google/wiki40b huggingface dataset:
Kaiku (lehti)

Kaiku oli vuosina 1877–1949 Oulussa ilmestynyt sanomalehti, jonka perustaja oli toimittaja Konrad Fredrik Kivekäs. Kivekäs toimitti ja kustansi Kaikua vuoteen 1905 saakka.
Kaiku oli 1800-luvun lopulla Pohjois-Suomen johtava sanomalehti ja levikiltään Suomen suurin maaseutulehti. Lehden linja radikalisoitui sen jälkeen, kun Suomalainen puolue jakaantui 1880-luvulla vanhasuomalaisiin ja nuorsuomalaisiin, ja Kaiku siirtyi jälkimmäisten leiriin. Kaiku käsitteli kielikysymyksen lisäksi muita ajankohtaisia kysymyksiä, kuten työväen asemaa, siirtolaisuutta, raittiusasiaa ja maaseudun tilattoman väestön ongelmia. Kivekäs sai näiden kirjoitusten takia useita painokanteita ja joutui maksamaan sakkoja, ja hänet tuomittiin myös kerran kolmen kuukauden vankeusrangaistukseen.
Vuonna 1933 Kansallinen Kokoomuspuolue tuli lehteä kustantaneen yhtiön osakkaaksi. Myöhemmin samana vuonna Isänmaallinen kansanliike valtasi lehden. Kaiku jatkoi kuitenkin puolueiden yhteisenä äänenkannattajana. Vaikka Isak Kaitera oli vuosina 1933-39 Kaiun päätoimittaja ja julkaisuyhtiön toimitusjohtaja, päätoimittajan tehtäviä hoiti käytännössä pääasiassa toimittaja, tunnetu lehti- ja radiomies Arvo Alanne.  Kokoomus myi osakkeensa vuonna 1939.
Vuoden 1948 eduskuntavaalien jälkeen kokoomus jätti maksamatta velkansa lehdelle. Omistaja-yhtiö Kirjola päätti lakkauttaa lehden lokakuussa 1949, kun rahaa ei ollut saapunut. Lakkautettaessa lehdellä oli 1 950 tilaajaa.
Mark Strong

Yksityiselämä

Mark Strong syntyi Lontoossa itävaltalaiselle äidille ja italialaiselle isälle. Hänen nimensä oli alun perin Marco Giuseppe Salussolia, mutta hänen äitinsä muutti hänen nimensä kun hän oli viisivuotias. 
Strong on naimisissa tuottaja Liza Marshallin kanssa ja heillä on kaksi poikaa.
Hänen läheisiin ystäviinsä lukeutuvat näyttelijät Daniel Craig, Dexter Fletcher ja kokki Jamie Oliver.
Luigi Federico Menabrea

Luigi Federico Menabrea, de Valdoran markiisi (4. syyskuuta 1809 Chambéry – 24. toukokuuta 1896 Chambéry) oli italialainen matemaatikko, kenraalin arvoinen sotilasinsinööri ja poliitikko, joka toimi Italian pääministerinä vuosina 1867–1869.

