google/wiki40b huggingface dataset:
Valentine Bialas

Valentine Bialas (10. tammikuuta, 1903, Boston, Massachusetts – 9. maaliskuuta 1965, Utica, New York) oli amerikkalainen pikaluistelija, joka osallistui kolmiin olympialaisiin eli 1924-1932.
Vuoden 1924 kisoissa Ranskan Chamonixissa Bialas oli erityisesti pitempien matkojen luistelija. Hän sijoittui kisojen 5 000 metrillä kuudenneksi ja 10 000 metrillä kahdeksanneksi. Neljä vuotta myöhemmin St. Moritzin talviolympialaisissa 1928 hän luisteli kaikki matkat: 500 metrin 17., 1 500 metrillä kuudes, 5 000 metrillä myös kuudes. Kisojen 10 000 metrin luistelukilpailu jouduttiin sääolojen vuoksi keskeyttämään; näin Bialasin alkupään pareissa luistelema tulos jouduttiin hylkäämään. Kotikisoissa 1932 Lake Placidissa Bialas saavutti yhteislähtönä luistellulla 10 000 metrin viidennen sijan. Bialas valittiin myös vuoden 1936 Garmisch-Partenkirchenin kisoihin, mutta autokolarissa saadut vammat estivät vielä neljänsiin kisoihin osallistumisen. Häne menetti kolarissa toisen jalkansa.
Tunnustuksena pikaluistelu-urastaan Bialas valittiin Yhdysvaltain pikaluistelun Hall of Fameiin toukokuussa 1963. Uransa jälkeisellä asuinseudullaan nimettiin paikallinen Utican hiihtokeskus hänen mukaansa the Val Bialas Ski Center:ksi.
Tarpon Springs

Väestö

Vuoden 2007 väestönlaskennan mukaan Tarpon Springsissä asui 23 074 ihmistä, joista naisia oli 11 796 ja miehiä 11 278. Kaupungin väestöstä 74,1 prosenttia oli valkoisia, 12,4 % mustia tai afroamerikkalaisia, 4,3 % aasialaisia, 0,8 % amerikanintiaaneja tai Alaskasta kotoisin olevia, 0,1 % Havaijilta tai muilta Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia ja 6,2 % muiden rotujen edustajia. Kahta tai useampaa rotua edustavia oli 2,1 %. Hispaanoja ja latinoja oli 14,7 % väestöstä.
Väestön keski-ikä oli 47,7 vuotta. Alle viisivuotiaita oli vuonna 2007 860, 18 vuotta täyttäneitä 18 738 ja yli 65-vuotiaita 5 570.
Tarpon Springsissä asuu prosentuaalisesti eniten kreikkalaisperäistä väestöä kuin missään muualla Yhdysvalloissa.
Tom Thorpe

Seurajoukkueura

Thorpe on Manchester Unitedin kasvatti. Hän on pelannut seurassa vuodesta 2009 asti. Tammikuussa 2014 Thorpe siirtyi lainalle Englannin mestaruussarjassa pelanneeseen Birmingham Cityyn, jota hän edusti kevätkauden loppuun eli toukokuuhun asti. Sen jälkeen Thorpe palasi Manchester Unitediin. Hän debytoi Valioliigassa syyskuussa 2014, kun hän tuli toisen puoliajan lisäajalla vaihdosta kentälle Ángel Di Marían tilalle West Ham Unitedia vastaan. Ottelu jäi Thorpen United-uran ainoaksi Valioliigassa.
Heinäkuussa 2015 Thorpe siirtyi Englannin mestaruussarjan Rotherham Unitediin.

