google/wiki40b huggingface dataset:
Kuningastukaani

Koko ja ulkonäkö

Kuningastukaani on kookkain tukaanilaji. Täysikasvuisen yksilön ruumis voi olla 66 cm pitkä ja painaa 700 grammaa. Kuningastukaanilla on suuri nokka, joka on pääosin väriltään keltainen. Siinä on tyvessä musta rajaviiva sekä kärjessä mustat laikut nokan kummallakin puolella. Nokan  pituus voi olla jopa kolmannes linnun koko pituudesta. Nokka näyttää painavalta, mutta itse asiassa se on hyvin kevyt, sillä kovan kuoren sisällä oleva luuaines on höttöistä ja pehmeää. Kuningastukaanin höyhenpeite on väriltään ruskeanhohtoisen musta lukuun ottamatta pyrstön yläpeitinhöyheniä, poskia ja kurkun aluetta, jotka ovat valkoisia. Värityksen takia kuningastukaani näyttää siltä, kuin sillä olisi yllään smokki. Silmiä ympäröi paljas keltaisenoranssi iho.

Levinneisyys

Kuningastukaania tavataan Etelä-Amerikan itäosissa Boliviassa, Perussa, Argentiinassa, Paraguayssa, Brasiliassa, Surinamessa ja Guyanassa. Jonkun verran lajia pidetään lemmikkinä, ja sen tulevaisuus voi olla uhattuna, jos laiton lemmikkieläinkauppa laajenee, sillä monet yksilöt kuolevat kuljetusten aikana, ja niiden tilalle hankitaan uusia.

Elinympäristö

Kuningastukaani elää useimmiten avoimilla metsämailla, joenvarsi- ja palmumetsiköissä, metsänreunoissa ja viljelyksillä, eikä karta ihmisasutustakaan. Laji välttelee laajoja, yhtenäisiä sademetsäalueita, mutta saattaa toisinaan elää sielläkin. Kuningastukaani on yleinen koko elinalueellaan.

Ravinto

Kuningastukaani käyttää ravinnokseen lähinnä hedelmiä, joita se poimii pitkällä nokallaan. Se voi myös syödä hyönteisiä, muita pikkueläimiä (lähinnä pieniä jyrsijöitä) ja muiden lintujen munia.

Lisääntyminen

Kuningastukaani saa yhden poikueen vuodessa. Korkealla puunkolossa sijaitsevassa pesässä on 2–4 puhtaan valkoista munaa, joita koiras ja naaras hautovat vuorotellen yhteensä 16-20 vuorokautta. Poikaset syntyvät alastomina ja sokeina, ja niiden kehitys on sangen hidasta, sillä niiden silmät avautuvat vasta kolmen viikon iässä. Ne saavat täyden höyhenpuvun ja oppivat lentämään 6–7 viikon iässä. Kuningastukaanit elävät keskimäärin kymmenvuotiaiksi.

Käyttäytyminen

Kuningastukaanit lentävät pienissä muutaman yksilön parvissa, ja elävät muutaman parin yhdyskuntina.

Ääntely

Kuningastukaani on hyvin äänekäs lintu. Puiden ylimmillä oksilla neljän tai viiden tukaanin voi kuulla esittävän eräänlaista "konserttia". "Konsertissa" ylimmällä istuva lintu on eräänlainen "kapellimestari", jonka laulun päälle muut laulavat. Alkuasukkaiden mukaan kuningastukaani ennustaa sadetta, jos se laulaa hyvin kovalla äänellä. Sen tavallisin ääni voi kantautua lähes kilometrin päähän.
Tiheikkömetsäkerttunen

Levinneisyys

Tiheikkömetsäkerttusta tavataan Lesothossa, Mosambikissa, Etelä-Afrikassa ja Zimbabwessa. Lajin on kuvattu olevan yleinen sopivissa elinympäristöissä ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kuninkaiden kuningas

