google/wiki40b huggingface dataset:
Saksan 1. armeija

Historia

Wehrkreis XII perusti 1. armeijan esikunnan vähän ennen toisen maailmansodan puhkeamista 26. elokuuta 1939. Sen komentajaksi tuli Erwin von Witzleben. Armeijan tehtävänä oli vartioida Saksan Ranskan vastaista rajaa Maginot-linjan kohdalla, samalla kun pääosa Wehrmachtista hyökkäsi Puolaan. Ranskan valtaamisen yhteydessä armeija osallistui puolustuslinjan murtamiseen. Onnistuneen operaation jälkeen se sijoitettiin Ranskan Atlantin puoleiselle rannikolle vartiointi- ja miehitystehtäviin. Sen joukot osallistuivat operaatio Antoniin, Vichyn Ranskan miehittämiseen vuonna 1942. Lokakuusta 1941 toukokuuhun 1944 sen komentajana toimi kenraalieversti Johannes Blaskowitz. 
Kun liittoutuneet nousivat maihin Normandiassa 6. kesäkuuta 1944 armeija joutui vetäytymään Ranskan halki järjestäytyäkseen uudelleen Lothringenissa elokuussa 1944. Saksan rajalla käytyjen taistelujen aikana 1. armeija yritti estää George S. Pattonin johtamaa Yhdysvaltain 3. armeijaa ylittämästä Moselia ja valtaamasta Metziä. Se yritti pitää hallussaan myös Vosges-vuoria, joita Yhdysvaltain 7. armeija tavoitteli. Marraskuussa 1944 molemmat puolustuslinjat murtuivat ja 1. armeija vetäytyi Saksan rajalle suojelemaan tärkeää Saarinmaan teollisuusaluetta. Ardennien taistelun aikana uutena vuonna 1945 1. armeija hyökkäsi Yhdysvaltain 7. armeijan kimppuun pakottaen sen vetäytymään. Kun operaatio Nordwind kääntyi Saksalle tappiolliseksi tammikuun lopulla amerikkalaiset onnistuivat puskemaan 1. armeijan takaisin Siegfried-linjalle ja edelleen Reinin yli. Sieltä 1. armeija komennettiin vetäytymään Tonavalle. Se antautui liittoutuneille Alppien lähellä 6. toukokuuta 1945.
Sergio Fernández González

Ura

Sergio on Sporting Gijónin kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 7. tammikuuta 1996 kotiottelussa Salamancaa vastaan. Hän pelasi seuraavat kolme kautta Sportingissa, ja oli joukkueen luottopuolustaja. Sporting putosi pääsarjasta kauden 1997–1998 jälkeen.
Kesällä 1999 Sergio siirtyi Celta Vigoon. Hän nousi nopeasti myös galicilaisseuran luottopelaajaksi. Celta Vigon jäätyä pääsarjassa toiseksi viimeiseksi kaudella 2003–2004, tarkoitti se putoamista sarjaporrasta alemmaksi. Joukkue kuitenkin nousi välittömästi seuraavalla kaudella takaisin pääsarjaan, jossa menestys jatkui ja se eteni UEFA Cupiin.
Kaudeksi 2006–2007 Sergio siirtyi Zaragozaan, jota valmensi jo aikasemmin myös Celta Vigon päävalmentajana toiminut Víctor Fernández. Ensimmäinen kausi sujui Sergion osalta hyvin, hän pelasi 28 ottelua perätysten ja joukkue sijoittui pääsarjassa sijalle 6., joka oikeutti pääsyn jälleen UEFA Cupiin. Seuraava kausi ei sujunut Zaragozan kannalta erityisen hyvin, kesän suurista satsauksista huolimatta, ja niin joukkue putosi pääsarjasta kauden päätteksi.
Marraskuussa 2008 Sergio allekirjoitti kauden loppuun asti ulottuvan sopimuksen Osasunan kanssa.
Nigerinbulbuli

Levinneisyys

Nigerinbulbulia tavataan Norsunluurannikolla, Ghanassa, Guineassa, Liberiassa, Nigeriassa, Sierra Leonessa ja Togossa. Laji oli aiemmin huonosti tunnettu, mutta nykyisin se tunnetaan paremmin. Sen on kuitenkin kuvattu olevan harvinainen. Se on kuitenkin luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen kannankehitys on vakaa, eikä lajin uskota olevan vaarallisen vähälukuinen.