Maajoukkueura

Thorpe on edustanut käytännössä kaikkia Englannin nuorten maajoukkueita. Hän pelasi Englannin alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa yhden pelin elokuussa 2013.
Rasul Gamzatov

Rasul Gamzatovitš Gamzatov (ven. Расу́л Гамза́тович Гамза́тов, avaariksi Расул XIамзатов, Rasul Hamzatov; 8. syyskuuta 1923 Dagestanin Hunzahin piirin Tsadan kylä – 3. marraskuuta 2003 Moskova) oli avaarilainen runoilija.
Rasul Gamzatov syntyi runoilija Gamzat Tsadasan perheeseen. Hän alkoi kirjoittaa yhdeksänvuotiaana ja julkaisi ensimmäisen runonsa ollessaan seitsemännellä luokalla. Vuonna 1940 Gamzatov valmistui Buinakskin opettajaopistosta ja palasi kotikyläänsä opettajaksi. Myöhemmin hän työskenteli teatteriohjaajan apulaisena sekä avaarinkielisen sanomalehden ja radion toimittajana. Ensimmäinen runokokoelma Hasratab rokigi borkarab tstsingi (”Palava rakkaus ja polttava viha”) ilmestyi toisen maailmansodan aikana vuonna 1943. Gamzatovin kaksi vanhempaa veljeä kaatui sodassa.
Gamzatov hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi vain 20-vuotiaana. Vuonna 1944 hän liittyi Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuosina 1945–1950 hän opiskeli Moskovassa Maksim Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa. Vuodesta 1951 aina kuolemaansa saakka hän toimi Dagestanin kirjailijaliiton puheenjohtajana.
Gamzatovin ensimmäinen venäjänkielinen runokokoelma ilmestyi vuonna 1947. Seuraavien vuosikymmenien aikana hän julkaisi kymmeniä avaarin- ja venäjänkielisiä runo- ja proosakirjoja, joita on käännetty useille vieraille kielille. Runokokoelma Dun gavurab son (”Syntymävuoteni”, 1950) sai Stalin-palkinnon vuonna 1952. Kokoelma Vysokije zvjozdy (”Korkeat tähdet”, 1962) palkittiin Lenin-palkinnolla vuonna 1963. Runokirjoista merkittävimpiä on Konstitutsija gortsa (”Vuoristolaisen perustuslaki”), joka sisältää lisäksi lyyrisen kertomuksen ”Kotimaani Dagestan” (Moi Dagestan, 1968). Gamzatov toimi myös venäläisen kirjallisuuden avaarintajana.
Rasul Gamzatovin inhimillinen, elämänläheinen ja kiihkeä runous teki hänestä yhden Neuvostoliiton suosituimmista kirjailijoista. Monista hänen runoistaan on sävelletty lauluja. Niistä tunnetuin on toisen maailmansodan uhreille omistettu Žuravli (”Kurjet”). Lukijoiden suosion lisäksi Gamzatov sai lukuisia virallisia tunnustuksia. Hänelle on myönnetty Dagestanin kansanrunoilijan ja sosialistisen työn sankarin arvonimet, neljä Leninin ja useita muita kunniamerkkejä sekä neuvostoliittolaisia ja kansainvälisiä kirjallisuuspalkintoja. Gamzatov toimi Dagestanin ASNT:n ja Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana, osallistui eri kansalaisjärjestöjen toimintaan ja työskenteli mm. Novyi mir ja Literaturnaja gazeta -kirjallisuuslehtien toimituskuntien jäsenenä.
Runoilija on haudattu Mahatškalaan vaimonsa Patimatin viereen. He saivat kolme tytärtä.
Harmaakaljumesikko

Koko ja ulkonäkö

Pituudeltaan harmaakaljumesikko on noin 22 cm. Selästään lintu on tumman ruskeanharmaa. Vatsa ja rinta ovat harmaat; rinta on muuta alaruumista vaaleampi. Silmänympärykset ovat lajilla paljaat ja väriltään punaiset, oranssit tai keltaiset. Laji muistuttaa ulkonäöltään marmorimesikkoa (Pycnopygius cinereus); marmorimesikolla on kuitenkin siniharmaat silmänympärykset ja rinnassa valkeita laikkuja.