Kuninkaiden kuningas (myös kuninkaitten tai kuningasten kuningas) oli alkuaan itämainen arvonimi, jota käyttivät Babylonian ja Persian kuninkaat sekä Egyptin faaraot. Myöhemmin se on ollut myös Iranin šaahin ja Etiopian keisarin arvonimenä.
Raamatussa nimitystä käytetään sekä Jumalasta että Kristuksesta Ensimmäisessä kirjeessä Timoteukselle ja Johanneksen ilmestyksessä  Jumalaa tarkoittavana se esiintyy myös joissakin virsissä, esimerkiksi Julius Krohnin isänmaallisessa virressä Oi kuningasten kuningas (nykyisessä virsikirjassa virsi 580).
Dagligt Allehanda

Dagligt Allehanda oli Helsingissä vuosina 1900–1901 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Dagligt Allehanda perustettiin ruotsinmielisten perustuslaillisten pää-äänenkannattajaksi Nya Pressenin ja Aftonpostenin lakkauttamisen jälkeen. Sen nimellisenä toimittajana ja julkaisijana toimi arkkitehti Jac. Ahrenberg. Seitsemästi viikossa ilmestyneen lehden linjaksi ilmoitettiin perustuslaillisuus ja isänmaallisuus. Viranomaiset lakkauttivat sensuurin tiukasti valvoman lehden syyskuussa 1901. Sen tilalle perustettiin Helsingfors-Posten.
HMS Bryony (K192)

Palvelus

Alus myytiin elokuussa 1947 Norjalle, joka muutti sen sääalus Polarfront II:ksi. Alus romutettiin 1979.
Chehalis (joki)

Joen kulku

Chehalisjoki alkaa West Fork Chehalis- ja East Fork Chehalis -jokien yhtymäkohdasta, Lewisin piirikunnan lounaisosassa. Sieltä joki virtaa pohjoiseen ja itään, keräten sivujokien virtoja, joiden pääasiallinen valuma-alue on Willapa Hillsin kukkulat ja muut läheiset matalahkot vuoret.
South Fork Chehalis -joki yhtyy Chehalisjokeen hieman Chehalisin kaupungista länteen. Kaupungin kohdalla jokeen yhtyy Newaukumjoki. Kaupungista joki virtaa pohjoiseen, ja Centralian kaupungin kohdalla Chehalikseen yhtyy Skookumchuckjoki.
Centralian jälkeen Chehalis virtaa pohjoiseen ja länteen, jossa siihen yhtyvät muun muassa Black Hillsin kukkuloilta tuleva Blackjoki sekä Satsop- ja Wynoocheejoet, joiden valuma-alueena on Olympicin vuoriston eteläosat. Wynocheejoki yhtyy Chehalisjokeen Montesanon kaupungin lähellä. Tästä eteenpäin vuorovesi vaikuttaa enenevissä määrin Chehalisjokeen, ja se laajenee Grays Harborin estuaariksi.
Aberdeenin kaupunki sijaitsee aivan Chehalisjoen suulla. Hieman kaupungista itään, Wishkahjoki yhtyy Chehalisjokeen. Hieman kaupungista länteen Hoquiamjoki yhtyy pääjokeen. Juuri ennen estuaarin laskua Tyyneen valtamereen, siihen yhtyy vielä Humptulipsjoki.
Aldo van Eyck

Aldo van Eyck [eik] (1918–1999) oli Alankomaiden 1900-luvun huomattavimpia arkkitehteja. Vuosina 1966–1984 hän oli Delftin teknillisen yliopiston professori. Yhdessä Herman Hertzbergerin kanssa hän 1960-luvulla kehitti rakennuksen käyttäjän yksilöllisiä tarpeita painottavan alankomaalaisen arkkitehtuurin struktualismisuuntauksen. Hän suunnitteli mm. Pentagonin asuinalueen Amsterdamissa ja Eurooppalaisen avaruuslentokeskuksen ESTECin, joka on Noordwijkissä Haagin lähellä.
Jääpallon SM-sarja 1945

