Kiinan kirjoitusjärjestelmä

Historia

Kiinan kirjoitusjärjestelmä on yli 3 000 vuoden ikäinen. Sen taustalla on solmujen solmintaa, erilaisia kaiverruksia ja klaanisymboleita. Kirjoitusmerkkien varhaisin kehitysvaihe ovat oraakkeliluukirjoitukset, jotka ovat peräisin Shang-dynastian ajalta noin 1100–1400-luvulta eaa. Zhou-kaudella 1100–300 eaa. yleistyivät pronssimerkit, jotka olivat muodoltaan pehmeämpiä kuin oraakkeliluukirjoitus. Qin-dynastian aikana 221–206 eaa. kirjoitusjärjestelmä uudistettiin. Silloin käytettyä ”pikku leima” -kirjoitusta (eli ”pientä sinettikirjoitusta”) käytetään edelleen esimerkiksi taiteilijoiden nimisineteissä ja kiinalaisessa kalligrafiassa. Siitä kehittyi Han-dynastian (206 eaa. – 220 jaa.) aikainen virallinen kirjoitus (lishu) ja nykyisin käytössä oleva normaalikirjoitus (kaishu). Yksi kaishun muunnelma on Hunanin maakunnan naisten käyttämä tavukirjoitusjärjestelmä nüshu. Samoihin aikoihin kaishun kanssa kehittyi xingshu eli sujuva kirjoitus. Xingshu on vapaamuotoisempaa kuin normaalikirjoitus, eräänlaista kaunokirjoitusta, ja se on edelleen yksi kalligrafien suosikeista. Kiinan kalligrafiatyyleistä vapaamuotoisin, caoshu eli ruohokirjoitus, kehittyi lopulliseen muotoonsa Tang-dynastian aikana 618–907.
Nykyiset kirjoitusmerkit saivat muotonsa Han-dynastian loppupuolella, joten normaalikirjoitus on ollut käytössä 1 800 vuoden ajan.
Vuoden 1949 kommunistien valtaannousun jälkeen normaalikirjoitusmerkkejä on yksinkertaistettu, jotta kansa oppisi paremmin lukemaan ja kirjoittamaan. Yksinkertaistaminen on vaikuttanut yli 2 000 kirjoitusmerkkiin. Perinteisiä yksinkertaistamattomia merkkejä käytetään kuitenkin edelleen muun muassa Taiwanissa ja Hongkongissa.

Kirjoitusmerkkien määrä

Nykyisin käytössä olevia kiinan kielen kirjoitusmerkkejä (hanzi) on noin 20 000. Kiinan suurimmissa sanakirjoissa on noin 50 000 merkkiä, mutta niihin lukeutuu paljon vanhoja, käytöstä poistuneita ”kuolleita” merkkejä. Tavallisessa sanakirjassa on noin 7 000–9 000 merkkiä. Virallinen lukutaitoisuusraja on 1 500 merkkiä, mutta esimerkiksi sanomalehden lukemiseen vaaditaan 2 000–3 000 merkin hallinta. Yleisimmät 2 400 merkkiä kattavat 99 prosenttia kaikkien kiinalaisten tekstien merkeistä.
Koska kiinan kielessä on vain 1 196 eri tavoin ääntyvää tavua mutta 20 000 kirjoitusmerkkiä, moni kirjoitusmerkki ääntyy samalla tavalla. Esimerkiksi shì voidaan kirjoittaa yli 20 eri merkillä, jotka kaikki tarkoittavat eri asiaa.

Radikaalit

Radikaali on kirjoitusmerkin osa, joka antaa usein vihjeen koko merkin merkityksestä. Jokaisessa kirjoitusmerkissä on radikaali. Radikaaleja on perinteisessä merkistössä nykyisin 214, ja niissä on yhdestä seitsemääntoista vetoa. Jotkin radikaalit kirjoitetaan eri tavoin riippuen siitä, esiintyvätkö ne itsenäisenä merkkinä tai jonkin merkin osana: esimerkiksi 人 voidaan kirjoittaa myös 亻. Kiinalaisissa sanakirjoissa kirjoitusmerkit järjestellään niiden radikaalien piirtovetojen lukumäärän mukaisesti.

Vetojen suunta

Vaakaviivat (esim. merkissä 一) vedetään vasemmalta oikealle. Pystyviivat (esim. 川) vedetään ylhäältä alas; joskus ne lopetetaan koukkuun (esim. 小). Laatikot (esim. 口) vedetään kolmella vedolla: ensin vasen reuna, sitten yläreuna ja oikea reuna yhdellä vedolla, lopuksi alareuna.

Kirjoitussuunta

Nykyisin kiinan kieltä kirjoitetaan joko vaakariveittäin vasemmalta oikealle, yläriviltä aloittaen, tai pystyriveittäin ylhäältä alas ja oikealta vasemmalle, oikeanpuolimmaisesta pystyrivistä aloittaen. Lyhyet tekstit voidaan historiallisista syistä kirjoittaa vaakasuunnassa joskus oikealta vasemmalle, kuten temppelien seinissä olevat nimet.

Käyttö muissa kielissä

Japanin kieli käyttää edelleen kiinalaisia merkkejä (jap. kanji) isona osana kirjoitusjärjestelmäänsä. Korean kielessä niitä (kor. hanja) käytetään nykyään vain Etelä-Korean puolella ja sielläkin käyttö on hiipumaan päin; Pohjois-Koreassa niistä on jo kokonaan luovuttu ja siirrytty täysin hangul-merkistöön. Vietnamin kielessä on myös siirrytty pois kiinalaisista merkeistä (viet. Chữ Nôm)  latinalaiseen aakkostoon.