Elinymäristö

Nigerinbulbuli elää metsissä 500–1 100 metrin korkeudella merenpinnasta.
Lumihauvat

Juoni

Miamilainen hammaslääkäri Ted matkustaa Alaskaan hakemaan oikean äitinsä jättämää perintöä, mutta perillä odottaa seitsemän villiä siperianhuskya ja Nana, Tedin äidin bordercollie. Alaskassa, kokonaan poissa elementistään, Tedin on kohdattava haasteita, joita hän ei olisi ikinä edes kuvitellut: lumimyrskyjä, ohutta jäätä, pelottava ja kärttyisä vanha mies nimeltä Salama-Jack (James Coburn), Tedin valjakon aggressiivinen johtokoira Demoni, sekä arktinen haastekilpa, joka on vain kahden viikon päästä.
Ahmed Gurey

Ahmad ibn Ibrahim al-Ghazi eli Ahmed Gurey (noin 1506 – 21. helmikuuta 1543) oli somalialainen imaami ja Adalin sultanaatin kenraali. Hän voitti Etiopian keisarin Lebna Dengelin. Somalinkielinen lisänimi Gurey (amharaksi Gragn) tarkoittaa ”vasenkätistä”. Vuonna 1527 Adalin dynastia nousi imaami Ahmed Gragn Gureyn johdolla kapinaan ja tunkeutui Etiopiaan. Muslimiarmeija marssi Etiopiaan osmanien tukemana ja heidän aseistamanaan. Se surmasi kaikki, jotka kieltäytyivät kääntymästä islamin uskoon.
Kolme neljännestä Etiopiasta joutui Etiopian–Adalin sodassa 1529–1543 Adalin muslimivaltion haltuun. Satoja kirkkoja hävitettiin, ja arviolta 80 prosenttia pyhistä kirjoituksista tuhoutui. Adalin joukot käyttivät tuliaseita, jotka olivat tuolloin Etiopiassa harvinaisia. Yli puolet maasta valloitettiin. Täydellisen valtauksen estivät Portugalin joukot, jotka saapuivat Etiopian pyynnöstä pelastamaan kristityt. Portugalin laivasto saapui Intiasta Massawaan helmikuussa 1541. Heinäkuussa seurasi Christovão da Gaman komennossa 400 musketööriä, jotka liittyivät Etiopian joukkoihin. Aluksi he olivat voitolla mutta hävisivät lopulta Woflan taistelussa 28. elokuuta 1542. Etiopian joukkojen komentaja vangittiin ja teloitettiin. Helmikuussa 1543 Portugalin ja Etiopian joukot löivät muslimiarmeijan Wayna Dagan taistelussa. Ahmed Gurey kuoli ja Adalin dynastia hävisi sodan.
Ahmed Gureyn leski nai tämän veljenpojan Nur ibn Mujahidinin ja lupasi kostaa Ahmedin kuoleman. Lopulta Etiopian keisari Emir Nur surmattiin 1567 ja etiopialaiset karkotettiin Zeilasta 1660. Samaan aikaan Portugali yritti valloittaa Mogadishun siinä onnistumatta. Adalin dynastia hajosi pieniin heimopäälliköiden johtamiin sulttaanikuntiin. Zeila joutui Jemenin alaisuuteen, ja se liitettiin osmanien valtakuntaan.
Rasmus Korsström

Rasmus Korsström (1968–2013) oli tenorisaksofonistina kansainvälistä huomiota saavuttanut virtuoosi, jonka yhteistyökumppaneita olivat muun muassa Ulf Korkfors, Otto Donner, Jukka Gustavson, Seppo Kantonen, Antero Priha ja Iro Haarla. Korsström soitti muun muassa yhtyeissä Iro Haarla-Ulf Korkfors, Otto Donner Free for All ja Breadmachine.
John K. Terres