Kokoonpanot

WP-35:n joukkue: Pentti Antikainen (mv), Veikko Eronen, Artturi Jussila, Kauko Immonen, Aarni Sutinen, Heikki Karikoski, Martti Vepsäläinen, Arvo Heiskanen, Väinö Markkanen, Viljo Eronen, Vilho Kantanen, Veikko Tuomainen, Yrjö Jussila, Leo Huupponen ja Erkki Immonen. Valmentajana oli Hugo Hirki.
OPS:n joukkue: Olavi Haapakoski, Olavi Pyykkö, Leevi Leiviskä, Raine Vilen, Kalle Sohlo, Reino Arvola, Pentti Kamppila, Veikko Sohlo, Lauri Halonen, Joju Kilponen ja Toivo Suomalainen.

Suomen-sarja

Lohkojen voittajiksi selvisivät Helsingin Palloseura, Kuopion Pallo-Toverit ja Porin Kärpät. Näiden lisäksi myös Rauman Iirot nousivat mestaruussarjaan, josta pudotettiin vain TUL:n joukkueet Viipurin Toverit, Turun Pyrkivä, Pietarsaaren Into ja Varkauden Työväen Palloilijat.
Härmälän kirkko

Historia

Kirkkovaltuusto teki päätöksen kirkon rakentamisesta Härmälään vuonna 1938, mutta se valmistui vasta 1972. Lentokentän läheisyyden vuoksi puolustuministeriö rajoitti kirkon maksimikorkeudeksi 12 metriä.
Robert Sean Leonard

Robert Sean Leonard (alk. Robert Lawrence Leonard, s. 28. helmikuuta 1969 Westwood, New Jersey) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Neil Perryn roolista Oscar-palkitussa elokuvassa Kuolleiden runoilijoiden seura (1989) sekä syöpälääkäri James Wilsonina sairaalasarjassa House (2004–2012).

Yksityiselämä

Leonard on naimisissa Gabriella Salickin kanssa, he avioituivat kesällä 2008. Heillä on vuonna 2009 syntynyt tytär Eleanor. Toinen tytär Claudia taas on syntynyt kesäkuussa 2012. Leonard on hyvä ystävä Housessa pääosaa näyttelevän Hugh Laurien kanssa.
Kalastuksenvalvoja

Kalastuksenvalvoja on koulutuksen saanut julkista valtaa käyttävä henkilö, jonka vesialueen omistaja on valtuuttanut valvomaan oman vesialueensa kalastusta. Suomessa ELY-keskus hyväksyy koulutuksen saaneet hyvämaineiset ja tehtävään soveltuvat henkilöt kalastuksenvalvojiksi. Valtion mailla kalastuksen valvontaa suorittavat Metsähallituksen erävalvojat.
Vaatimus koulutuksesta tuli kalastuslakiin vuonna 2012, ja siinä pääpaino on lain ja asetuksen tuntemisessa. Laki astui voimaan 4. huhtikuuta 2012, ja kalastuslain täytäntöönpanoasetus 5. huhtikuuta 2012. 
Kalastuksenvalvoja voi pysäyttää kalastukseen käytettävän vesikulkuneuvon ja tarkistaa kalastajien henkilöllisyyden. Valvojalla on oikeus takavarikoida kalastusvälineet ja kalasaalis, jos henkilöillä ei ole asianmukaista lupaa kalastamiseen kyseisellä vesialueella, kuten vesialueen omistajan pyydysmerkkejä tai valtion kalastonhoitomaksun  suorittamisesta kuittia.
Rohmoiva

Rohmoiva (ven. Рохмойва) on tunturi Kantalahden piirissä Murmanskin alueen lounaisosassa Venäjällä. Rohmoiva sijaitsee aivan Sallatunturin länsipuolella. Tunturin huippu on 658 metrin korkeudessa.  Rohmoiva sijaitsee Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla Sallan–Kuusamon alueella ja kuului ennen alueluovutuksia Sallan kuntaan.
Silja Rantanen