Elämäkerta

Menabrea palveli alkujaan insinööriupseerina Sardinian kuningaskunnan armeijassa. Myöhemmin hän oli mekaniikan ja rakennusopin professorina Sardinian sotilasakatemiassa, tykistökoulussa sekä Torinon yliopistossa. Hänet valittiin vuonna 1848 Sardinian parlamenttiin ja lähetettiin diplomaattiselle komennukselle Parmaan ja Modenaan, tarkoituksenaan suostutella nämä alueet yhdistymään Sardinian kuningaskuntaan. Vuoden 1859 sodan puhjettua Menabrea ylennettiin kenraalimajuriksi ja nimitettiin Sardinian armeijan insinöörikunnan komentajaksi. Hän johti sodassa Peschieran piiritystä ja osallistui Solferinon taisteluun. Vuonna 1860 kuningas Viktor Emanuel II nimitti hänet senaattoriksi ja myönsi hänelle kreivin arvon. Sen jälkeen hän sai johtaa eräiden kaupunkien linnoitustöitä, sotilasoperaatioita Anconan ja Capuan luona sekä Gaetan piiritystä, joka johti 1861 kyseisen linnoituksen kukistumiseen.
Italian yhdistyttyä Menabrea nimitettiin kesäkuussa 1861 Bettino Ricasolin hallituksen meriministeriksi. Vuoden 1866 Prahan rauhanneuvotteluissa hän toimi Italian täysivaltaisena edustajana. Lokakuussa 1867 Menabrea nimitettiin pää- ja ulkoministeriksi. Hän sai ensitöikseen selvitellä Italian ja Ranskan suhteissa syntynyttä kriisiä, jonka oli aiheuttanut Giuseppe Garibaldin vapaaehtoisten epäonnistunut yritys vallata Ranskan suojelema Kirkkovaltio. Menabrean hallitus lakkautti 1869 pappisseminaarien oppilaille siihen asti kuuluneen vapautuksen asevelvollisuudesta. Hallitus jätti paikkansa vaalitappion jälkeen saman vuoden joulukuussa. Menabrea oli vielä myöhemmin Italian lähettiläänä Lontoossa 1876–1882 ja Pariisissa 1882–1892. Hän sai 1875 markiisin arvon.
Menabrea liittyy myös tietokoneiden suunnittelun esihistoriaan. Hän julkaisi vuonna 1842 Charles Babbagen analyyttistä konetta käsitelleen tutkielman Notions sur la machine analytique de Charles Babbage, jonka Ada Lovelace seuraavana vuonna käänsi englanniksi.
Mansaaren englanti

Mansaaren englanti on Mansaarella puhuttu englannin kielen murre. Se on saanut vaikutteita saarella puhutusta kelttiläiseen kieliin kuuluvasta manksin kielestä ja myös muinaisnorjasta. Murre on nyttemmin melkein kadonnut suuren siirtolaismäärän takia. 
Kielessä "kyllä" on aye (kirjaenglannissa yes) ja lakimies deemster (kirjaenglannissa judge).
Ryan Phillippe

Lapsuus ja nuoruus

Phillippen vanhemmat ovat Richard ja Susan Phillippe. Hänellä on kolme sisarta. Phillippe opiskeli New Castle Baptist -akatemiassa, jossa hän pelasi kori- ja jalkapalloa sekä sai mustan vyön taekwondossa. Hän oli myös vuosikirjan toimittajana viimeisenä vuotenaan. 15 vuoden iässä Phillippeä alkoi kiinnostaa näytteleminen naapurin ehdotettua ammattia hänelle. Rooliagentti löysi Phillippen kaksi vuotta myöhemmin ja alkoi lähettää poikaa koe-esiintymisiin New Yorkiin.

Ura

Phillippen ensimmäinen rooli oli Billy Douglas, ensimmäinen päiväsaikaan televisiossa esitetty homoseksuaalinen nuori, ABC:n televisiosarjassa One Life to Live. Phillippe kuitenkin jätti sarjan ja muutti Los Angelesiin, jossa hän esiintyi lukuisissa pienissä rooleissa televisiosarjoissa ja elokuvissa. Tänä aikana hän teki muun muassa elokuvan Myrskyn todistajat (1996).
Phillippen ensimmäinen suuri elokuvarooli oli Tiedän mitä teit viime kesänä -elokuvassa, jossa hän näytteli yhdessä Sarah Michelle Gellarin, Jennifer Love Hewittin ja Freddie Prinze Jr:n kanssa. Elokuva oli menestys ja avasi Phillippelle uusia ovia viihdeteollisuudessa; Phillippe pääsi elokuvan menestyksen seurauksena tähdittämään muitakin korkean profiilin elokuvia kuten elokuvia 54 (1998) ja Julmia aikeita (1999), jossa hän näytteli tulevan vaimonsa Reese Witherspoonin kanssa. Julmia aikeita oli niin ikään menestys varsinkin teini-ikäisten katsojien keskuudessa. 
Philippe näytteli vuonna 2015 pääroolia Salaisuuksia ja valheita -rikossarjan ensimmäisellä tuotantokaudella. Hän sai pääroolin Shooter-televisiosarjaan vuonna 2016. Sarjaa tehtiin kolme tuotantokautta.
Phillippe on esiintynyt myös elokuvissa Rakkauden 6 oppituntia, Gosford Park, Conspiracy.com, The I Inside ja  Crash, joka palkittiin parhaan elokuvan Oscar-palkinnolla.