Levinneisyys ja elinympäristö

Harmaakaljumesikkoa esiintyy Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa . Papua-Uudessa-Guineassa populaatio on keskittynyt maan keskiosan vuoristosademetsiin ja metsien reunamille. Lisäksi lajia esiintyy puutarhoissa ja puistoissa. Laji elää tavallisimmin metsissä, jotka sijaitsevat 1 000–4 200 metrin korkeudella merenpinnasta.

Elintavat ja ravinto

Harmaakaljumesikko ei ole yhtä äänekäs ja vilkas kuin useat muut mesikkolajit: Se saattaa istuksia puussa pitkänkin aikaa hiljaa.  Lajin pesimäkausi kestää elokuusta lokakuulle. Pesä on harva ja kuppimainen; lintu rakentaa sen lehdistä ja sammaleesta. Naaras munii yhden munan, ja kuoriutunutta poikasta ruokitaan hedelmillä.
Harmaakaljumesikko syö hedelmiä ja marjoja puista ja pensaista  sekä myös hyönteisiä.
Bože, Tsarja hrani

Bože, Tsarja hrani! (ven. Боже, Царя храни!; Jumala, suojele tsaaria) oli Venäjän keisarikunnan virallinen ja viimeinen kansallislaulu. Se valittiin 1833 järjestetyssä kilpailussa ja toimi kansallislauluna vuoteen 1917, jolloin helmikuun vallankumous syöksi tsaarin vallasta ja viralliseksi kansallislauluksi valittiin Marseljeesi.
Laulun on säveltänyt viulisti Aleksei Fjodorovitš Lvov ja sanoittanut runoilija Vasili Žukovski.
Raditz

Historia

Raditz lähetettiin maahan etsimään veljeään Kakarotia (Goku), joka ei ollut suorittanut tehtäväänsä loppuun vauvana - Maan valloitusta.  Saavuttuaan Maahan Raditz tapasi Gokun, joka tosin oli menettänyt muistinsa, eikä tiennyt lainkaan saiyalaisjuuristaan tai tehtävästään. Raditz yritti saada Gokua liittymään maan valloitukseen, mutta Goku kieltäytyi. Raditz otti panttivangiksi Gokun pojan, 4-vuotiaan Son Gohanin, jotta Goku muuttaisi mielensä. Goku kuitenkin liittoutui vanhan vihollisensa Piccolon kanssa, ja he taistelivat Raditzin kanssa Gohanin vapauttamiseksi.  Goku ja Piccolo olivat kuitenkin liian heikkoja Raditzia vastaan.
Raditzin kiduttaessa Gokua, 4-vuotiaan Gohanin raivo purkautui ja hän hyökkäsi Raditzin kimppuun vahingoittaen tätä kriittisesti.  Kun Raditz oli haavoittunut, Goku tarttui häneen niskalukolla ja Piccolo viimeisteli heidät surmankierteellä (Piccolon erikoisisku), joka lävisti sekä Raditzin että Gokun. Raditz ja Goku kuolivat iskuun. Goku siirtyi Taivaaseen harjoittelemaan tunnetun valtias Kaioon luokse ja Raditz päätyi Helvettiin.

Fanit

Vaikka Raditz olikin mukana sarjassa vain muutaman jakson verran, hänellä on silti paljon faneja. GT:ssä hän ei tee ilmestymistä, mutta Dragon Ball AF:ssä (After Future, toiselta nimeltään April Fool eli aprillipäivän pila) eli fanien keksimässä Dragon Ball-sarjassa, hän pystyy jopa muuttumaan supersaiyalaiseksi.
Raditz ilmestyy myös monissa fanarteissa ja fanfictioneissa, jotka ovat fanien tekemiä. Yleisin aihe on Raditzin henkiinherättäminen lohikäärmekuulilla.
Korvaketuppi

