google/wiki40b huggingface dataset:
Reino Heinonen (jääkäri)

Reino Veli Heinonen (19. heinäkuuta 1898 Virrat – 30. syyskuuta 1944) oli suomalainen jääkärieverstiluutnantti. Hänen vanhempansa olivat vakuutustarkastaja August Heinonen ja Johanna Yrjölä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Oili Maria Himmasen kanssa.

Opinnot

Heinonen kävi kuusi luokkaa Rauman yhteislyseota ja erosi seitsemänneltä luokalta, jonka suoritti loppuun yksityisesti samassa koulussa vuonna 1924. Hän suoritti sotilaspedagogiset kurssit Viipurissa vuonna 1925 ja Sotilashallinnollisten kurssien 1. jakson vuonna 1927 ja 2. jakson vuonna 1930.

Jääkärikausi

Heinonen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 9. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin hänen sairautensa takia 3. helmikuuta 1917 pataljoonan täydennysjoukkoon ja laskettiin siviilitöihin.

Sisällissodan jälkeinen aika

Heinonen palveli sisällissodan jälkeen edelleen 3. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Savon jääkärirykmentti n:o 3 ja edelleen Uudenmaan rykmentti. Hänet määrättiin 27. heinäkuuta 1918 alkaen rykmentin tiedonantoupseeriksi ja 11. helmikuuta 1919 alkaen rykmentin adjutantiksi. Hänet siirrettiin 2. Divisioonan adjutantiksi 21. helmikuuta 1920, josta hänet siirrettiin edelleen Karjalankannaksen rajakomendantinvirastoon toimistopäälliköksi 23. heinäkuuta 1920. II Polkupyöräpataljoonan 3. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi hänet siirrettiin 5. elokuuta 1921 ja 2. komppanian päälliköksi hänet nimitettiin 1. huhtikuuta 1922 ja edelleen pataljoonan talouspäälliköksi 11. tammikuuta 1926. Raskaan tykistörykmentin talouspäälliköksi hänet siirrettiin 15. kesäkuuta 1928 ja Polkupyöräpataljoona 1:n (myöhemmin Jääkäripataljoona 1) talouspäälliköksi 21. heinäkuuta 1933.

Talvi- ja jatkosota

Heinonen osallistui talvisotaan Jääkäripataljoona l:n intendenttinä osallistuen taisteluihin Karjalankannaksella. Välirauhan ja jatkosodan aikana hän toimi intendenttinä 5. ja 3. Armeijakunnassa osallistuen taisteluihin Uhtuan suunnalla. Vuonna 1942 hänet siirrettiin 4. Divisioonan huoltopäälliköksi ja osallistui sotatoimiin Karjalankannaksella. Hänet haudattiin Helsingin Hietaniemen hautausmaan sankarihautaan.
Miekkaritarikunta

Miekkaritarikunta on ruotsalainen sotilasritarikunta, joka perustettiin Fredrik I:n valtakaudella vuonna 1748.
Kunniamerkki jaetaan viiteen luokkaan. Sen suurristiin liittyy erikoisluokka, joka jaetaan vain sotilaallisista ansioista. Erikoisluokan tunnuksena on pieni miekka. Viimeisin suomalainen, joka on saanut tämän suurristin erikoisluokan oli marsalkka Mannerheim, joka sai suurristinsä 4. kesäkuuta 1942.
Myös jalkaväenkenraali Adolf Ehrnrooth sekä muutama muu suomalainen kenraali palkittiin suurristillä.
Miekkaritarikunta lakkautettiin käytännössä vuonna 1974 tehdyllä päätöksellä, jolloin se laitettiin "lepäämään". Sen jälkeen ritarikunnan merkeillä ei ole palkittu ruotsalaisia eikä ulkomaalaisia.
Ottopiste