Yksityiselämä

Phillippe avioitui Oscar-palkitun näyttelijän Reese Witherspoonin kanssa kesällä 1999. Parilla on kaksi lasta, tyttö ja poika. Lokakuussa 2006 Phillippe ja Witherspoon ilmoittivat eroavansa.
Mustaleski (lintu)

Levinneisyys

Mustaleskeä tavataan Eteläisessä Afrikassa ja Itä-Afrikan eteläosissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Brita Borg

Brita Kerstin Gunvor Borg (10. kesäkuuta 1926 – 4. toukokuuta 2010) oli ruotsalainen laulaja, näyttelijä ja revyytaiteilija. Hän loi muusikkona laajan levytys-, radio- ja showuran, jonka aikana hän teki huomattavaa yhteistyötä Povel Ramelin kanssa. Borg esiintyi useissa elokuvissa, monesti yhdessä Ramelin kanssa; hän työskenteli niin ikään teatterissa.
Borg oli Ruotsin euroviisuedustajana vuonna 1959. Hän sijoittui laulullaan ”Augustin” neljällä pisteellä jaetulle yhdeksännelle sijalle. Muita Brita Borgin laulamia tunnettuja kappaleita oli Ruotsin Svensktoppenissa monta viikkoa kesällä 1969 soinut Ljuva sextital.
Estorilin 4 tunnin ajo

Estorilin 4 tunnin ajo (4 Hours of Estoril, aiemmin Estorilin 6 tunnin ajo) on moottoriurheilun kestävyyskilpailu, joka ajetaan Autódromo do Estorilin moottoriradalla Portugalissa. Ensimmäinen kestävyyskilpailu siellä ajettiin vuonna 1977. Kilpailu kestää nimensä mukaisesti 4 tuntia. Vuodesta 2014 alkaen kilpailu on kuulunut European Le Mans Series -sarjaan.
Jussi Humaljoki

Jussi Humaljoki on suomalainen näyttelijä ja laulaja. Hän on näytelmäroolien lisäksi tehnyt äänirooleja elokuviin Karvinen ja Hain tarina, sekä animaatiosarjaan Jake Long – amerikkalainen lohikäärme.
Nina Terno

Nina Terno (31. toukokuuta 1935 Viipuri – 3. joulukuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä, kuvataiteilija ja soitonopettaja.

Henkilöhistoria

Viipurissa asunut Terno joutui talvisodan sytyttyä evakkomatkalle, jonka aikana hän asui eri puolilla Suomea, kunnes hänen perheensä kotiutui Tampereelle. Siellä hän myös kävi koulunsa. Taideopintoja Terno suoritti Suomen Taideakatemian koulussa 1955–1959, mutta hän opiskeli kuvataiteiden ohella myös musiikkia Sibelius-akatemiassa vuosina 1955–1957. Terno toimi 1960-luvulla pianonsoiton opettajana Hämeenlinnassa ja kaupungin musiikkiopistossa. Hän oli naimisissa näyttelijä Veli-Matti Kaitalan kanssa.

Taiteellinen tuotanto

Terno tuli vuodesta 1960 lähtien tunnetuksi eläinveistoksistaan, kuten hevosista, mutta ei tavoitellut niissä naturalistisia piirteitä. Niissä on päinvastoin tyyliteltyjä ja kubistisiakin teemoja, kuten ns. negatiivisia muotoja eli esimerkiksi että kuperat pinnat on kuvattu koverina. Myöhemmin hänen toinen tärkeä aiheensa oli riisuuntuva nainen. Terno teki myös muotokuvia, mitaleita ja muistorahoja.
Sulioottikoira

Ulkomuoto

Sulioottikoira oli karskin, vaikuttavan ja kunnioitusta herättävän näköinen. Se oli valtavan kokoinen, äärimmäisen voimakas ja ketterä. Sen suu oli täyteläinen, korvat tavallisesti typistetyt ja karvapeite laadultaan jäykkää ja epähienoa. Se saavutti peräti 121 cm:n säkäkorkeuden. Se muistutti enemmän tanskandoggia kuin tyypillisiä vuoristokoiria.