Silja Irene Rantanen (s. 30. heinäkuuta 1955 Helsinki) on suomalainen taidemaalari.
Rantanen opiskeli 1974–1976 Helsingin teknillisessä korkeakoulussa arkkitehtiosastolla ja 1976–1980 Suomen Taideakatemian koulussa maalauslinjalla. Rantanen oli Taideteollisen korkeakoulun opettajana 1983–1986 ja professorina Kungliga Konsthögskolanissa 1994–1995. Rantanen toimi Kuvataideakatemian maalaustaiteen professorina vuosina 2009–2015.
Rantasen maalausten aiheet liittyvät tilan merkitykseen ja kokemiseen, joita hän tarkastelee abstraktin käsitteellisessä muodossa. Hän debytoi Helsingissä 1971 ja on osallistunut kotimaisiin yhteisnäyttelyihin vuodesta 1977 alkaen. 
Rantasen maalausten voidaan katsoa edustavan postmodernismia, vaikka hänet luetaan yleensä myös merkittävien suomalaisten uusekspressionistien ryhmään yhdessä Marika Mäkelän ja Leena Luostarisen kanssa. Rantanen käsittelee tuotannossaan arkkitehtonisia muotoja ja tiloja. Maalausten muotokieli koostuu usein arkkitehtuurin peruselementeistä: viivoista, tasoista ja niiden yhdistelmistä. Rakenne-elementit luovat teoksiin tiloja ja voimakenttiä, jotka heijastavat erilaisia ajatuksia ja tunnetiloja.  Rantasen teokset voivat käsitellä myös arkipäiväisten esineiden, kuten pullapitkon tai astiankuivaustelineen rakennetta.
Rantasen vanhemmat olivat diplomi-insinööri, kauppatieteen lisensiaatti Esko Rantanen ja tekstiilitaiteilija Kirsti Rantanen (o.s. Widing). Hänen puolisonsa oli taiteilija Carolus Enckell vuodesta 1991.
Silja Rantanen väitteli kuvataiteen tohtoriksi marraskuussa 2014 opinnäytetyöllään, jonka otsikko on Ulos sulkeista: Nykytaiteen teosmuotojen tulkintaa.
Rakkauden jälkeen

Rakkauden jälkeen on Carolan levyttämä musiikkikappale vuodelta 1968. Se on Kari Tuomisaaren sanoittama ja Esko Linnavallin sovittama käännösversio itävaltalaisen Udo Jürgensin säveltämästä ja alun perin esittämästä kappaleesta ”Was ich dir sagen will”, jonka saksankieliset sanat on tehnyt Joachim Fuchsberger.
Jürgensin kappale on tehty suomen lisäksi myös japaniksi (”Wakare no asa”), turkiksi (”Boş Sokak”), espanjaksi (”Alguien Canto”) ja englanniksi (”The Music Played”). Carolan versio muistuttaa sekä sanoituksensa että sovituksensa osalta enemmän englanninkielistä Matt Monron versiota kuin Udo Jürgensin levytystä. Saksankielisessä alkuperäisversiossa mies laulaa, ettei osaa oikein puhua rakkaimmalleen kuin pianonsa välityksellä. Englannin- ja suomenkielisissä versiossa ollaan tanssiravintolassa, jossa laulun kertoja näkee entisen rakastettunsa viihtyvän uuden kumppanin kanssa toisessa seurueessa.
Carolan lisäksi kappaleen ovat Kari Tuomisaaren tekstillä levyttäneet ainakin Juhani Markola (1974), Berit (1980), Belaboris (1984), Harri Marstio (1988), Kirsi Tarvainen (2014) ja Hanna Pakarinen (2016).
Helmer Tegengren