Korvaketuppi on vartta ympäröivä putkimainen rakenne, joka muistuttaa lehtituppea, mutta sijaitsee eri kohdassa vartta kuin lehtituppi. Korvaketuppi sijaitsee varressa lehden kiinnittymiskohdan yläpuolella, ja se on muodostunut lehden korvakkeista, jotka ovat kasvaneet yhteen varren ympärille. Korvaketuppia tavataan ainakin osalla tatarkasveista.
Antti Pusa

Ura

Pusa syntyi Käppäselässä, joka sijaitsee Venäjällä Kontupohjan piirissä, Karjalan tasavallassa. Hän muutti perheineen Rovaniemelle ollessaan 5-vuotias ja sieltä 8-vuotiaana Turkuun, jossa Pusa aloitti samoihin aikoihin jääkiekon Turun Kisa-Veikkojen joukkueessa. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan junioriurastaan Turun Palloseurassa, jonka paras pistemies hän oli C-nuorissa kaudella 2003–2004 sekä B-nuorissa kaudella 2005–2006, jolloin Pusa voitti myös TPS:n sisäisen maalipörssin.
Kaudeksi 2007–2008 Pusa siirtyi TuTon A-nuoriin, jotka tavoittelivat nousua I-divisioonasta SM-liigaan. Hän kuitenkin nousi TuTon miestenjoukkueeseen, jossa Pusa pelasi tulokaskautensa Mestiksessä tehden 40 runkosarjaottelussa tehot 7+9=16 ja 11 playoff-ottelussa tehot 3+5=8. Hän voitti kauden päätteeksi Mestiksen-mestaruuden. Pusan toinen Mestis-kausi 2008–2009 päättyi kuitenkin polven sisäristisidevammaan helmikuussa 2009, kun hän joutui Hokin Tommi Leinosen polvitaklauksen kohteeksi.
Kaudeksi 2009–2010 Pusa siirtyi Heinolan Kiekon riveihin. Seuraavan kauden 2010–2011 hän aloitti vuoden mittaisella sopimuksella Ranskan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Vipers de Montpellier’n joukkueessa, mutta Pusa siirtyi kuitenkin kesken kauden marraskuussa 2010 sarjatasoa ylemmäs Ligue Magnusin Ours de Villard-de-Lansiin.
Heinäkuussa 2011 Pusa siirtyi try-outille Itävallan pääsarjassa Erste Bank Eishockey Ligassa pelaavaan HK Acroni Jeseniceen, jonne hän sai sen päätteeksi sopimuksen kaudeksi 2011–2012. Pusa voitti ylivoimaisesti joukkueen sisäisen piste-, maali-, ja syöttöpörssin tehoilla 16+21=37, sillä Jesenicen pistepörssissä toiseksi sijoittunut James Sixsmith jäi hänestä peräti 19 tehopisteen päähän. Pusa keräsi runkosarjassa myös 142 jäähyminuuttia, joilla hän sijoittui koko EBEL:n jäähypörssissä kolmanneksi. Pusa myös jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Slovenian liigan kevään 2012 pudotuspeleissä Anže Kuraltin kanssa tehoilla 2+6=8. Kaudeksi 2012–2013 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Villacher SV:hen.
Pusa jatkoi kaudella 2013–2014 uraansa Tanskan Metal Ligaenin Herning Blue Foxissa. Marraskuussa 2013 hänen sopimuksensa kuitenkin purettiin, kun joukkue ei keksinyt Pusalle enää käyttöä. Hän harjoitteli pari viikkoa TuTon kanssa, kunnes Pusa teki saman kuun lopulla loppukauden kattaneen sopimuksen joukkueen kanssa. Pusa voitti kauden päätteeksi Mestis-pronssia.
Kaudeksi 2014–2015 Pusa siirtyi Pohjois-Amerikkaan CHL-joukkue Quad City Mallardsin riveihin.