Ottopiste (Otto.) on Automatia Pankkiautomaattien ylläpitämä pankkiautomaattiverkosto, jolla on toimipisteitä ympäri Suomea. Ottopisteiden palveluihin kuuluvat setelinostot, tilitietojen kyselyt ja puheajan lataaminen matkapuhelimeen. Osalla automaateista (TalletusOtto) on mahdollista myös tallettaa käteistä rahaa pankkitilille. Vuonna 2017 Ottopisteitä oli Suomessa noin 1 400.
Ottopisteissä käytetään kahden eri laitevalmistajan automaatteja: NCR:n skotlantilaisen tytäryhtiön ja saksalaisen Wincor Nixdorfin. Ohjelmiston sekä uudet sirukortinlukijat on toimittanut Fujitsu Services ja tietojärjestelmästä vastaa Tieto.
Ottopisteissä on oma, keltaisella suuaukolla varustettu lukija tavallisia kortteja varten ja sinisellä suuaukolla varustettu sirukorttia varten.

TalletusOtto

Automatia on vuodesta alkaen 2013 tuonut käyttöön TalletusOtto-automaatteja, joilla voi sekä tallettaa että nostaa käteistä rahaa. Automaatti ottaa vastaan sekä seteleitä että kolikoita. Talletus tilitetään debit-korttiin liitetylle tilille. Automatian tavoitteena on avata noin 150 TalletusOtto-automaattia eri puolille Suomea.

Historiaa

Automatia Pankkiautomaatit aloitti toimintansa 1994, kun se osti suurimpien pankkien eli SYP:n, KOP:n, Postipankin ja Osuuspankin käteisautomaatit. Automatian omistivat neljä pankkiryhmittymää yhdessä. Perustamisen taustalla olivat automaattien kustannusten karsiminen ja Suomessa ollut pankkikriisi. Tavoitteena oli pankkien liian tiheäksi kasvaneen automaattiverkoston karsiminen ja huollon keskittäminen. Säästöpankeilla oli vielä tämän jälkeen omat automaatit.
Vuoden 2005 alusta suurimpien pankkien automaatit ovat olleet Automatia Pankkiautomaatit Oy:n hallussa. 
Ottopisteiden määrä on laskenut. Vuonna 2006 niitä oli noin 1 700 kappaletta.
Ottopisteillä oli monopoliasema Suomen pankkiautomaattimarkkinoilla vuoden 2008 kevääseen asti, jolloin Rautakirjan vielä tuolloin omistamiin R-kioskeihin alettiin asentaa Nosto-automaatteja. Vuonna 2012 niiden rinnalle tuli Eurocashiltä myös Cash-automaattibrändi.
Vuonna 2009 Ottopisteissä alettiin näyttää Saunalahden mainosta asioinnin päätyttyä. 2010-luvulla Ottopisteile tuli mahdollisuus tehdä lahjoitus hyväntekeväisyyteen noston yhteydessä.
Juhani Rinne (arkeologi)

Juhani Gustav Rinne (2. joulukuuta 1872 Piikkiö – 11. elokuuta 1950 Helsinki), oli suomalainen arkeologi, joka toimi valtionarkeologina vuosina 1929–1935.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Rinteen vanhemmat olivat maanviljelijä Kustaa Heikinpoika Rinne ja Johanna Vilhelmiina Kaarlentytär. Hänen puolisonsa vuodesta 1906 oli Anna Sigrid Behrens (k. 1941). Heidän pojastaan Henrik Johan Rinteestä (s. 1920) tuli sisätauteihin erikoistunut lääkäri. Rinne valmistui filosofian kandidaatiksi 1899, tuli Muinaistieteellisen toimikunnan amanuenssiksi 1902 ja intendentiksi 1912. Filosofian lisensiaatiksi (tohtoriksi) hän valmistui 1914 ja toimi vuodesta 1917 Kansallismuseon historiallisen osaston esimiehenä. Valtionarkeologin toimen aikana vuonna 1932 Rinteelle myönnettiin professorin arvonimi. 
Rinne toimi myös Suomen Muinaismuistoyhdistyksen sihteerinä ja Suomen Museo – Finsk Museum -julkaisun toimittajana 1902–1918. Hänen johdollaan korjattiin useita keskiaikaisia kirkkoja, kuten Kaarinan, Rymättylän, Finströmin ja Laitilan kirkot. Huomattavin oli kuitenkin hänen työnsä Turun tuomiokirkon tutkimus- ja entistämistöiden johtajana 1923-1929.
Itävallan junakaappaus