Luonne ja käyttäytyminen

Sulioottikoira tunnettiin hurjasta ja aggressiivisesta luonteestaan. Sitä käytettiin pääasiassa omaisuuden vartiointiin, ja sota-aikana myös armeijan etuvartion suojelemiseen. Muihin tehtäviin lukeutuivat laumanvartiointi, villisian metsästys ja koiratappelut.

Alkuperä

Muinainen sulioottiheimo jalosti rodun Luoteis-Kreikassa Pargan lähistöllä sijaitsevassa vuoristossa, ja se oli yksi alkuperäisistä ja varhaisimmista molossikoirista. Se oli toisen poikkeuksellisen jättimäisen rodun, tanskandoggin kantarodun saksanvillisikakoiran, paikallismuunnos, ja se oli sukua paitsi kreikkalaisille, aasialaisille, albanialaisille ja jugoslavialaisille vuoristokoirille, näitä lyhyemmän ja jäykemmän karvapeitteensä vuoksi mahdollisesti myös ajokoirille ja muinaisille mastiffeille. Moni nykyinen eurooppalainen mastiffi polveutuu sulioottikoirasta.
Rinnekoti-Säätiö

Rinnekoti-Säätiö on kehitysvammaisille ja muille erityisen tuen tarpeessa oleville henkilöille sosiaalipalveluita tuottava yhteiskunnallinen yritys. Rinnekodin toimipisteet sijaitsevat pääosin Uudellamaalla, mutta sen palveluita käyttävät monet kunnat myös muualta Suomesta. 
Lue lisää:www.rinnekoti.fi

Historiaa

Rinnekoti-Säätiön taustalla on vuonna 1927 Helsingin Diakonissalaitoksella aloitettu kehitysvammaisten parissa tehtävä auttamistyö. Tarve kehitysvammaisille tarkoitetuille asumis- ja kuntoutuspalveluille oli tuolloin suuri. 1930-luvun lopulla toimintaa varten hankittiin maatila Lakistosta Pohjois-Espoosta, johon perustettiin kehitysvammaisille tarkoitettu asumis- ja työyhteisö, Rinnekoti. Rinnekoti-Säätiö perustettiin vuonna 1957, jolloin kehitysvammatyö eriytettiin omaksi kokonaisuudekseen Diakonissalaitoksen muusta toiminnasta. Diakonissalaitos toimii kuitenkin edelleen Rinnekoti-Säätiön taustalla.
Jussi Björling

Suomessa

Jussi Björling vieraili ensimmäisen kerran Suomalaisessa Oopperassa 1943, jolloin hän lauloi Rodolfon roolin La Bohèmessa. Vuonna 1955 Björling vieraili ennen Amerikan-matkaansa Suomalaisessa Oopperassa. "Jussi" esiintyi Cavaradossina Puccinin Toscassa 10. maaliskuuta 1955 ja Verdin Rigoletton Herttuana 13. maaliskuuta. Ensimmäisen näytännön tulot Björling lahjoitti Uuden Ooppera- ja Konserttitalohankkeen Kannatusyhdistykselle. Jussi Jalas pianistinaan hän piti resitaalin B-messuhallissa, Helsingissä, 15. maaliskuuta esittäen aarioita, liedejä ja romansseja.
Björlingin levyttämällä joululaululla O helga natt on erityisasema suomalaisessa joulunvietossa; se on yksi niistä harvoista joululauluista, jotka ovat tunnetumpia nimenomaan muuna kuin suomenkielisenä esityksenä. Laulun Oi jouluyö suomensi ensimmäisenä Kyllikki Solanterä vuonna 1952, ja Johan Vikstedt teki oman käännöksensä nimimerkillä Martti Ojapuu vajaat kymmenen vuotta myöhemmin. Suomeksi laulun ovat levyttäneet muiden muassa Kalevi Korpi vuonna 1957 ja Mauno Kuusisto vuonna 1980, mutta Björlingin levytyksestä on tullut paljon suomenkielisiä versioita suositumpi. Yleisradiossa tuli tavaksi soittaa O helga natt jouluaaton vaihtuessa joulupäiväksi. Myöhemmin syntyi toinen perinne, kun Raimo Lintuniemen ja Jaakko Salonojan juontama puhelintoivekonsertti Jouluhaloo päättyi yli 20 vuoden ajan samaiseen lauluun. Tuottaja Veijo Miettinen kertoi, että Lintuniemi kuunteli Björlingin esityksen studiossa aina seisten.
Kairon konferenssi (1921)