Muuta

Pusan pikkuveli Heikki pelasi kaudella 2013–2014 Suomi-sarjaa Raahe-Kiekossa. Veljeksillä on isänsä puolelta valkovenäläisiä sukujuuria.
Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu

Helsingin yliopiston Viikin normaalikoulu (lempinimi Viikin norssi) on Helsingin Viikissä, Latokartanossa sijaitseva, peruskoulun alaluokat 1–6 ja yläluokat 7–9 sekä lukion käsittävä koulu. Se on Helsingin yliopiston käyttäytymistieteellisen tiedekunnan erikoisyksikkö ja toimii normaalikouluna eli opetusharjoittelukouluna. Koulussa auskultoivat sekä luokanopettajat että aineenopettajat, toisin kuin yliopiston toisessa harjoittelukoulussa Helsingin normaalilyseossa, jossa auskultoivat vain aineenopettajat. 
Viikin normaalikoulussa on noin 940 oppilasta ja 90 opettajaa; se on yksi Suomen suurimmista yhtenäiskouluista. Koulun johtavana rehtorina toimii kasvatustieteen tohtori Tapio Lahtero.
Koulun toimintaa leimaa Viikin kaupunginosaan laajemminkin liitetty ekologisuus. Keväällä 2008 koulu sai ensimmäisenä yliopistollisena opettajankoulutusyksikkönä kestävän kehityksen sertifikaatin.

Historia

Viikin normaalikoulu on historialtaan yksi Helsingin vanhimmista, joskin Suomen ensimmäinen suomenkielinen tyttökoulu oli perustettu Jyväskylään 1864. Helsingin Suomalainen Tyttökoulu perustettiin vuonna 1869 yksityisenä tyttökouluna. Sen perustivat yliopiston lehtori Bernhard Fredrik Godenhjelm ja hänen vaimonsa Ida Godenhjelm. Koulu valtiollistettiin 1886, ja siitä tuli 1934 maan ainoa tyttönormaalilyseo eli opetusharjoittelukouluna toimiva tyttökoulu.
Ensimmäiset sata vuottaan koulu toimi Helsingin kantakaupungissa, vuodesta 1934 nimellä Tyttönormaalilyseo. Vuonna 1884 koulu sai käyttöönsä Sebastian Gripenbergin suunnitteleman koulurakennuksen Helsingin Kampissa osoitteessa Bulevardi 8 (Yrjönkatu 18). Myöhemmin koulu toimi Runeberginkadulla Etu-Töölössä rakennuksessa joka on sittemmin ollut Kauppakorkeakoulun käytössä. Vuonna 1969 se siirtyi Etelä-Haagaan rakennettuun, arkkitehti Raili Hietasen suunnittelemaan koulurakennukseen. Koulu alkoi samalla ottaa myös poikaoppilaita ja muuttui siten tyttökoulusta yhteiskouluksi. Peruskoulu-uudistuksen yhteydessä 1974 koulusta tuli Helsingin yliopiston alainen opetusharjoittelukoulu, ja samalla siihen liitettiin myös peruskoulun alaluokat. Vuonna 2003 koulu siirtyi Viikkiin yliopiston Viikin kampuksen yhteyteen. Tällöin se sai modernin koulurakennuksen, jossa kaikki luokka-asteet pääsivät ensi kerran saman katon alle, ja otti samalla käyttöön nykyisen nimensä.
Veikko Kaseva

