Endogeeniset prosessit

Endogeeniset prosessit (engl. endogenetic processes) ovat luonnonmaantieteessä ja geomorfologiassa maapallon sisäsyntyisiä prosesseja.
Ne ovat maan sisäisen lämpöenergian astenosfäärin konvektiovirtausten välityksellä aiheuttamia maanpintaan kohdistuvia toimintoja. Niihin kuuluvat litosfäärilaattojen liikkeet, vuorten poimutus, tulivuoritoiminta, maanjäristykset, lohkovuoristot ja maankohoaminen.
Kiviainesten muuttuminen pitkien aikojen kuluessa muodostaa kiertokulun, jota kutsutaan endogeeniseksi kiertokuluksi tai kivien kiertokuluksi.
Maapallon pintaosista erottui ensimmäisen puolen miljardin vuoden aikana kevyitä mineraaleja muodostaen maapallon kuoren. Kaikkein keveimmistä syntyi pieniä alkumantereita joista myöhemmin kasvoivat nykyisen muotoiset mantereet. Kaikkialla maapallon kalliossa on merkkejä vuorijonojen poimutuksista, maanjäristyksistä sekä paikoin myös tulivuorenpurkauksista.

Endogeenisten tapahtumien synty

Maan syntyvaiheessa noin 4 570 miljoonaa vuotta sitten lämpötilan kohotessa nikkeli ja rauta alkoivat sulaa ja niiden muodostamat pisarat vajosivat Maa keskustaan syrjäyttäen kevyemmät aineet ja muodostaen maapallon kerroksellisen rakenteen. Kuun meteoriittitörmäykset loppuivat noin 3800 miljoonaa vuotta sitten Maan pintaosien jähmettyessä kivikehäksi, litosfääriksi. Kuoren kivikehä johtaa huonosti lämpöä. Maan sisäosa pysyy lämpimänä aineiden radioaktiivisen hajoamisen seurauksena. Kuumasta sisuksesta lämpöä kuitenkin kulkeutuu pintaan hitaiden virtausten ansiosta, jotka ovat pirstoneet kivikehän useaksi eri laataksi. Laatat liikkuvat usealla tavalla toisiinsa aiheuttaen sisäsyntyisiä ilmiöitä; poimuvuoristo, maanjäristys. Toisaalta mm. isostasian (~tasapainotila), jääkauden, 5–20 km:n syvyydessä vaikuttavien heikkojen maanjäristysten, seurauksena, myös Suomessa ilmenee maankohoamista.

Maapallon sisärakenne

Maan sisärakenne jaetaan kemiallisen koostumuksensa perusteella kolmeen kehään: kuoreen, vaippaan ja ytimeen.

Endogeeniset tapahtumat Suomessa

Suomen kallioperä sijaitsee kaukana endogeenisesti aktiivisista litosfäärilaattojen saumakohdista. Suomen kallioperä on peruskalliota ja Suomi kuuluu geologiselta rakenteeltaan Ruotsin, Norjan sekä Venäjän Karjalan ja Kuolan kanssa Fennoskandiaan. Se on Skandien vuoristoa lukuun ottamatta hyvin vanhaa, prekambrista kallioperää. Alueita, joissa peruskallio yltää kallioperän pintaan saakka, sanotaan kilpialueiksi; esim. Kanada, Afrikka ja Australia.
Suurin osa Fennoskandiasta ei ole ollut lähes pariin miljardiin vuoteen pitkäaikaisen veden alla seurauksella, että sen kallioperä on ollut alttiina rapautumiselle ja kulutukselle. Aikoinaan syntyneet sedimenttikerrokset ovat pieniä rippeitä lukuun ottamatta kuluneet tai muuttuneet metamorfisiksi kivilajeiksi poimutuksissa. Tämän seurauksena peruskallio on Suomessa paikoin kallioina näkyvissä heti maaperäkerrosten alta. Suomen kallioperä koostuukin suurimmaksi osaksi gneissistä, jota on syntynyt kovassa kuumuudessa ja vuoriston poimuttuessa. Graniitin säännölliset kiteet ovat syntyneet magman jähmettyessä riittävän hitaasti yli kymmenen kilometrin syvyydellä miljoonien vuosien kuluessa. Vuorioston kuluessa graniitti on tullut esille.
Fennoskandian kivien siirtymiä, vaelluksia ja alueen kiertymiä, on selvitetty kiviin tallentuneen magneettisuuden suunnan perusteella. Vaelluksen nopeus on ollut keskimäärin pari senttimetriä vuodessa.

Arkeeiset vuorijonot, maan repeäminen ja poimuttuminen

Ensimmäistä maailmankautta, joka alkoi Maan synnystä ja päättyi 2,5 miljardia vuotta sitten nimitetään arkeeiseksi ajaksi. Arkeeisen ajan aikana Maan kuori muodostui ja syntyi alkumantereita, jotka kasvoivat nopeasti. Arkeeisen ajan päätyttyä alkumantereen laidassa maankuori alkoi repeämään (vrt. esim. Itä-Afrikan hautavajoama Itä-Afrikan alueella tai Punainenmeri) ja siihen työntyi Maan vaipasta satoja kuutiokilometrejä basalttista laavaa. Repeämästä kasvoi meri, jonka rantavesiin kerrostui sedimenttejä kuten hiekkaa ja savea, ja jotka kovettuivat sedimenttikiviksi ja edelleen esim. kvartsiitiksi.
Laattojen rajat eivät ole pysyviä vaan ne häviävät mannerten törmätessä ja saumautuvat kiinni toisiinsa, tai revetessään muodostavat uusia laattoja. Noin 1,9 miljardia vuotta sitten laatan alityöntövyöhyke oli jälleen siirtynyt silloisen Fennoskandian laatan kilpialueen laitaan kun samaan aikaan lännestä vaeltaneen laatan mereinen osa painui kokonaan mantereisen laatan alle seurauksella, että laattojen mantereiset osat törmäsivät toisiinsa ja niiden reunat poimuttuivat vuoristoksi, Svekokarelidiksi. Eteläisen Suomen läpi aina Keski-Ruotsiin ulottuvaa osaa sanotaan Svekofennideiksi kun Karelidit on kulkenut Kaakkois-Suomesta Perämeren perukkaan ja Etelä-Lappiin. Rapakivi on suuren graniittimagman purkauksessa noin 1600 miljoonaa vuotta sitten syntynyt, jolla on taipumuksena rapautua karkeaksi soraksi.