Itävallan junakaappaus tapahtui 28. syyskuuta vuonna 1973, kun kaksi arabiterroristia hyökkäsi Moskovasta Wieniin matkalla olleeseen yöpikajunaan Schönaussa Ala-Itävallassa. Yöjunassa oli 40 juutalaista siirtolaista, jotka olivat muuttamassa Neuvostoliitosta Israeliin.
Terroristit ottivat kolme juutalaista siirtolaista ja yhden itävaltalaisen tullimiehen panttivangiksi. Kaappaajat vaativat Schönaun pakolaiskeskuksen sulkemista ja lentokonetta, jolla he pääsisivät pois Itävallasta.
Kaappaajien mukaan Itävallan hallitus uhkasi palestiinalaisten asiaa sallimalla Neuvostoliiton juutalaisryhmien läpikulkuoikeuden näiden muuttaessa Israeliin. Useiden tuntien jälkeen liittokansleri Bruno Kreisky ilmoitti suostuvansa kaappaajien vaatimuksiin humanitäärisin syin. 
Uhaten tappaa panttivangit terroristit hankkivat itselleen auton, jolla he ajoivat Wienin kansainväliselle lentoasemalle. Lentokentällä käytiin neuvotteluita viranomaisten kanssa ja kaappaajien käyttöön tarjottiin matkustajalentokone, jolla he lensivät Tripoliin 29. syyskuuta.
Itävallan viranomaiset ilmoittivat, ettei juutalaisille siirtolaisryhmille annettaisi vastaisuudessa läpikulkulupaa Schönausta ja ilmoitti sulkevansa keskuksen. Sen sijaan yksittäisten juutalaisten läpikulku sijoitettiin toiseen leiriin ja hyväksyttiin.

Israel katkaisee välit Itävaltaan

Itävallan hallituksen päätös sulkea pakolaiskeskus otettiinIsraelissa vastaan suurella katkeruudella. Israelin hallituksen mukaan Itävallan hallitus oli toiminut vilpillisesti maailman
juutalaisia vastaan ja osoittanut käsittämätöntä myöntyväisyyttä arabiterroristeja kohtaan. Israelin parlamentti kokoontui tilanteesta ylimääräiseen istuntoon. Israel kutsui suurlähettiläänsä takaisin ja esitti vastalauseen Itävallan hallitukselle.

Jälkipyykki

Tapauksen jälkeen pidettiin Itävallan liittokanslerin ja Israelin pääministeri Golda Meirin välillä sellainen huippukokous Schönbrunnin linnassa Wienissä, jossa keskusteltiin uuden vastaanottokeskuksen perustamisesta sillä vuoden 1971 jälkeen kaikkiaan 70 000 juutalaista oli muuttanut Neuvostoliitosta Schönaun kautta Israeliin. Kreisky suostui uuden vastaanottokeskuksen avaamiseen.
Lihapulla

Lihapullat ovat yleensä pyöreitä, pääasiassa jauhelihasta valmistettuja lihapyöryköitä. Perinteinen lihapullataikina koostuu usein lihan lisäksi korppujauhoista, sipulista, kananmunista ja mausteista. Pullat paistetaan pannulla tai uunissa. Lihapullat muistuttavat paljon lihamureketta ja poikkeavat siitä melkeinpä vain muotonsa perusteella.
Lihapullia voi tarjoilla muun muassa keitettyjen perunoiden, pastan, makaronin, perunamuusin, ranskalaisten perunoiden tai lohkoperunoiden kanssa sekä kastikkeen kera. Lihapullat saatetaan myös usein maustaa ketsupilla.
Kreeta Haapasalo soittaa kannelta talonpoikaistuvassa