John Kenneth Terres (17. joulukuuta 1905 Philadelphia, Pennsylvania – 8. joulukuuta 2006) oli yhdysvaltalainen luonnontieteilijä ja kirjailija.
Terres syntyi Philadelphiassa mutta vietti nuoruutensa maatilalla New Jerseyssä. Hän opiskeli State Teachers Collegessa Indianassa Pennsylvaniassa, sekä Cornellin yliopistossa ja New Yorkin yliopistossa. Vuonna 1986 Pohjois-Carolinan yliopisto nimitti hänet kunniatohtoriksi. Vuonna 1971 hänelle myönnettiin John Burroughs Medal kirjasta From Laurel Hill to Siler's Bog, jossa hän kirjoittaa tutkimuksistaan Mason Farm Biological Reserve'issä, joka on osa Pohjois-Carolinan kasvitieteellisestä puutarhasta (North Carolina Botanical Garden).
Terres toimitti Audubon Societyn julkaisua Audubon Magazine kahdentoista vuoden ajan (1948-1960). Vuonna 1958 hän laati artikkelin Empire State Buildingin yövalaistuksesta, jossa hän vaati sammuttamaan rakennuksen massiivisen valaistuksen lintujen syysmuuton ajaksi syys-marraskuussa, koska joka syksy tuhansia muuttolintuja sokaistui sen valoissa ja törmäsi rakennukseen. Vuonna 1955 Terres havaitsi kaksi nykyisin mahdollisesti hävinnyttä rämetulikärkeä Floridassa. Hän piti havainnon salassa 30 vuoden ajan. Terres oli kirjoittamassa yli viittäkymmentä teosta.
Pikkuviistäjä

Koko ja ulkonäkö

Lintu on maksimissaan 33 cm pitkä. Sukupuolet ovat samannäköiset.  Linnulla on ohuet, heikot jalat ja sen nokan päällä ovat putkimaiset sieraimet. Linnun selkäpuolella on selkeästi erottuva vaalea siipikuvio siipien sisäosissa, jota tummemmat siipien ulkoreunojen juovat reunustavat. Siipien kärkiväli on noin 65–66 cm.

Levinneisyys

Lintu pesii vain kolmella pienellä Uuden-Seelannin saarella:  Little Barrier, Great Barrier ja Codfish Islands. Little Barrier pesii noin 50 000 paria, Great Barrierilla ehkä vain noin 20 paria ja Codfish Islandsilla noin 100 paria, aiemmin noin 20 000 paria 1900-luvun alussa. Lajia voi kuitenkin tavata laajoilla Tyynenmeren merialueilla aina Aleuteille ja Etelä-Amerikan pohjoisosan länsipuolisille merille saakka. Nykyisin lintu luokitellaan erittäin uhanalaiseksi. Kantaa ovat vähentäneet Uuden Seelannin saarille tuodut uudet petonisäkkäät, eritoten rotat ja kissat, sekä vekaluhtakanat (Gallirallus australis). Kanta on kuitenkin alkanut elpyä, kun sen ei-luonnollisia vihollislajeja on poistettu pesimäsaarilta.

Elinympäristö

Lintu viettää valtaosan ajastaan merellä, saapuen pesimäpaikoilleen vain munimaan ja hoitamaan poikasiaan.

Lisääntyminen

Pesäkäytävä kaivetaan korkealle metsäisille rinteille. Lintu saapuu pesimäpaikoilleen vain öisin välttääkseen petoeläimiä.

Ravinto

Ravinto koostuu lähinnä planktonista ja krilleistästä. Myös kala ja muut äyriäiset kelpaavat.
SMS Hindenburg

SMS Hindenburg oli saksalainen jäänmurtaja, joka ajoi miinaan ja upposi 9. maaliskuuta 1918 Eckerön lähellä Ahvenanmaalla. Miehistön jäsenistä kolme kuoli ja viisi loukkantui miinanräjähdyksessä.
Jäänmurtaja Hindenburg kuului saksalaiseen laivasto-osaston, joka oli Suomen sisällissodan kuljetti noin tuhannen miehen vahvuisen osaston Ahvenanmaan miehitysjoukoiksi. Eskadeeriin kuuluivat lisäksi muun muassa taistelulaivat SMS Westfalen ja SMS Rheinland, miinanlaskija SMS Nautilus, raivaajat SMS Steigerwald, SMS Giffhorn ja SMS Franken, torpedoveneet T55, T63, T139, T143, T155 ja T160, sairaalalaiva Viola sekä kahdeksan kuljetuslaivaa. Osasto kohtasi 5. maaliskuuta Eckerön luona ruotsalaisen laivasto-osaston, josta oli jo laskenut maihin Ahvenanmaalle 500 miehen pataljoonan. Tämä ei kuitenkaan estänyt saksalaisten joukkojen maihinnousua.
Hindenburg oli uppoamispäivänään 9. maaliskuuta murtanut väylän avoveteen eräälle kuljetuslaivalle ja oli palaamassa Eckeröön, kun se törmäsi jäähän tarttuneeseen ajomiinaan ja upposi 5 minuutissa.
Hindenburgin hyväkuntoinen hylky löytyi vuonna 1995, ja hylystä nostettu laivakello on esillä Maarianhaminan merenkulkumuseossa. Hylkyyn sukellusta on rajoitettu Saksan ulkoministeriön pyynnöstä, koska Saksa pitää hylkyä sankarihautana.
SMS Hindenburg oli rakennettu Stettinissä. Sen pituus oli 51 metriä ja leveys 13 metriä.
Selkäjänteiset