Helmer Tegengren (24. syyskuuta 1904 Närpiö – 9. helmikuuta 1974 Turku) oli suomalainen historiantutkija, Pohjoismaisen kulttuurihistorian ja kansatieteen professori Åbo Akademissa vuodesta 1953. Hän oli Åbo Akademin sihteeri 1945–1953 ja dosentti 1944–1953 sekä Åbo Akademin kauppakorkeakoulun sihteeri ja opettaja 1929–1945. Hän on kirjoittanut pitäjänhistorioita muun muassa Kruunupyystä (1943) ja Billnäsin tehtaan historian (1949).
Raija Talvio

Raija Talvio (s. 30. huhtikuuta 1959 Helsinki) on suomalainen käsikirjoittaja, leikkaaja ja käsikirjoittamisen opettaja.
Koulutukseltaan Talvio on taiteen tohtori Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelu korkeakoulusta (2015). Hän on työskennellyt tutkijana ja käsikirjoittamisen tuntiopettajana Aalto-yliopiston taiteiden ja suunnittelun korkeakoulun elokuva- ja lavastustaiteen laitoksella.
Talvio toimi leikkausassistenttina Aki Kaurismäen esikoiselokuvassa Rikos ja rangaistus (1983), minkä jälkeen hän leikkasi ohjaajan kaikki 1980-luvulla valmistuneet elokuvat. Talvio on leikannut myös useita Anssi Mänttärin elokuvia.
Talvio on käsikirjoittanut Taru Mäkelän ohjaamat elokuvat Pikkusisar (1999), josta Mäkelä ja Talvio saivat vuoden 2000 Suomi-palkinnon, ja Mieletön elokuu. (2013). Hän on käsikirjoittanut myös Kari Paljakan kaksiosaisen Hannu Salaman romaaniin perustuneen tv-sarjan Siinä näkijä missä tekijä (2012).
Anna Demidova

Anna Stepanovna Demidova (ven. Анна Степановна Демидова; 26. tammikuuta (J: 16. tammikuuta) 1878 Tšerepovets – 17. heinäkuuta 1918 Jekaterinburg) oli keisarinna Aleksandran naimaton hovineito, joka seurasi vangittua tsaariperhettä karkotukseen Tobolskiin ja Jekaterinburgiin. Hän kuoli Ipatjevin talossa Uralin työläisten alueneuvoston nimissä toimeenpannussa joukkomurhassa yhdessä Nikolai II:n perheenjäsenten, palvelusväen ja henkilääkärin kanssa heinäkuussa 1918. 
Anna Demidovan ruumiin jäännökset löydettiin 1991 joukkohaudasta Koptjakin metsästä, ja hänet haudattiin Pietari-Paavalin linnoituksen kirkkoon heinäkuussa 1998 päivälleen 80 vuotta surmatyön jälkeen. Demidovan maine palautettiin vuonna 2009.
Jurovski kuitenkin väitti polttaneensa Demidovan, mutta tämä on kuitenkin osoitettu Jurovskin valheeksi.
Jarmo Jalarvo

Jarmo Jalarvo (s. 9. toukokuuta 1952 Tampere) on suomalainen entinen jääkiekkotuomari. Hän toimi sekä pää- että linjatuomarina. Jalarvo on valittu Suomen Jääkiekkoleijonaksi numerolla 151.
Jarmo Jalarvo oli SM-liigassa linjatuomarina vuosina 1975–82 ja päätuomarina vuosina 1983–88. Jalarvo tuomaroi myös maaotteluita. Hän osallistui linjatuomarina yksiin ja päätuomarina kaksiin MM-kisoihin.
Erotuomariuran jälkeen Jalarvo on toiminut SM-liigassa, Suomen Jääkiekkoliitossa ja Kansainvälisessä Jääkiekkoliitossa monenlaisissa erotuomaritoiminnan vastuutehtävissä.
Koskisenkylä