Kairon konferenssi järjestettiin vuonna 1921 Kairossa. Siirtomaista ja merentakaisista alueista vastannut ministeri (Colonial Secretary) Winston Churchill kutsui Iso-Britannian siviili- ja sotilasjohdon Lähi-idässä Kairossa järjestettyyn konferenssiin, jonka tarkoitus oli yhdenmukaistaa Iso-Britannian politiikkaa Lähi-idässä.
Konferenssissa sovittiin muun muassa Irakin muuttamisesta kuningaskunnaksi, jonka kuninkaaksi tulisi Faisal I. Lisäksi Iso-Britannia vahvisti tukensa Hijazin kuningaskunnan kuninkaalle Husain ibn Alille ja samaan aikaan antoi tukensa Ibn Sa’udin vaikutusvallalle sisämaassa. Palestiinan brittiläiseen mandaattiin kuuluvasta Transjordanian alueesta tehtiin kuningaskunta, jonka kuninkaaksi tuli Abdullah I.
Shannon (Irlannin kaupunki)

Shannon (iiriksi Baile na Sionnainne) on kaupunki Irlannissa. Se on saanut nimensä Shannon-nimisen joen mukaan, joka on lähistöllä. Kaupunki sijaitsee Claren kreivikunnassa. Se sai kaupungin aseman vuoden 1982 alusta. Kaupungin ohi kulkee N19-tie, joka poikkeaa N18-tiestä Limerickin ja Ennisin välillä.
Shannon rakennettiin 1960-luvulla Shannonin lentoaseman lähelle, ja se oli tarkoitettu lentoaseman ja lähiseudun teollisuuden työntekijöiden asuinkaupungiksi. Alkuaikoina kaupungin asukasluku ei kuitenkaan kasvanut suunniteltuun tahtiin monista syistä. Myöhemmin kehitystä on kuitenkin tapahtunut, ja väkiluku alkoi kasvaa 1990-luvulla, kun esimerkiksi palvelut ovat kohentuneet. Kaupungin väkiluku on 9 222.
Kronprinzenpalais

Kronprinzenpalais (”Kruununprinssinpalatsi”) on Berliinin keskustassa Unter den Linden -puistokadun varrella sijaitseva rakennus. Se sijaitsee osoitteessa Unter den Linden 3, vastapäätä Zeughausia.
Palatsi rakennettiin alkujaan vuosina 1663–1669 kamarisihteeri Martizin asunnoksi. Vuosina 1706–1732 se toimi Berliinin kuvernöörin virka-asuntona. Vuonna 1732 rakennus muutettiin kruununprinssi Fredrikin ja hänen vaimonsa asunnoksi, ja se toimi sen jälkeen kulloisenkin Preussin kruununprinssin asuntona pääkaupungissa. Kuningas Fredrik Vilhelm III asui siellä myös koko hallitsijakautensa, ja tuona aikana rakennus tunnettiin kuninkaallisena palatsina (Königliches Palais). Lisää suuria muutoksia toteutettiin 1856–1857 Heinrich Strackin suunnitelmien pohjalta. Rakennus palveli kruununprinssin asuntona aina monarkian lakkauttamiseen vuonna 1918 saakka. Seuraavana vuonna se luovutettiin Berliinin kansallisgallerian käyttöön ja sinne sijoitettiin kansallisgallerian modernin taiteen osasto.
Alkuperäinen rakennus tuhoutui toisessa maailmansodassa. Se jälleenrakennettiin vuosina 1968–1970. Sisätiloista tehtiin modernit. Rakennus toimi sen jälkeen Itä-Saksan valtion vierastalona. Saksojen yhdistymissopimus allekirjoitettiin tässä rakennuksessa vuonna 1990. Nykyään Kronprinzenpalaisissa järjestetään näyttelyitä ja teatteriesityksiä.
Vuosina 1810–1811 rakennettu kulkusilta yhdistää Kronprinzenpalaisin vieraiseen Prinzessinenpalaisiin.
Varakuningas