Taksonomia ja lajeja

Selkäjänteisten kolme pääryhmää (alajaksoa) ovat vaippaeläimet, suikulaiset ja selkärankaiset. Eläimet, joiden selkäjänne on jakautunut nikamiin, muodostavat selkärankaisten alajakson.
Selkärankaisiin kuuluvat esimerkiksi ihminen ja kaikki muut nisäkkäät.
Falling Skies

Tuotanto

Sarjaa on kuvattu Kanadassa, esimerkiksi Ontarion provinssissa sijaitsevassa Hamiltonissa.

Juoni

Sarjan tapahtumat kertovat avaruusolentojen hyökkäyksestä selvinneistä ihmisistä, jotka ovat muodostaneet oman pienen yhteisön nimeltä 2nd Mass joka taistelee vihamielisiä miehittäjiä vastaan. Tarinan keskeisiä hahmoja ovat entinen historianopettaja Tom Mason (Noah Wyle) ja hänen kolme poikaansa sekä muun muassa yhteisön johtaja kapteeni Weaver (Will Patton) ja lääkärinä toimiva Anne Glass (Moon Bloodgood).
Suomen Osakesäästäjät

Suomen Osakesäästäjät (aiemmin Osakesäästäjien Keskusliitto) on yhdistys, jonka tarkoituksena on edistää osakesäästämistä ja pyrkiä parantamaan yksityisten sijoittajain asemaa. Liitolla on 37 paikallisyhdistystä. Lisäksi liitto kommentoi valmisteltavia lakeja ja jakaa tietoa osake- ja rahastosäästämisestä. Järjestö vaihtoi nimeään 23.8.2019 ja Osakesäästäjien Keskusliitto on nykyisin nimeltään Suomen Osakesäästäjät ry.
Isadora

Juoni

Isadora on elämäkertaelokuva kuuluisasta yhdysvaltalaistanssija Isadora Duncanista (1877–1927), joka mullisti ihmisten mielipiteet baletista. Hänen alastomat, puolialastomat ja neuvostoliittomieliset tanssinsa, kuten myös hänen asenteensa vapaaseen rakkauteen, velvoitteisiin, pukeutumiseen ja elämäntapaan järkyttivät 1900-luvun alun yleisöä.

Tuotanto

Isadoraa kuvattiin niin Ison-Britannian Englannissa, Ranskassa, Italiassa, Sloveniassa kuin Kroatiassakin. Englannissa elokuvaa kuvattiin lähinnä Lontoon eri kaupunginosissa, mutta myös Devonin Paigntonissa, Buckinghamshiren Waddesdonissa, Kentin Dealissa ja Kingsdownissa ja Middlesexin Isleworthissa sijaitsevilla studioilla. Sloveniassa elokuvaa kuvattiin Ptujin kaupungissa ja Kroatiassa Zagrebin, Opatijan ja Rijekan kaupungeissa. Isadoran tuotantoyhtiöinä olivat Hakim, Paris Film ja Universal Pictures. Elokuvan budjettina oli 1,7 miljoonaa dollaria.