Maalaus

Maalauksessa kannelta soittavan Kreeta Haapasalon ympärille on kokoontunut joukko ihmisiä, jotka kuuntelevat hartaana soittoa. Kuulijoina on muun muassa talon emäntä, nuoria naisia lapsineen, verkkoa paikkaava kalastaja ja seinään nojaava piippua poltteleva sotilas. Ympäristönä on talonpoikaistupa, jossa näkyy heidän arkielämän askareisiin liittyviä tamineitaan ja jonka seinällä on muun muassa Aleksanteri I:tä kuvaava painokuva. Esitys tapahtuu ikkunasta tulevassa päivänvalossa. Teoksessa kuvastuu ihanteellinen näkemys suomalaisesta kansasta ja sen sivistyksellisistä arvoista.

Taustaa

Maalauksen soittaja Kreeta Haapasalo oli tunnettu kansanmuusikko, joka 1860-luvun katovuosina elätti perhettään kiertelevänä kanteleensoittajana ja runonlaulajana. Suureen suosioon hänet nosti tuonaikaisen sivistyneistön suuri kiinnostus Suomen kansan juuria kohtaan. Kreta Haapasalo nähtiin tuolloin muinaisen kalevalaisen perinteen ilmentymänä ja tulkkina, jonka kautta oli mahdollisuus saada kosketus aitoon suomalaisuuteen.
Myös maalauksen taiteilija R. W. Ekman oli noita alkuperäisestä suomalaisuudesta kiinnostuneita henkilöitä. Ekman oli saanut koulutuksensa Tukholman taideakatemiassa, ja hänen tuotantoaan leimasi yleisestikin sammumaton kiinnostus Suomen kansan historiallisiin vaiheisiin ja kansanelämään. Kansanelämää kuvaavat maalaukset saivat myönteisen vastaanoton. Hän palasi pysyvästi Suomeen Italian- ja Ranskan-matkojensa jälkeen vuonna 1845 ja hän toimi seuraavana vuonna perustetun Turun piirustuskoulun opettajana kuolemaansa saakka. Toteuttamatta häneltä jäi suuri haaveensa Kalevalan kuvitus.
Ricky Hickman

Ura

Hickman pelasi yliopistokoripalloa Pohjois-Carolinan yliopistossa, josta hän siirtyi ammattilaiseksi kaudeksi 2007–2008 CS Otopeniin. Yhden kauden jälkeen hän siirtyi Bundesliiga-seura Giesseniin, jossa hän teki 7,0 pistettä ottelua kohden. Kauden 2009–2010 Hickaman pelasi Namika Lahdessa, jossa hän voitti sarjan korikuninkuuden 23,9 pisteen ottelukohtaisella keskiarvolla. Tämän jälkeen hän siirtyi LegADuessa pelanneeseen Junior Casaleen, josta hän siirtyi kauden jälkeen pääsarjaseura VL Pesaroon. Kesällä 2012 Hickman teki kaksivuotisen sopimuksen Euroliigassa pelanneen Maccabi Tel Avivin kanssa.
Viikinkilaiva (huvipuistolaite)

Viikinkilaiva on yleinen huvipuistoissa tavattava huvipuistolaite, joka on saanut nimensä viikinkien käyttämistä laivoista. Se on varren päässä oleva laivanmuotoinen vaunu, jossa on istuimia. Veneen alla olevien renkaiden avulla tapahtuvan kiihdytyksen jälkeen laiva heiluu vapaasti pitkittäin puolelta toiselle. Joillekin ihmisille ajo saattaa tuntua hurjalta keinumisliikkeen takia. Suomesta tällainen laite löytyy Linnanmäeltä sekä Särkänniemestä. Laitteesta on myös minikokoinen versio Merirosvolaiva joka sopii hyvin pienille lapsille, niitä on muutamia ympäri Suomea.
Isotaskurapu

Ulkonäkö

Täysikasvuisen isotaskuravun selkäkilpi on enintään 20 cm pitkä ja 30 cm leveä ja väritykseltään punaruskea, nuorilla yksilöillä kuitenkin purppuranruskea. Selkäkilven reuna jakaantuu edessä viiteen tylppään ja sivuilla yhdeksään pulleaan lohkoon. Sakset ovat keskenään suurin piirtein samankokoiset, sileät ja kärjistään mustat. Koirailla ne voivat kuitenkin olla hieman erikokoiset ja raskasrakenteisemmat kuin naarailla. Kävelyraajat ovat jykevät ja vaaleammat kuin selkäkilpi ja niissä on lyhyitä, jäykkiä sukasia. Raajojen kärjet ovat terävät ja mustat.