Varakuningas on kahden tai useamman maan tai hallintoalueen yhteisen hallitsijan sijainen alueella, joka kuuluu osana johonkin valtioon. Norjan perustuslaki määräsi 1814–1891, että maassa tuli olla varakuningas Ruotsin kuninkaan sijaisena. Intian varakuninkaaksi nimitettiin 1858–1947 Yhdistyneen kuningaskunnan korkeimpana edustajana toiminutta kenraalikuvernööriä.
Meksikossa ja Perussa asetettiin varakuninkaat virkaansa 1500-luvulla. Nämä espanjalaisten aatelisten joukosta valitut miehet nimitti virkaansa Espanjan kuningas ja Consejo de Indias. Varakuninkailla oli laajat valtaoikeudet. He nimittivät siirtomaan virkamiehistön, saattoivat voimaan lait ja valvoivat intiaanien käännyttämistä kristinuskoon. Varakuninkaiksi kutsuttiin myös englantilaisten Irlantiin 1300-luvulla asettamia kuvernöörejä ja 1801–1921 Irlannissa olleita kenraalikuvernöörejä (Lord Lieutenant).
Jaan Soots

Elämäkerta

Soots syntyi Helmessä vuonna 1880 ja vuonna 1900 hän liittyi vapaaehtoisena Venäjän keisarikunnan armeijaan. Hän valmistui sotilaskoulusta Vilnasta ja otti sitten osaa vuosina 1904–1905 käytyyn Venäjän–Japanin sotaan. Vuosien 1910 ja 1913 välillä Soots opiskeli puolestaan Nikolain yleisesikunta-akatemiassa Pietarissa. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänestä tuli everstiluutnantti. Vuonna 1917 Soots palasi Viroon, jossa hän oli mukana organisoimassa Viron ensimmäistä divisioonaa, jonka johtoon hän päätyi joulukuussa 1918. Soots palveli myös Viron yleisesikunnan päällikkönä ja otti osaa sodan päättäneisiin Tarton rauhanneuvotteluihin Neuvosto-Venäjän kanssa.
Sodan jälkeen Soots alkoi toimia Konstantin Pätsin Maaliit-puolueessa ja hänet valittiinkin puolueen edustajana riigikoguun, jossa hän säilytti paikkansa seuraavat neljä kautta. Soots oli myös puolustusministerinä vuodesta 1921 vuoteen 1927 lyhyttä taukoa lukuun ottamatta vuonna 1924. Puolustusministerinä hän tuki yhteistyötä Puolan kanssa. Sootsin poliittinen asema heikkeni Pätsin tehtyä vallankaappauksen vuonna 1934. Sittemmin hän oli Tarton kaupunginhallituksessa vuoteen 1939 saakka. Neuvostoliiton miehitettyä Viron Soots pidätettiin 20. syyskuuta 1940. Soots kuoli työleirillä nykyisellä Permin aluepiirissä vuonna 1942.
Pierre Arditi