Veikko Kaarlo Kasper Kaseva (4. marraskuuta 1928 Mynämäki – 1. lokakuuta 1978 Tampere) oli suomalaisen kuumailmapallolentämisen pioneeri. Hän esiintyi palloineen muun muassa Speden elokuvassa Noin 7 veljestä sekä lyhyeksi jääneessä TV-sarjassa Tuumasta toimeen.
Ensimmäisen kuumailmapallon Veikko Kaseva rakennutti 1959 koululuokkansa fysiikan tunnin ryhmätyönä. Paperista valmistettu makkaran mallinen kuumailmapallo lensi parin kilometrin matkan Malmin keskustasta Anianpellontieltä lentokentälle. Seuraavina vuosina kokeita tehtiin eteenipalloilla ja ensimmäinen kankaisen, noin 1 700 kuution kokoisen kuumailmapallon Kaseva sai lentokuntoon 18. kesäkuuta 1966. Se pystyi kuljettamaan kolmen hengen miehistön. 
Kaseva toimi loppuaikoinaan Oulunkylän yhteiskoulun teknisten töiden opettajana. Kaseva tunnettiin hyvin eksentrisenä miehenä suurine risupartoineen, rättisitikoineen ja erikoisine lausahduksineen. Koulun oppilaat muistavat hänen oppituntinsa kaikesta muusta – mukaan lukien hypnotismi – kuin teknisistä töistä. Kaseva innostui helposti kokeilemaan kaikkea uutta sekä tekniikan että muidenkin asioiden alalla. Kasevan tunneilla oli mahdollista rakentaa hänen kehittämänsä minikuumailmapallo, jonka pallo-osa liimattiin kokoon voimapaperista leikatuista segmenteistä. Palloon kiinnitettiin suuaukon alle alumiinirasia, johon laitettiin pala lasivillaa. Eristeeseen kaadettiin palavaa nestettä, joka sytytettiin. Savukaasut kuumensivat kuumailmapalloa riittävästi saadakseen sen lentoon. Tällaisia minipalloja lennätettiin usein teknisten töiden tunneilla.
Kaseva vieraili teknisine laitteineen usein seurakuntien poikakerhoissa ja muun muassa Partaharjun leireillä.
Kaseva kuoli tapaturmaisesti, kun hänen kuumailmapallonsa yläosa repeytyi niin sanotun pohjoisnapaventtiilin petettyä näytöslennon aikana Tampereella. Kuumailmapallo alkoi pyöriä ilmassa ja putosi noin 250 metrin korkeudelta Väinölänkadulle Tammelan koulun viereen, jolloin pallon korissa yksin ollut Kaseva sai välittömästi surmansa.
Jääpallon SM-kilpailu 1926

TUL:n mestaruus

Loppuottelu: Helsingin Kullervo-Helsingin Jyry 4-3
Lokit

Elintavat

Lokit pesivät rannikoilla, sisävesillä ja soilla, yleensä suurissa yhdyskunnissa. Pesän ne tekevät maahan ja munivat lähes aina kolme munaa.Pesä on yksinkertainen kasveista rakennettu syvennys matalan kasvillisuuden joukossa.
Varsinkin pesimäajan ulkopuolella lokit kerääntyvät usein monen lajin sekaparvina suojaisille vesistöille, järville, satamiin ja keinoaltaiden lähettyville yöpymään tai etsimään ravintoa. Väliä ruokailu- ja yöpymispaikoilla voi olla 40 kilometriä. Lokit lentävät ruokailu- ja yöpymispaikoille aamu- ja iltalennoilla korkealla jonoissa tai auramuodostelmassa.
Pienikokoiset lokkilajit pyydystävät ravintonsa yleensä veden pinnalta, mutta voivat kastautua veteen saadakseen kalan kiinni. Kesällä ne voivat kokoontua isoina parvina saalistamaan korkealta ilmasta surviaissääskiä ja lentomuurahaisia. Suurikokoisemmat lajit syövät haaskoja, kalaa, jätteitä, lintujen poikasia ja -munia ja joskus myös aikuisia vesilintuja. Sekä pienet että suuret lajit kerääntyvät usein pelloille ja niityille syömään kastematoja.
Urheiluseura Makkabi