Levinneisyys

Isotaskurapuja esiintyy Pohjois-Atlantin itäosissa. Levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Britteinsaarille ja Pohjois-Norjaan ja etelässä Marokon pohjoisrannikolle. Aikaisemmin niitä on tavattu myös Välimeren pohjoisrannikolla.

Elintavat

Isotaskuravut elävät yleensä 6–40 metrin syvyydessä, hiekkaisessa, soraisessa tai kivikkoisessa merenpohjassa.

Kalastus ja käyttö

Isotaskurapuja kalastetaan sulkupyydyksillä Euroopan länsirannikolla. Niitä joutuu myös jonkin verran troolikalastuksen sivusaaliiksi. Vuonna 1999 kokonaissaalis oli hieman yli 41 000 tonnia, josta Ison-Britannian osuus oli 48 % ja Ranskan 21 %. Saaliit pysyivät samalla tasolla 2000-luvun alussa, mutta nousivat vuonna 2007 lähes 60 000 tonniin. Isotaskurapuja myydään sekä tuoreina että pakastettuina.
Persilja

Historia

Alkujaan antiikin kreikkalaiset eivät tehneet eroa persiljan ja sellerin (Apium graveolens) välillä, vaan molemmista käytettiin nimeä selinon ja latinassa vastaavasti apium. Myöhemmin persiljalle annettiin nimi petroselinon eli ”kiviselleri”. Selityksenä moiselle nimelle voisi olla, että persiljan siemenet ovat kivikovia ja itävät hyvin hitaasti.
Antiikin Kreikan olympialaisten voittajan kutreille laitettiin persilja- tai selleriseppele.

Persiljalajikkeet

Persiljaa on kolmea lajiketta, jotka kuitenkin ovat erilaisista muodoistaan huolimatta samaa lajia.
Juuripersilja kasvattaa porkkanan näköisiä, pitkiä ja kapeita juuria, joita käytetään juuresten tapaan. Sen sanotaan syntyneen vasta 1500-luvulla Saksassa.
Suomessa persiljoista mausteena on suosituin kähärälehtipersilja, mutta Välimeren seutuvilla suositaan hieman voimakkaamman makuista sileälehtistä eli silopersiljaa. Silolehtipersilja oli aiemmin Suomessa vähän käytetty ja harvoin tarjolla, mutta se on kasvattanut suosiotaan.

Persilja mausteena

Persiljaa käytetään yleisesti kastikkeisiin ja keittoihin. Se sopii lihan, kalan ja linturuokien mausteeksi. LIsäksi se sopii hyvin myös juusto- ja munaruokiin sekä kasvis- ja pastaruokiin. Kähärälehtipersiljaa käytetään mehevän vihreän värinsä vuoksi koristeena voileipäkakuissa ja voileivissä.
Kuivattu persilja saattaa sisältää jopa 45 prosenttia valkuaista, ja loppu on pääasiassa hiilihydraatteja. Persilja sisältää myös huomattavia pitoisuuksia karoteenia, C-vitamiinia ja folaattia. Siinä on myös pieniä pitoisuuksia muita aineita, kuten A-vitamiinia sekä rautaa ja muita hivenaineita.