Pierre Marie Denis Arditi (s. 1. joulukuuta 1944 Pariisi) on ranskalainen näyttelijä. Hän on taidemaalari George Arditin ja belgialaisen äidin lapsi. Hänen siskonsa on näyttelijä Catherine Arditi.
Arditi on usein esiintynyt romanttisissa rooleissa. Hän voitti vuonna 1987 parhaan miessivuosan César-palkinnon elokuvasta Musta hehku ja vuonna 1994 parhaan miespääosan César-palkinnon elokuvasta Smoking/No Smoking. Arditi on myös dubannut Christopher Reeven ääntä. Hänestä tehtiin Kunnialegioonan ritari vuonna 2002. Hän oli Ordre National du Mériten ritari vuodesta 1994, ja hänestä tehtiin sen upseeri vuonna 2005.
Arditin kumppani on Évelyne Bouix.
Oil Pollution Act

Tausta ja lain hyväksyminen

Exxon-öljy-yhtiön säiliöalus M/T Exxon Valdez törmäsi riuttaan Alaskan rannikolla 24. maaliskuuta 1989, ja ympäristöön vuoti miljoonia gallonia öljyä. Onnettomuuden takia lahdella kuoli satojatuhansia eläimiä ja noin 2 100 kilometriä rantaviivaa saastui. Lisäksi onnettomuus vaikutti suuresti Alaskan talouteen.
Onnettomuuden tapahtumisaikaan uudesta öljyvuotoja käsittelevästä laista oli keskusteltu jo noin vuosikymmenen ajan, mutta useita erillisiä lakeja yhdistävää lakia ei ollut saatu sovittua erinäisten erimielisyyksien takia. Exxon Valdezin onnettomuus antoi kuitenkin poliittista voimaa uuden lain säätämiseksi. Vaikka uuden lain takana olivat sekä demokraatit, republikaanit, teollisuuden edustajat ja ympäristöjärjestöt, lain muodostamisesaa kesti 18 kuukautta. Walter B. Jones, Sr. ehdotti sitä 16. maaliskuuta 1989, ja se vahvistettiin 18. elokuuta 1990.

Sisältö

Monet pitivät tilannetta ja erityisesti öljyonnettomuuden jälkeistä vastuukysymystä ennen Oil Pollution Actia epäselvänä. OPA selvensi liittovaltion roolia ja antoi kolme mahdollisuutta: liittovaltio voi jatkossa ottaa vuodon puhdistamisen kokonaan vastuulleen, valvoa saastuttajan suorittamaa puhdistusta tai jopa johtaa saastuttajan puhdistusta. Laki teki kuitenkin myös vuodon osapuolet vastuuvelvollisiksi kaikista vuodoista tai vuodon uhkista liikennöitävillä vesireiteillä, rannikoilla ja Yhdysvaltain yksinomaisella talousvyöhykkeellä.
OPA lisäsi myös kansallista varautumissuunnitelmaa. Laissa määriteltiin monikerroksinen suunnittelu- ja vastausjärjestelmä öljyonnettomuusvalmiuden nostamiseksi. Jokaisella yhdysvaltalaisella säiliöaluksella, merellisillä öljylaitoksilla ja joillain rannikon laitoksilla oli oltava tarkat valmiussuunnitelma. Ilman hyväksyttyä suunnitelmaa öljyn käsitteleminen, varastoiminen ja kuljettaminen kiellettäisiin.
Ennen OPA:ta oli pitkään kiistelty kaksirunkoisten säiliöalusten hyödyllisyydestä, ja se oli yksi tekijöistä, jotka hidastivat uuden lain määrittelyä. Kaksirunkoisten alusten vaatijat pitivät kaksirunkoisia aluksia turvallisempana, mutta vastustajat kokivat, että kaksirunkoisten alusten vakaus olisi onnettomuustilanteessa huonompi. Lopulta laissa määriteltiin säiliöalusten kaksirunkoisuus, mutta siinä oli pieniä lievennyksiä aluksen koon ja käyttötarkoituksen mukaan. Vanhoilla aluksille asetettiin erilaisia siirtymävaiheita, ja viimeistään 2015 kaikkien säiliöalusten tulisi olla kaksirunkosia.
Kylähullu