Koskisenkylä (ven. Ко́сколово, Koskolovo, saks. Koskelowa) on kylä Venäjällä Leningradin alueen Jaaman piirin Viistinän kunnassa. Se sijaitsee Soikkolan niemen läntisessä tyviosassa Suomenlahden Laukaanlahteen laskevan Haapalanjoen alajuoksulla. Kylästä on maantieyhteys Viistinään, Jaamaan sekä Kattilan kautta Pietarin ja Tallinnan väliselle valtatielle. Kylän vieressä sijaitsee Laukaansuun satama. Vuonna 2007 Koskisenkylässä oli yhdeksän vakituista asukasta.
Seudun kylät mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1499/1500. Koskisenkylä esiintyy ensimmäisen kerran muodossa Koschola vuosina 1618–1623 laaditussa ruotsalaisessa verokirjassa. Vuonna 1848 kylässä asui 291 inkerikkoa ja 68 saksalaista. Jälkimmäiset olivat Venäjälle muuttaneita uskonnoltaan luterilaisia siirtolaisia, jotka työskentelivät Haapalanjoen suuhun 1700-luvun lopulla perustetussa lasitehtaassa. Vuonna 1862 kylä jakautui kahteen osaan, joista toinen kuului hoville ja toinen tilanomistajalle. Lisäksi oli tilanomistajan kartano.
1800-luvun lopussa Koskisenkylään perustettiin zemstvolaitoksen ylläpitämä koulu. 1900-luvun alussa toinen kylänosista toimi Jaaman kihlakunnan Laukaan volostin sekä poliisipiirin keskuksena. Ilmeisesti näihin aikoihin Soikkolan ortodoksiseen seurakuntaan kuuluneeseen kylään rakennettiin oma tšasouna.
Vuonna 1926 Koskisenkylän kyläneuvostoalue käsitti 119 taloutta ja 497 asukasta. Siihen kuului kolme kylänosaa, kaksi pienempää asutusta, saha, mylly sekä neljä huuttoria. Väestönlaskennan mukaan alueen asukkaista 381 oli inkerikkoja, 82 venäläisiä, 7 virolaisia, 3 suomalaisia ja 2 lättejä. Vuonna 1936 Koskisenkylä sai kansallisen inkeroisen kyläneuvoston statuksen. Vuonna 1939 se lakkautettiin ja liitettiin Soikkolan kyläneuvostoon.
Vuonna 1934 Koskisenkylän pohjoispuolelle Ruutsiaan alettiin rakentaa laivastotukikohtaa, joka tunnettiin myös nimillä Stroitelstvo-200 ja Komsomolsk-na-Baltike. Koskisenkylän tienoilla toimi vuosina 1937–1941 Lužlagin vankileiri. Vangit ja palkattu työvoima rakensivat Laukaanlahden rantoja myöten kulkeneen rautatien, jonka varrelle perustettiin Koskisenkylän asema. Haapalanjoelle rakennettiin sähkövoimala ja kylän eteläpuolelle tiilitehdas. Rakennelmat tuhottiin puna-armeijan vetäytyessä elokuussa 1941. Toisen maailmansodan aikana saksalaiset siirsivät Koskisenkylän asukkaat Viron kautta Suomeen. Sodan jälkeen heidät palautettiin Neuvostoliittoon, mutta vain osa onnistui palaamaan kotikyläänsä.
Sodan jälkeen Koskisenkylän väkiluku väheni, mutta samalla siitä muodostui suosittu lomanviettopaikka. Vakituisia asukkaita oli 101 vuonna 1966, 78 vuonna 1975, 33 vuonna 1989 ja 27 vuonna 2002. 1990-luvun alussa kylään rakennettiin kymmeniä uusia huviloita. Laukaansuun sataman perustaminen kylän viereen on muuttanut voimakkaasti ympäristöä ja pakottanut monet kesäasukkaat siirtymään muualle. Kylän tulevaisuus riippuu sataman kehityksestä. Toistaiseksi ei tiedetä, nielaiseeko sen sataman laajeneva teollisuusalue, tuleeko siitä sataman henkilökunnan asuinpaikka tai missä määrin se voi säilyä perinteisenä maalaiskylänä.
Tunturikoivu