Urheiluseura Makkabi on helsinkiläinen juutalaisten urheiluseura. Se on maailman vanhin yhtäjaksoisesti toiminut juutalainen urheiluseura. Seuran perusti Jakob Hirschovits 4. marraskuuta 1906 nimellä Stjärnan. Nimi muuttui Makkabiksi seuran liittyessä Maailman Makkabi -liittoon joko vuonna 1932 tai mahdollisesti 1934.
Jalkapallossa seura pelasi kaudella 1930 Suomen korkeimmalla sarjatasolla ja myöhemmin alemmissa divisioonissa. Nykyisin seuran toiminta keskittyy keilailuun, futsaliin, koripalloon ja salibandyyn. Seura vietti satavuotisjuhliaan marraskuussa 2006. 
Seuran puheenjohtaja Dennis Mattsoff on pitänyt Makkabin historian nimekkäimpänä urheilijana Elias Katzia, joka voitti kultaa Paavo Nurmen ja Ville Ritolan kanssa 3 000 metrin joukkuekilpailussa Pariisin olympialaisissa 1924. Mattsoffin mukaan Makkabin tavoitteena on vahvistaa juutalaisnuorten identiteettiä ja kasvattaa nuoria arvostamaan muitakin kuin kilpailullisia arvoja.
Makkabin sisarseurat Suomessa olivat Turun Makkabé ja Viipurin Kadur.

Abraham Tokazierin tapaus

Helsingin olympiastadionilla 21. kesäkuuta 1938 järjestetyissä yleisurheilukisoissa seura koki vastoinkäymisen, kun niissä Makkabia edustaneen Abraham Tokazierin ilmoitettiin sijoittuneen 100 metrin juoksussa neljänneksi, vaikka valokuvien ja muiden todisteiden perusteella on arvioitu, että hän todellisuudessa voitti kyseisen juoksun. Syyksi vilpilliseen menettelyyn on arveltu sitä, että järjestäjät halusivat miellyttää tuolloin katsomossa olleita Saksasta tulleita arvovieraita.
Suomen urheiluliitto esitti tapahtuneen johdosta anteeksipyynnön 75 vuotta myöhemmin syyskuussa 2013, ja kilpailun lopputulos oikaistiin 4. lokakuuta 2013: Tokazier valittiin kilpailun voittajaksi.

Jalkapallo

Seura on pelannut Stjärnan-nimisenä yhden kauden jalkapallon pääsarjassa (1930). Vuonna 1933 Suomen urheilulehdessä jalkapallon yhteydessä nimenä esiintyi vielä Stjärnan, mutta jo 1934 nimenä on Makkabi. Seuran puheenjohtaja Jack Schlimovitsch kertoo 1937 Suomen Urheilulehdessä seuran nimenmuutoksesta: ”Pari vuotta sitten muutimme Stjärnanin Makkabiksi. Emme halunneet pitää puhtaasti ruotsalaista nimeä ja kun emme sopivaa suomalaista löytäneet, otimme tämän juutalaisen vapaussankarin nimen”
Dmitri Grigorovitš

Dmitri Pavlovitš Grigorovitš (ven. Дмитрий Павлович Григорович) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija, joka johti Grigorovits-suunnittelutoimistoa.

Elämä

Dmitri Grigorovitš syntyi 6. helmikuuta 1883 Kiovassa, Venäjällä (nykyisin Ukrainaa). Hän kävi keskikoulun ja Kiovan polyteknisen koulun. Siellä hän tutustui Igor Sikorskiin. Hän valmistui insinööriksi vuonna 1909. Hän muutti heti Pietariin ja julkaisi siellä vuodesta 1911 alkaen kahden vuoden ajan "Ilmailun uutisia" -lehteä.
Keväällä 1913 hänestä tuli tuotantopäällikkö Stetinin lentokonetehtaaseen, joka valmisti lisenssillä ranskalaisia lentoveneitä. Hän korjasi Donnet-Lévêcque-lentoveneen. Tämän kokemuksen pohjalta hän suunnitteli Grigorovitš M-9 -lentoveneen. Näitä lentoveneitä Venäjän asevoimilla oli Suomen suuriruhtinaskunnassa Suomen itsenäistyessä, ja siksi Suomen ilmavoimat aloitti mm. näiden koneiden varassa.
1. heinäkuuta 1917 Grigorovitš perusti oma yhtiön. Siitä tuli 13. maaliskuuta 1918 neuvostoliittolainen valtionyhtiö, jonka tuotantoa suunnattiin pois ilmailusta. Grigorovitš muutti Sevastopoliin. Vuodesta 1919 hän työskenteli Neuvostoliiton valtion laitoksissa ilmailun parissa. Vuonna 1922 hän alkoi suunnitella uutta lentokonetta, ja 1923 hän alkoi valmistuttaa Grigorovitš M-23bis -lentovenettä. Vuonna 1926 hän perusti oman suunnittelutoimistonsa Pietariin. Hänet vangittiin vuonna 1930. Vuonna 1933 Georgi Berijev otti hallintaansa hänen suunnittelutoimistonsa. Vuoteen 1938 asti hän työskenteli eri suunnittelutoimistoissa.
Grigorovitš kuoli Moskovassa leukemiaan 26. heinäkuuta 1938.
Klaus Teuber