Kylähullu on ihminen, jonka käyttäytyminen ja olemus poikkeavat sosiaalisen yhteisönsä normistosta. Poikkeava elämäntapa, pukeutuminen, erikoislaatuiset teot tai ajatukset ovat tehneet henkilöstä kylähullun, ja siten yhteisön kiinnostuksen ja kertomusten kohteen. Kylähulluus on yhteisössä sosiaalisesti tuotettu ilmiö. Nimestään huolimatta kylähulluus ei ilmiönä rajoitu vain kyliin tai maalaisympäristöön.
Kylähulluudella on aiemmin ollut kielteissävytteinen leima, mutta nykyään kylähullu on arvonimi kylien ja maaseudun asioita kehittäneelle tai muuten ansioituneelle henkilölle. Suomessa valitaan Valtakunnan virallinen kylähullu kahden vuoden välein. Viimeksi valittu kylähullu nimeää raadin, joka on valinnut "Valtakunnan virallisen kylähullun" vuodesta 1990 lähtien kahden vuoden välein.
Kylähulluuden arvostuksen noususta kertoo myös ilmiön uudet nimitykset, kuten kyläboheemi ja kyläoriginelli. Kylähullut ovat olleet yhteisönsä merkkihenkilöitä, joiden kautta on kanavoitu monenlaisia tunteita. He ovat olleet oman paikkakuntansa tunnetuimpia ja hauskimpia nähtävyyksiä, legendoja jo eläessään.   
Kylähullu on myös Koijärven kylien alueen lehti.
Hilkka Rahikainen

Hilkka Rahikainen (oik. Hilkka Rahikainen-Haapman) on designyhtiö Marimekossa työskennellyt yhtiön visuaalisesta ilmeestä vastannut taiteellinen johtaja. Rahikainen kuuluu designtalon historiassa vähemmälle huomiolle jääneisiin, vaikka hänen vaikutuksensa yhtiöön oli merkittävä.
Marimekon perustaja Armi Ratia palkkasi Hilkka Rahikaisen vuonna 1961. 
Ratian pojan Ristomatti Ratian mukaan Rahikainen loi Marimekon visuaalisen ilmeen ja vastasi siitä.  Lisäksi hän suunnitteli yritykselle kankaita ja pikkutavaroita. Eri yhteyksissä Rahikaista on tituleerattu niin taiteelliseksi johtajaksi kuin suunnittelujohtajaksi. 
Rahikaisesta sanottiin, että hän oli "yksi niistä harvoista, jonka tyylitajuun Ratia täysin luotti. Se on erityisansio, jonka muut muistavat edelleen mainita". Rahikaista kuvaillaan myös Ratian "luottonaiseksi". 
Armi Ratian jälkeen Marimekon johdossa ehti olla useampi lyhytaikainen toimitusjohtaja, kunnes vuonna 1991 rahoitusvaikeuksiin ajautuneen yhtiön osti Kirsti Paakkanen. Hänkin arvosti Rahikaista paljon Marimekko – suuria kuvioita -kirjan mukaan  Paakkanen antoi Rahikaiselle kunnian Marimekon klassikkokankaiden uudelleenkeksimisestä 1990-luvun lopulla.
Julkisuudessa Hilkka Rahikainen on ollut omasta halustaan esillä vain vähän. Esimerkiksi vuonna 2015 ilmestyneeseen Into-kustannuksen Marimekko – suuria kuvioita -teokseen Rahikainen ei antanut haastattelua.
Suomen Kuvalehteen Rahikainen antoi haastattelun vuonna 1991. Siinä hän luonnehti työtään Marimekossa kertomalla, että "se oli intuitiivista päivän ja tilanteen mukaan liikkuvaa tietoa. Se oli kuin nahkojen sisällä olevaa tietoa samalla tavalla kun ihminen on minä itse, mutta kasvaessaan, vanhetessaan, ympäristön muuttuessa täytyy sen minä itsen kulkea mukana kaikessa hukkaamatta sitä itseään". Vuonna 1986 Rahikainen oli mukana toimittamassa Marimekon siihenastista taivalta käsitellyttä teosta Marimekkoilmiö.