Levinneisyys

Pohjois-Euroopassa tunturikoivu kasvaa Skandien vuoristossa Etelä-Norjasta Ruijaan Jäämeren rannikolle asti, Suomen pohjoisosissa ja täältä Kuolan niemimaalle ja muualle Venäjän pohjoisosiin. Tunturikoivu on ainoa alkuperäinen puulaji Islannissa ja Grönlannissa.
Suomessa tunturikoivua esiintyy runsaimmin Lapin koivuvyöhykkeellä Inarissa ja Enontekiöllä. Etelämpänä se esiintyy matalien havupuiden kanssa Lapin harvakasvuisissa metsissä Keski-Lappiin saakka, esimerkiksi Sodankylään. Etelämpänä sen korvaavat hies- ja rauduskoivu.
Tunturikoivu kasvaa metsänrajalta 300–650 m:n korkeudesta 980 metriin asti.

Käyttö

Tunturikoivua käytetään runsaasti polttopuuna, sillä se on yleensä ainoa puu tunturialueiden läheisyydessä. Rakennuspuuksi siitä ei ole, sillä se on ohutrunkoinen ja useimmiten mutkainen.
Jackie Curtis

John Curtis Holder Jr. (19. helmikuuta 1947 – 15. toukokuuta 1985 New York), tunnetaan paremmin nimellä Jackie Curtis, oli näyttelijä, kirjailija, laulaja ja Warholin supertähti.

Varhaiset vaiheet

Curtis syntyi New Yorkissa isälleen John Holderille ja äidilleen Jenevive Uglialorolle. Koko uransa ajan hän esiintyi sekä miehenä että naisena. Dragissa ollessaan hänellä oli tavallisesti huulipunaa, glitteriä, kirkkaanpunainen tukka ja kuluneet, repaleiset vaatteet. Curtis toimi tienraivaajana tälle uniikille tyylille, jota myöhemmin esiintyi muun muassa glam rockin ja glitter rockin yhteydessä.
Länsisatama

Länsisatama on matkustajasatama  Helsingin Länsisataman kaupunginosassa, pääosin sen Jätkäsaaren osa-alueella. Tämän ohella Länsisataman satama-alueisiin kuuluu Munkkisaaren länsireunalla sijaitseva, risteilyalusten käyttämä Munkkisaaren laituri. Aiemmin satamaan johti Helsingin satamarata, mutta se purettiin toukokuussa 2009 sataman tavaraliikenteen loputtua. Loppuvuodesta 2008 Länsisatamassa sijainneen konttisataman liikenne siirtyi uuteen Vuosaaren satamaan. Ennen sataman käytössä olleelta Jätkäsaaren alueelta vapautui paljon tilaa konttiliikenteen siirryttyä Vuosaareen. Tällä hetkellä alueelle on rakenteilla asuntoja 16 000 asukkaalle ja 6 000 työpaikkaa.
Länsisatamaa käyttää vuodessa noin  6,6 miljoonaa matkustajaa säännöllisessä linjaliikenteessä sekä 400 000 kansainvälisen risteilyliikenteen matkustajaa. Lisäksi sataman kautta kulkee vuosittain 2,6 miljoonaa tonnia yksiköityä tavaraa. 
Länsisatamassa on kaksi matkustajaterminaalia. Länsiterminaali 1 käyttää pääasiassa Helsingistä Pietariin kulkeva matkustaja-alus, mutta myös Helsingistä Tallinnaan kulkeva aluksia. Länsisatamaan valmistui uusi Länsiterminaali 2 helmikuussa 2017 , ja se on varattu nopealle reittiliikenteelle Helsingin ja Tallinnan välillä. Lisäksi Länsisatamaan saapuu kesäaikaan kansainvälisiä risteilyaluksia.