Persilja yrttilääkinnässä

Persiljalla on kauan tiedetty olevan lääkinnällisiä vaikutuksia. Sitä on käytetty reuman hoitoon, virtsa- ja kuukautisvaikeuksiin, sekä voiteena mustelmien ja turvotuksien hoitoon. Tieteellisesti tehon katsotaan perustuvan sen runsaaseen karoteeni- ja C-vitamiinipitoisuuteen. Tuoreena pureskeltuna persiljan sanotaan raikastavan hengitystä.
Persiljan versoissa ja siemenissä on haihtuvaa öljyä, jossa on useita vaikuttavia aineita. Tärkeimmät niistä ovat apioli (C₁₂H₁₄O₄) ja myristisiini (C₁₁H₁₂O₃). Kasvi sisältää myös flavoneihin kuuluvaa apigeniinia (C₁₅H₁₀O₅), joka on antiseptista ja ehkäisee histamiinin vapautumista.
Persiljalla voi olla myös haittavaikutuksia. Hyvin vaaleaihoisen se voi kosketeltaessa herkistää valolle. Sitä ei pidä käyttää hoidollisesti raskauden aikana. Myös vatsahaava tai turvotuksesta johtuva munuaisten tai sydämen vajaatoiminta on este persiljan runsasmääräiselle nauttimiselle.
USS Lafayette (SSBN-616)

Palveluskäyttö

Alus poistettiin palveluksesta ja alusluettelosta 12. elokuuta 1991. Aluksen romutus saatiin päätökseen 25. helmikuuta 1992.
Kansan vapautusarmeijan laivasto

Historia

Kansan vapautusarmeijan laivasto perustettiin 23. huhtikuuta 1949, kun Mao Zedong oli julistanut maan tarvitsevan ”vahvan laivaston imperialistisen aggression vastustamiseen”. Laivaston esikunta perustettiin Pekingiin huhtikuussa vuonna 1950, ja sen ensimmäinen tukikohta perustettiin Qingdaoon saman vuoden syyskuussa. Laivaston johtoon siirtyi aluksi maavoimien komentajia, ja heitä avusti noin 2 500 neuvostoliittolaista neuvonantajaa. Miehistö koostui aluksi pääasiassa entisistä kansallismielisten laivastossa palvelleista sotilaista, joista suurin osa oli vaihtanut puolta vapaaehtoisesti. Kylmän sodan aikana laivaston rakennetta uudistettiin useaan otteeseen, ja sen kalustoa pyrittiin parantelemaan jonkin verran. Sen päätehtävänä oli kuitenkin pitkään pelkkä Kiinan rannikon puolustaminen, sillä Mao Zedongin laajemman mittakaavan sotastrategian mukaan mahdollinen vihollinen voitettaisiin suurissa maataisteluissa. Tätä strategiaa alettiin muutta 1970-luvun lopulla. Deng Xiaopingin mukaan suurvaltojen välistä sotaa ei todennäköisesti syttyisi ja tärkeämmäksi seikaksi muodostui merellisten luonnonvarojen turvaaminen ja kysymys Taiwanin itsenäisyydestä. Tätä strategiaa kehitteli edelleen amiraali Liu Huaqing, joka auttoi muuttamaan kansan vapautusarmeijan laivaston nykyiaikaiseksi puolustushaaraksi. 
Yhdysvaltain väliintulo kolmannen Taiwaninsalmen kriisin aikana vuosina 1995–1996 korosti laivaston kyvyttömyyttä estää Yhdysvaltain laivaston väliintulo alueella. Mahdollisesti tämän takia laivaston pääpaino siirrettiin sukellusveneiden kehitykseen. Kiina on sittemmin kehittänyt useita kotimaisia diesel- ja ydinsukellusveneitä. Sukellusveneiden ohella on uusittu myös laivaston hävittäjiä ja fregatteja. Laivaston hankintoihin on kuulunut myös maan ensimmäinen lentotukialus Liaoning.