Julkaisu ja vastaanotto

Isadora sai ensi-iltansa Yhdysvaltain Los Angelesissa 18. joulukuuta vuonna 1968. New Yorkin ensi-ilta oli 27. huhtikuuta 1969. Elokuva sai toisen kotimaansa, Ison-Britannian, ensi-iltansa Lontoossa 4. maaliskuuta 1969. Toisen valmistusmaansa, Ranskan, ensi-ilta oli 20. kesäkuuta 1969. Suomessa elokuvan ensi-ilta oli 22. elokuuta 1969. Elokuva tuotti Pohjois-Amerikan teatterilevityksensä aikana 1,25 miljoonaa dollaria. Isadoran levittäjänä oli tuotantoyhtiönäkin toiminut Universal Pictures, joka levitti elokuvaa Yhdysvalloissa vuonna 1968. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kuuden arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 83 prosenttia on positiivista.
Isadora julkaistiin ensi kerran VHS:nä vuonna 1988 ja DVD:nä vuonna 2011. Elokuvan Blu-ray-versio julkaistaan 26. toukokuuta 2015.
Kalli järv

Maantietoa

Järven pinta-ala on 199 ha (hehtaaria) ja se on 1,9 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Järvellä on lounaispäässä pitkä, mutkitteleva ja kapea lahti, jota kutsutaan Sääreperäksi. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 30,0 m meren pinnan yläpuolella. Siihen laskee kaakosta Kalli jõgi, joka virtaa järven läpi ja jatkaa järven pohjoispäästä pohjoiseen 3,5 kilometriä ja laskee Peipsijärveen. Järven valuma-alueen laajuus on 82,8 km² (neliökilometriä).
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 1,1 metriä ja suurin syvyys 1,4 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0022 km³ (kuutiokilometriä) eli 2,2 miljoonaa m³ . Järven rantaviivan pituus on 11,6 kilometriä ja rannat ja rantojen lähiympäristö on suota. Ylempänä sijaitsee Leego järvi, joka laskee Kalli jõgeen.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (viroksi keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (viroksi makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv, MF), jolloin matalan järven pohja- ja rantakasvillisuus sekä kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistaa. Veden ravinnepitoisuudet ovat nostaneet sen eutrofiseksi järveksi.
Walther Kranz

Walther Kranz (23. marraskuuta 1884 Georgsmarienhütte, Osnabrück - 18. syyskuuta 1960 Bonn) oli saksalainen klassillinen filologi ja filosofian historioitsija.
Kranz opiskeli klassillista filologiaa Berliinin yliopistossa vuosina 1903-07 ja väitteli tohtoriksi vuonna 1910 Ulrich von Wilamowitz-Moellendorffin oppilaana. Vuosina 1928-33 hän johti Schulpfortan gymnaasia. Vuonna 1932 Kranz aloitti Hallen yliopiston vanhojen kielten professorina. Kansallissosialistien noustua valtaan Kranz joutui vaikeuksiin, sillä hänen vaimonsa oli juutalainen. Hänet siirrettiin vuonna 1935 ensin yläkouluun (Hauptschule), ja vuonna 1937 hän menetti opetusoikeutensa kokonaan.
Vuonna 1943 Kranz sai Istanbulin yliopiston filosofian historian ja klassillisen filologian oppituolin. Hän toimi virassa vuoteen 1950. Tämän jälkeen hän toimi Bonnin yliopiston vanhojen kielten ja niiden jälkivaikutuksen professorina. Kranz jatkoi teoksen Die Fragmente der Vorsokratiker toimitustyötä Hermann Alexander Dielsin jälkeen, ja julkaisi siitä viidennen uudistetun painoksen vuosina 1934–37 ja kuudennen vuosina 1951-52.
Kuka halusi murhata filosofin?

Sisältö

Kirja on kampusromaani, joka sijoittuu Helsingin yliopiston filosofian laitoksille. Teoksen päähenkilöitä ovat muiden muassa fysiikan filosofi Simo Sönkkö, pankkifilosofi Marjaleena Rintala ja mediafilosofi Make Leveelahti. 
Takakansitekstin mukaan teos on ”romaani siitä, mitä tapahtuu kun ajattelun ihanteeksi asetetaan joko naturalismin oikeuttama pinnallisuus tai virtuaalitodellisuuksiin verhottu välinpitämättömyys – bisnesarvoista puhumattakaan.”
Kirjan henkilöhahmot eivät tekijän mukaan viittaa todellisuuteen vaan kuvaavat erilaisia filosofiakäsityksiä.
Teoksen nimi viittaa Mika Waltarin, Pertti Hemánuksen ja muidenkin kirjoittajien dekkareissaan suosimiin muotoiluihin.