Klaus Teuber (s. 1952) on saksalainen lautapelien kehittäjä.
Klaus kehitti vuonna 1981 ensimmäisen pelinsä Barbarossa, joka voitti vuonna 1988 arvostetun Spiel des Jahres -palkinnon. Hän perusti 1992 TM-Games-peliyhtiön yhdessä R. Müllerin, W. Lüdtken ja P. Neugebauerin kanssa. Vuodesta 1999 hän on suunnitellut päätoimisesti lautapelejä.
Pelham 1-2-3 kaapattu

Juoni

Rikolliset nimeltä Sininen (Robert Shaw), Vihreä (Martin Balsam), Harmaa (Héctor Elizondo) ja Ruskea (Earl Hindman) kaappaavat metrojunan vaunun ja vaativat toimitettavaksi tunnin kuluessa miljoonan dollarin lunnaat. Myöhästymisestä aletaan tappaa vaunun matkustajia yksi joka minuutti. Tapahtumat etenevät elokuvassa reaaliajassa. Nopeita päätöksiä vaativan poliisioperaation johtajaa näyttelee Walter Matthau.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Petri Kemppinen luonnehti elokuvan tv-esityksen alla 1992 sitä taitavasti ohjatuksi suurkaupunkiin siirretyksi westerniksi.  Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi elokuvaa ”sähäkäksi ja ovelasti juonituksi keikaksi” sekä Matthaun ja Shaw’n hahmojen väliseksi ”tiukaksi pikashakiksi”. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Alma Koskinen

Alma Helena Koskinen (22. kesäkuuta 1872 Ilmajoki – 26. huhtikuuta 1949), oli suomalainen kotiteollisuuden edistäjä.
Koskisen vanhemmat olivat maanviljelijä Jaakko Koskinen ja Maria Wilhelmiina Kokko. Hän kävi Wetterhoffin työkoulun opettajaososaston, josta valmistui 1894, ja käsityökoulun 1895. Hän teki opintomatkoja Skandinaviaan ja Keski-Eurooppaan.
Koskinen oli Keski-Suomen kansanopiston opettaja 1899–1906, Lahden kansanopiston opettaja 1906–1910, Itä-Hämeen kotiteollisuus yhdistyksen sihteeri ja konsulentti 1910–1914, Kotiteollisuus oy Pirtin naiskäsitöiden johtaja 1914–1917, Kotikäsityö oy Tellervon toimitusjohtaja 1917–1949.
Koskinen oli Suomen käsityönopettajaliiton perustaja ja johtokunnan jäsen 1906–1931, Kotimaisen työn johtokunnan, myöhemmin hallituksen jäsen 1917–1949. Vuosina 1916–1934 hän oli Kotiteollisuusvaltuuskunnan jäsen sekä Suomen kotiteollisuusliiton perustaja ja hallinnon puheenjohtaja vuodesta 1929. Hän oli Suomen käsityönopettajaliiton kunniajäsen.