Hernesaaren uudet laiturit

Helsingin Satama rakentaa Hernesaareen uudet laiturit kansainvälisiä risteilyaluksia varten, jolloin isoimmat risteilyalukset mahtuvat paremmin. Laiturin rakentaminen aloitettiin 2017 ja se otetaan käyttöön vuoden 2019 aikana.
OP Ryhmän Taidesäätiö

OP Ryhmän Taidesäätiö  (aiemmin Pohjola Pankin Taidesäätiö, sitä ennen OKOn taidesäätiö) omistaa arvokkaan jousisoitinkokoelman ja tukee kuvataiteita hankkimalla nykytaiteilijoiden teoksia finanssiryhmä OP:n toimitiloihin.
Taidesäätiö perustettiin vuonna 1987 hallinnoimaan Osuuspankkien keskuspankin 1980-luvun puolivälissä hankkimia soittimia.

Taidekokoelma

Säätiön toinen tehtävä on tukea suomalaista kuvataidetta hankkimalla nykytaiteilijoiden töitä suoraan taiteilijoilta. Kokoelmaan kuuluu maalauksia, veistoksia ja grafiikkaa. Taidesäätiö kartuttaa kokoelmaansa vuosittain, jolloin hyödynnetään alan asiantuntijoita.
Yleisurheilu kesäolympialaisissa 2020 – miesten pituushyppy

Aikataulu

Karsintakierrokset kilpaillaan 1. elokuuta. Loppukilpailu käydään 3. elokuuta. Palkintojenjakotilaisuus on 3. elokuuta.
Valkialampi (Lemi, Tuuliainen)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 4,6 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Kivijärven alueeseen (14.192) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 85,8 metriä mpy.
Jack Eichel

Ammattilaisura

Eichel varattiin vuoden 2015 NHL:n varaustilaisuudessa Buffalo Sabresiin heti toisena pelaajana kanadalaisen Connor McDavidin jälkeen  , jonka varasi Edmonton Oilers

Maajoukkueura

Vuosina 2012–2014 Eichel kuului Yhdysvaltain jääkiekkoliiton pelaajakehitysohjelmaan USNTDP:hen, ja voitti U18-ikäluokan MM-kisoissa yhden kullan ja yhden hopean. Hän toimi USA:n U20-maajoukkueen kapteenina nuorten MM-kisoissa 2015.
Eichel valittiin Yhdysvaltain joukkueeseen 18-vuotiaana vuoden 2015 aikuisten MM-kisoihin, joissa joukkue saavutti pronssia. Eichel teki kymmenessä ottelussa tehot 2+5=7.
2. maaliskuuta 2016, Stan Bowman ja Peter Chiarelli valitsivat Eichelin ensimmäisten pelaajien joukossa edustamaan Pohjois-Amerikan alle 23-vuotiaiden yhdistelmäjoukkuetta vuoden 2016 maailmancupiin.
Cajunit

Historia

Cajunien alkuperä on Keski-Ouest alueilla Ranskassa, josta muutti Kanadan Nova Scotiaan väestöä. Vuonna 1755 nämä Acadian asukkaat muuttivat Etelä-Louisianaan ja perustivat sinne laajan ranskaa puhuvan yhteisön. Vuosien 1765 ja 1785 aikana, noin 3000 acadiaania muutti Louisianaan. Termi "cajun" lieneekin muunnelma "acadiasta". Yhteisö oli 1900-luvulle asti yksikielinen, mutta nykyään kaikki cajunit puhuvat seka cajunin ranskaa että englantia vaikkakin ranskan puhuminen painottuu nykyisin enemmän eteläisille suoalueille. 
Monet cajun-sukunimet, kuten esimerkiksi Soileau, Romero, Huval, Fontenot, eivät olet acadiaaniperää vaan enemmänkin espanjalaista, saksalaista, tai ranskan kreoliperäistä. Jotkut nimet ovat anglikaanista tai skottilais-iiriläistä perua.