Vastaanotto

Suomen dekkariseuran kriitikko Johanna Matero arvioi Ruumiin kulttuuri -lehdessä, että ”Hankamäki kirjoittaa huomattavasti sujuvammin ja paremmin kuin Hemánus, paitsi kirjoittaessaan seksistä; Kalle tai Jallu voisi olla sopivampi ympäristö tekstin näille osioille.” Ja: ”Jukka Hankamäki luonnehtii teostaan mielipideromaaniksi. Itse kutsun sitä humoristiseksi (h)irvikuvaksi näistä ajoista tässä yhteiskunnassa. Tavallaan Hankamäen esikoisessa on kulttikirjan aineksia, mutta lähinnä miespuolisille yliopistoälyköille.”
Kynureninaasi

Kynureninaasi eli kynureniinihydrolaasi on entsyymi, joka katalysoi kynureniinin tai 3-hydroksikynureniinin hydrolyysiä antraniilihapoksi tai 3-hydroksiantraniilihapoksi ja L-alaniiniksi. Entsyymi on aktiivinen erityisesti maksassa, keuhkoissa sekä aivoissa.

Mekanismi

Katalysoidakseen reaktiota kynureninaasi tarvitsee koentsyymikseen pyridoksaalifosfaatin. Substraattina oleva kynureniini muodostaa pyridoksaalifosfaatin kanssa aldimiinivälituotteen, joka tautomerisoituu. Tautomerisoitumista seuraa muutaman välivaiheen jälkeen tapahtuu retro-Claisen-reaktio, jossa antraniilihappo vapautuu.  Tällöin syntynyt enamiini protonoituu ja tautomerisoituu muodostaen  alaniinia.

Olosuhteet ja inhibiittorit

Ihmisen kynureninaasi toimii parhaiten hieman eri olosuhteissa eliöstä riippuen. Entsyymille sopiva pH-alue on 7–8,5. Ihmisen kynureninaasi toimii parhaiten ruumiinlämmön ollessa 37 °C ja pH:n ollessa neutraali. Kynureninaasia inhibitoivat monet D- ja L-aminohapot, jotka ovat kilpailevia inhibiittoreita eli sitoutuvat entsyymiin kynureninaasin sijaan. Lisäksi entsyymin toimintaa haittaavat muun muassa elohopea(II)kloridi ja kaliumsyanidi.

Hydroksikynureninuria

Hydroksikynureninuria on harvinainen sairaus, joka johtuu kynureninaasientsyymin puutostilasta. Siinä virtsaan erittyy poikkeuksellisen suuria määriä kynureniinia ja 3-hydroksikynureniinia.  Tilassa niasiinin tuotanto heikkenee ja siihen voi liittyä myös jälkeenjääneisyyttä psykomotoristen toimintojen kehittymisessä.
Kokemäen keskustaajama

Osa-alueet

Nykyiseen keskustaajamaan (2016) kuuluvia asuinalueita tai osa-alueita ovat Tulkkilan ympärillä Erkkilä, Krootila, Peuranpää, Penttilänniemi, Pappila, Kuoppala, Vuoltee ja Pyhänkorva. Peipohjassa siihen kuuluu Suokas, Haanmäki, Haanoja, Ratala, Peipohja ja Krannila. Itäisessä suunnassa sijaitsevat vielä Matomäki ja Riste.

