille.
Keväällä 1943 saksalaiset hyökkäsivät jälleen ja valtasivat takaisin Harkovan kaupungin. Heinäkuussa 1943 Kurskin kaupungin lähellä käytiin historian suurin panssaritaistelu saksalaisten hyökätessä Neuvostoliiton linnoitettua rintamaa vastaan. Maihinnousu Italiaan ja Neuvostoliiton vastahyökkäys pakottivat saksalaiset keskeyttämään hyökkäyksen saavuttamatta tavoitteitaan. Aloite itärintamalla siirtyi lopullisesti Neuvostoliitolle. Vuoden lopulla puna-armeija oli jo edennyt Smolenskiin ja Kiovaan.
Vuoden 1944 alussa Neuvostoliiton joukot saavuttivat jo Puolan rajan ja päättivät Leningradin piirityksen. Kesäkuussa alkoi hyökkäys Karjalankannaksella joka sai lopulta Suomen solmimaan erillisrauhan Neuvostoliiton kanssa syyskuussa. 22. kesäkuuta alkoi Neuvostoliiton operaatio Bagration; 2,5 miljoonan sotilaan ja 6 000 panssarivaunun hyökkäys 1 000 kilometrin pituisella rintamalinjalla. Saksan 500 000 sotilaan Keskustan armeijaryhmä tuhottiin täysin ja 350 000 sotilasta jäi vangeiksi. Romania antautui elokuussa ja akselivaltoihin kuulunut Bulgaria syyskuussa. Saksalaiset vetäytyivät Balkanilta ja onnistuivat säilyttämään asemansa Unkarissa helmikuuhun 1945 asti.
14. huhtikuuta 1945 neuvostojoukot valtasivat Wienin. Lopullinen hyökkäys Berliiniin alkoi 16. huhtikuuta päättyen Berliinin valtaukseen 2. toukokuuta 1945.

Toisen maailmansodan loppu

Sodan jälkeen joutuivat karkotetuiksi muun muassa Volgan saksalaiset, tšetšeenit ja useat muut kansallisuudet, joita syytettiin yhteistyöstä saksalaisten kanssa. Maailmansodan ja erityisesti ydinaseen kehittämisen jälkeen (1949) Neuvostoliitto oli kohonnut toiseksi maailman supervalloista. Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliiton aluettakin oli laajennettu huomattavasti liittämällä siihen Baltian maat, Puolan entisen alueen itäosa Curzonin jo vuonna 1919 ehdottamalle rajalinjalle saakka, puolet Saksalle kuuluneesta Itä-Preussista sekä eräitä Suomelle, Tšekkoslovakialle, Romanialle ja Japanille kuuluneita alueita. Sitä paitsi Itä-Euroopan maat olivat nyt Neuvostoliiton valtapiirissä, ja niihin luotiin sosialistinen järjestelmä. Myös Kiina oli Neuvostoliiton läheinen liittolainen ennen maiden välirikkoa.
Sodan jälkeen Saksa jaettiin neljään miehitysvyöhykkeeseen, jotka kuuluivat Neuvostoliitolle, Yhdysvalloille, Ranskalle ja Yhdistyneelle kuningaskunnalle. Jokainen valtio käytti valtaa omalla alueellaan ja harjoitti erilaista hallintoa ihmisten ja paikallishallinnon suhteen. Alkuperäinen suunnitelma hallita Saksaa yhdessä romuttui vuosina 1946–1947, kun idän ja lännen välit kiristyivät.
Yhdistyneen kuningaskunnan, Ranskan ja Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeistä muodostettiin toukokuussa 1949 Saksan liittotasavalta (epävirallisesti Länsi-Saksa eli BRD), joka julistautui täysin itsenäiseksi vuonna 1955. Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeelle perustettiin Saksan demokraattinen tasavalta (epävirallisesti Itä-Saksa eli DDR) lokakuussa 1949. DDR oli koko olemassaolonsa ajan Neuvostoliiton valvonnassa. Saksa oli jaettuna vuoteen 1990 asti, jolloin lakkautetun DDR:n alue liitettiin viideksi osavaltioksi (saks. Bundesländer) pilkottuna Saksan liittotasavaltaan.