Vahvuus ja organisaatio

Kansan vapautusarmeijan laivasto on jaettu viiteen aselajiin, sukellusveneisiin, pinta-aluksiin, laivaston ilmavoimiin, rannikkopuolustukseen ja merijalkaväkeen. Näiden lisäksi laivastoon kuuluu joitakin erikoistuneita joukko-osastoja. Laivasto jakaantuu kolmeen laivastoon, jotka ovat Beihain laivasto (pohjoinen), Donghain laivasto (itä) ja Nanhain laivasto (etelä). Laivastossa palvelee kaiken kaikkiaan noin 235 000 miestä ja heistä 35 000 on varusmiehiä. Laivaston kalustoon kuuluu 70 sukellusvenettä, 72 suurta pinta-allusta, yli 223 partio- ja rannikkoalusta sekä 211 logistiikka- ja tukialusta. Laivaston ilmavoimilla on kolmisen sataa eri tyyppistä lentokonetta ja alle sata helikopteria. Merijalkaväessä palvelee noin 10 000 henkilöä.
Saharasbora

Invasiivinen laji

Nucetissa, Dâmbovițan piirikunnassa Romaniassa saharasbora laskettiin viljelylaitoksilta 1960-luvulla vapaaksi lampeen, josta sillä oli pääsy Tonavaan ja josta se levittäytyi halki Euroopan. Saharasbora kantama loinen asetti vaaraan muut lajit, kuten allikkosalakan (Leucaspius delineatus). Saharasbora hyökkää toisiin kaloihin, kuten allikkosalakoihin, jotka loisen aiheuttaman tulehduksen takia ovat lisääntymiskyvyttömiä ja kuolemansairaita.
Bassem Ben Nasr

Ura

Ben Nasr aloitteli uraansa Kairouanin riveissä, josta hän siirtyi kotikaupunkinsa seuraan ES Saheliin vuonna 2004. Ben Nasrin vuodet Soussessa olivat menestyksekkäitä sillä hän voitti muun muassa Tunisian liigacupin, Tunisian liigamestaruuden ja Afrikan mestarien liigan. Tammikuussa 2007 Ben Nasr lainattiin AS Marsaan puoleksi vuodeksi, josta hän palasi takaisin ES Sahelin riveihin. Kesällä 2009 Ben Nasr siirtyi Bizertiniin vuoden sopimuksella.
Reino Markkula

Reino Gunnar Markkula (28. elokuuta 1928 Kurkijoki – 26. marraskuuta 1997 Vantaa) oli suomalainen muusikko, lauluntekijä ja viihdyttäjä. Hänen pääinstrumenttinsa oli harmonikka, mutta hän soitti myös huuliharppua, kitaraa ja pianoa. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat ”Sä kuulut päivään jokaiseen”, ”Hai Horttokaalot”, ”En päivääkään vaihtaisi pois” ja ”Vähemmän kiirettä, enemmän aikaa”. Markkula kuoli liikenneonnettomuudessa Vantaalla marraskuussa 1997, vain kuukausi sävellyksensä "Vähemmän kiirettä, enemmän aikaa" Syksyn sävel -voiton jälkeen. Hänet on haudattu Helsingin pitäjän kirkon hautausmaalle. Hänen tyttärensä Hanna Markkula-Kivisilta on toiminut kansanedustajana.
Valkoposkibulbuli

Koko ja ulkonäkö

Valkoposkibulbulin pituus on noin 18 cm, siipien kärkiväli 25,5–28 cm ja paino keskimäärin noin 30 g. Linnun pää, kurkku ja töyhtö ovat mustat ja poski valkoinen. Selkäpuoli ja pitkähkö pyrstö ovat ruskeat, alapuoli vaalea ja alaperä keltainen. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Laulu on kaunis 4-osainen vihellys, joka muistuttaa nopeutettua kuhankeittäjän vihellystä.

Esiintyminen

Valkoposkibulbuli elää paikkalintuna Aasiassa Irakista Bhutaniin. Irakissa se on laajalle levinnyt ja yleinen. Lajin esiintymisalueen laajuus on 100 000–1 000 000 neliökilometriä. Laji on tavattu vain kerran 31.7.2018 Suomessa.