Muotoutuminen

Tulkkilan asema kirkonkylänä ja kaupallisena keskuksena on kiistämätön selitys sen muodostumiselle taajamaksi jo 1800-luvulla.  Taajaväkiseksi yhdyskunnaksi Tulkkila muodostettiin vuonna 1923. Peipohjan erityisasema sai alkuuna, kun Tampereelta rakennettiin  Poriin rautatie. Radan pysäkkejä oli Peipohjassa, Tulkkilan lounaissivulla ja Ristellä. Risten muodostumisen syyksi mainitaan myös rautatiepysäkkiä. Kaksi vuotta Porinradan valmistumisen jälkeen siihen yhtyi Rauman rata Peipohjasta pari kilometriä luoteeseen.
Vuonna 1928 julkaistussa taloudellisessa kartatssa Kokemäen ainoa selvästi merkitty taajama oli Tulkkila  ja vuoden 1953 taloudellisen kartan mukaan suurimmat taajamat olivat Tulkkila, Peipohja ja Riste . Tämän jälkeen Tulkkilan ja Peipohjan taajamat ovat kasvaneet yhteen. 
Vuoden 1962 peruskartassa Tulkkila ja Erkkilä muodostivat yhtenäisen ja vanhemman kokonaisuuden. Se täydentyi Kokemäenjoen rantaa seuraten sekä itään Sonnilanjoelle että länteen Haanojan suuntaan. Pyhänkorvan maille rakennettiin Satakunnantien eteläpuolelle kerrostaloja ja uuden liikekeskuksen ensimmäiset huoneistot. Kun saavuttiin 1980-luvulle, olivat Tulkkila ja Erkkilä sekä Krootila kasvamassa yhteen, vaikka samalla asuinrakentaminen siirtyi myös muihin kohteisiin. 
Joen pohjoispuolella oli kaavoitettu asuinalueet Pappilaan, Penttilänniemeen ja Kuoppalaan, joita rakennettiin 1960-luvulla. Nämä alueet rakennettiin lähes täyteen 2010-luvulla. Silloin saatiin asuinalueiksi Kullaantien länsipuolen Vuolteen ranta-aluetta, jonka rakentaminen on käynnissä. Myös Orjapaadella Porolaan johtavan tien varressa sijaitsi vanha asuinrakennuskanta.
Riste oli syntynyt rautatien ympärille ja Ronkantien varteen. Rakentaminen seurasi Satakunnantietä kohti keskustaa, mutta siellä paineet purkautuivat Matomäen perustamiseen 1980-luvun alussa. Matomäki laajentui sen jälkeen Ristelle päin.
Peipohjan taajama syntyi Peipohjan rautatieaseman ympärille. Peipohjan läpi kulki Köyliön maantie, jonka varrelle syntyi asutusta ja johon kertyi pieniä liikkeitä. Kun valtatie 2 linjattiin Peipohjan läpi ja Köyliöntie ohitti Peipohjan, sai kylä lyhyeksi aikaa piristysruiskeen. Tien lounaispuolen  asuinalue laajeni, joka kasvoi vielä 1970-luvulla. Sekä rautatien ja valtatien välissä että uuden Köyliöntien varteen rakennettiin asuntoja. Peipohjan ammattikoulun länsipuolelle alkoi 1960-luvulla Ratalan asuinalueen rakentaminen, joka 1970-luvulla kilpaili samaan aikaan Haanojan rakentamisen kanssa. Rakentamisen vauhti hiljeni, mutta Peipohjan ja Tulkkilan välinen peltoalue on Satakunnantien ja joen varren välissä kasvamassa umpeen.
Marc-René de Voyer de Paulmy d’Argenson

Marc-René de Voyer de Paulmy d'Argenson (4. marraskuuta 1652 Venetsia – 8. toukokuuta 1721 Pariisi) oli Argensonin ensimmäinen markiisi ja ranskalainen poliitikko.
Marc-René de Voyer de Paulmy d'Argenson syntyi Venetsiassa, jossa hänen isänsä, jonka etunimi oli myös Marc-René, toimi suurlähettiläänä. Perinteen mukaisesti hänet julistettiin Venetsian kaupungin kummilapseksi ja tämän tähden hän sai kantaa etunimeä Marc.
Hän toimi valtioministerinä ja poliisipäällikkönä 21 vuotta 1697-1718. Hänen nimensä yhdistetään aina poliisipäällikön (Lieutenant général de police) virkainstituutioon. Hän laajensi viran toimialaa ja tehtäväkuvaa erityisesti perustamalla poliisitarkastajain virat vuonna 1708 ja tehostamalla julkisten paikkojen yleistä valvontaa. Hän taisteli jansenisteja vastaan ja vuonna 1709 ajoi pakoon Port-Royal-des-Champs'in nunnat.
Hän toimi Ranskan oikeusministerinä 28. tammikuuta 1718 – 7. kesäkuuta 1720 ja sijaishallituksen aikana valtiontalouden neuvoston puheenjohtajana. Hän onnistui vain vaivoin havaitsemaan Law-järjestelmän epäonnistumisen, mutta koki kuitenkin epäonnistuneensa tehtävässään ja luopui tehtävästään vuonna 1720.
Hänet valittiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1718, juuri kun hänen virkauransa oli korkeimmillaan. Hänen poikansa René-Louis ja Marc-Pierre loivat loistavat uran kuninkaan palveluksessa.