Stalinin kuolema ja valtataistelu

Josif Stalin kuoli 5. maaliskuuta 1953 74 vuoden iässä. Hänen hautajaisensa järjestettiin saman kuukauden aikana. Stalinin hautajaiset oli merkittävä tapahtuma, johon osallistui tuhansia. Stalinin palsamoitu ruumis haudattiin Leninin mausoleumiin, josta se myöhemmin vuonna 1961 siirrettiin Kremlin muuriin.
Stalinin kuoleman jälkeen valta neuvostojohdossa hajautettiin. Maan johtoon nousi keskuskomitean presidiumi, ja julistettiin Neuvostoliitolla olevan kollektiivinen johto. Pääministeriksi ja pääsihteeriksi tuli Stalinin jälkeen Lavrenti Berijan tuella Georgi Malenkov. Malenkov pyrki nostamaan väestön elintasoa ja lisäämään kulutustavaroiden tuotantoa. Presidiumissa alkoi pian valtataistelu ja Berija vangittiin ja teloitettiin, ja hänen ohellaan osa muuta turvallisuuspalvelun johtoa. Malenkov toimi Neuvostoliiton johtajana vain kaksi vuotta, sillä hänet pakotettiin eroamaan pääministerin ja pääsihteerin asemasta helmikuussa 1955.
Malenkovin uudistusten hitaus ja aiempi yhteistyö Lavrenti Berijan kanssa katsottiin syiksi erottamiselle ja myös neuvostoarmeijan upseeriston tyytymättömyys tuleviin muutoksiin, armeijan miesmäärän supistamiseen.
Malenkovin jälkeen Neuvostoliiton johtajaksi nousi Nikita Hruštšov, jonka aikana suoritetussa niin sanotussa destalinisaatiossa Stalinin henkilökultti purettiin ja valtion lakeja uudistettiin. Hruštšov tuki puolueen jäsenistöön ja XX puoluekokous kutsuttiin koolle helmikuussa 1956. Puolueen keskuskomitean jäsenistöstä vaihdettiin puolet. Puoluekokouksessa Hruštšov kritisoi voimakkaasti Stalinia nelituntisessa ”salaisena puheena” tunnetussa puheessa ”henkilökultista ja sen seurauksista”. Lehdistö ei julkaissut puhetta, mutta sen sisältö levisi pian kansan tietoon. Samalla hän suurensi omaa valtaansa. Vuoden 1956 kuluessa vapautumisesta kuitenkin seurasi reaktioita, kuten Unkarin kansannousu (Neuvostopropagandan mukaan Imperialististen fasistien organisoima vastavallankumousyritys).
Hruštšovin ja Nikolai Bulganinin palattua Suomesta kesäkuussa 1957 heidät yritettiin syrjäyttää. Presidiumi vaati ensimmäisen puoluesihteerin, Hruštšovin vaihtamista. Hän kutsui nopeasti koolle koko keskuskomitean ja teki yrityksen tyhjäksi. Malenkov, Lazar Kaganovitš ja Dmitri Šepilov menettivät ministerin paikkansa. Heidän tilalleen keskuskomiteaan nousivat Leonid Brežnev ja ehdokasjäsen Aleksei Kosygin. Stalinin kuoltua kenraali Žukov oli noussut apulaispuolustusministeriksi (1953) ja sitten puolustusministeriksi (1955). Hän tuki Hruštšovia ”puolueen vastaisen ryhmän” hyökkäystä vastaan. Kesäkuussa 1957 Žukovista tuli kommunistisen puolueen keskuskomitean täysjäsen. Lokakuussa 1957 Hruštšov kuitenkin vapautti hänet ministerin tehtävistä ja erotti keskuskomiteasta. Kun Hruštšov siirrettiin, Žukov palasi julkisuuteen (1964).
Hruštšov otti maaliskuussa 1957 myös ministerineuvoston puheenjohtajuuden Bulganinilta, jolloin hänellä oli sama valta-asema kuin Stalinilla sekä puolueen että valtion johdossa. Hänet syrjäytettiin vallasta keskuskomitean tapaamisessa 14. lokakuuta 1966, jonka jälkeen valtion johtoon nousi Leonid Brežnev.

Kylmä sota

Toisen maailmansodan jälkeen Neuvostoliitto ja Yhdysvallat kamppailivat hegemonia-asemasta kylmän sodan aikana. Taistelua käytiin useiden ns. proxy-sotien välityksellä, eli osapuolten kanssa liittoutuneet tahot kävivät sotaa keskenään, suurvaltojen tukiessa kumpikin omaa leiriään. Suoraa sotaa ei kuitenkaan koskaan käyty.
Neuvostoliitto harjoitti valvontapolitiikkaa Itä-Euroopan maiden kohdalla, jossa mahdolliset kansannousut tai poikkeamat Kremlin linjasta tukahdutettiin nopeasti. Tunnetuimpia näistä olivat Unkarin kansannousun kukistaminen ja Prahan kevään lopettanut Tšekkoslovakian miehitys.

Neuvostoliiton perintö

Monet Venäjän köyhälistöön kuuluvista toivovat uuden Neuvostoliiton perustamista ja sosialismin paluuta. Neuvostoliitto on myös edelleen ajankohtainen puheenaihe maailmanpolitiikassa, vaikkei valtiota ole ollut olemassa sitten vuoden 1991. Myös kommunismissa Neuvostoliitto on edelleen vahvasti esillä.
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen maailman sosialismi on heikentynyt; ennen Neuvostoliiton hajoamista, vuonna 1989 Berliinin muuri purettiin ja vuonna 1990 Saksan demokraattinen tasavalta liitettiin Saksan liittotasavaltaan. Jugoslavia hajosi vuonna 1991. Nykyisin maailman merkittävin sosialistinen valtio on Kiinan kansantasavalta, joka on osin luopunut siitä avattuaan markkinoitaan yhä enemmän. Muita tunnettuja sosialistisia valtioita ovat muun muassa Pohjois-Korea ja Kuuba.