Elinympäristö

Valkoposkibulbulin elinympäristöä ovat pensaikkoiset avomaat ja harvakasvuiset metsät, missä on runsas pensaskerros. Esiintyy myös ruokokasvustoissa, puutarhoissa ja tienvarsilla. Kashmirissa se on tavallinen kylissä ja lennähtää usein pöydälle ruoanpaloja kärkkymään.

Lisääntyminen

Valkoposkibulbulin maljamainen, ruohoista, juurista ja ohuista oksista rakennettu pesä on tavallisesti pensaassa tai matalalla puun oksalla. Naaras munii tavallisimmin 3 munaa, joita haudotaan 12 päivää. Poikaset jättävät pesän 9–11 päivän ikäisinä. Pesyeitä on kaksi tai kolme kesän aikana.

Ravinto

Valkoposkibulbulit syövät hyönteisiä ja muita pieniä selkärangattomia sekä marjoja, hedelmiä, siemeniä, silmuja ja mettä.
Marshall-apu

Suomikin kieltäytyy Marshall-avusta

Suomen hallitus joutui kieltäytymään myös, koska pelkäsi sen vaurioittavan suhteitaan Neuvostoliittoon sen jälkeen, kun Neuvostoliitto oli julkisesti tuominnut Marshall-avun ja diplomaattiteitse myös Suomelta kysyttäessä kieltänyt. 
Suomi olisi tarvinnut kipeästi taloudellista tukea, sillä Suomen piti maksaa sotakorvauksia Neuvostoliitolle. Sodasta kärsinyt Suomi joutui jäämään ulkopoliittisista syistä ilman apua, vaikka muun muassa vauras Ruotsi saattoi sitä nostaa. Asiasta toi presidentti Paasikivelle viestin pääministeri Mauno Pekkala. Pekkala oli tavannut sitä ennen valvontakomission kakkosmiehen kenraali G.M. Savonenkovin, joka oli todennut "rauhansopimuksen olevan vielä ratifioimatta, sotakorvausten olevan käynnissä ja asekätkentäjutun olevan kesken". Presidentti Paasikivi kirjoitti asiasta päiväkirjaansa 8. heinäkuuta 1947:

»Tämä on hirmuista! Mitä tästä meidän elämästämme tulee? Mitä aikomuksia venäläisillä on? Arvatenkin saada täällä aikaan samanlainen komento kuin Unkarissa.» 
Eduskunnan ulkoasiainvaliokunta käsitteli asiaa 10. heinäkuuta. Kansandemokraatteja lukuun ottamatta kaikki muut puolueet äänestivät hyväksymisen puolesta. Presidentti Paasikivi ulkopoliittista valtaansa käyttäen saneli kuitenkin itse kielteisen päätöksen. Vastauksena Pariisissa pidettävään Marshall-avun järjestäytymiskokoukseen Suomen hallitus käytti kieltäytymisperusteenaan puolueettomuusmääritelmää, joka kirjattiin seuraavana keväänä YYA-sopimuksen johdantoon: 

»Suomi, haluten pysytellä maailmanpolitiikan ristiriitojen ulkopuolella, ei valitettavasti ole katsonut mahdolliseksi osallistua puheena olevaan konferenssiin.» 
 Suomi ilmoitti kuitenkin halukkuutensa osallistua ERP:n tarjoamaan puhtaasti taloudelliseen yhteistoimintaan ja ilmoitti olevansa valmis antamaan tätä varten talouttaan koskevaa informaatiota.
Suomen kieltäytyminen Marshall-avusta kirkasti osaltaan Suomi-kuvaa Yhdysvalloissa: maa, joka ainoana oli 1930-luvulla maksanut velkansa, oli myös lähes ainoa maa, joka ei pyytänyt tukipalkkioita. Kun presidentti Urho Kekkonen vuonna 1961 teki virallisen vierailun Yhdysvaltoihin, eräs yhdysvaltalainen sanomalehti kirjoitti Kekkosen olevan ensimmäinen ulkomainen valtiomies, joka Yhdysvaltoihin saapuessaan ei ojentanut kättään kämmenpuoli ylöspäin.