Atomisemiotiikka

Atomisemiotiikka on 1980-luvun alussa syntynyt semiotiikan sovellus, joka tarkastelee mahdollisuuksia suunnata tiedottava tai varoittava viesti etäiseen tulevaisuuteen – vähintään 10 000 vuoden päähän – sellaisena, että viestin alkuperäinen merkityssisältö säilyy. Atomisemiotiikka sai alkunsa soveltavasta tehtävästä: Kun tiedetään, että kulttuuriset merkit (kuvat, esineet, kielelliset ilmaisut) ja niiden tulkinnat ovat muuttuvaisia, kuinka merkitä ydinvoimaloiden radioaktiivisen jätteen loppusijoituspaikat siten, ettei etätulevaisuuden satunnainen vierailija saa päähänsä ryhtyä harrastelija-arkeologiksi ja kaivautua tutkimaan hautapaikan saloja? 
Atomisemiotiikan virikkeenä voidaan pitää yhdysvaltalaisen lingvistin ja semiootikon Thomas Sebeokin vuonna 1981 laatimaa tutkimusraporttia "Communication Measures To Bridge Ten Millennia", jossa ehdotettiin paikan vaarallisuutta korostavan tabun keinotekoista luomista ja ritualistista ylläpitämistä pikemminkin ihmisten uskonnolliseen arkuuteen kuin järkisyihin vetoamalla. "Kirouksen" ylläpitäjiksi Sebeok ehdotti eräänlaista valepapistoa, joka koostuisi monien tieteenalojen asiantuntijoista. Vain tämän itseään vähä vähältä nuoremmilla kollegoilla täydentävän konsiilin jäsenet tietäisivät totuuden suojeltavasta paikasta.

Taustaa

Vuonna 1980 Yhdysvaltain energiaministeriö perusti työryhmän pohtimaan ydinjätteiden loppusijoitukseen liittyviä ongelmia täyttyneiden ydinjätehautojen sulkemisen jälkeen. Erityisen ajankohtainen oli kysymys, miten varoittaa tulevia sukupolvia kaivamasta tai poraamasta vaaravyöhykkeellä. Tavoitteena oli pitää satunnaiset vierailijat loitolla ainakin 10000 seuraavaa vuotta. Työryhmän jäseneksi otettiin myös lingvistiikan ja semiotiikan moniottelija, professori Thomas Sebeok, jonka tehtäväksi tuli miettiä, miten ja millaisin merkein etäiseen tulevaisuuteen suuntautuva, paikan vaarallisuudesta varoittava tiedotus tulisi suunnitella ja toteuttaa. Vaikka Sebeokin raportti valmistui heti 1981, se julkaistiin vasta v. 1984 Battelle-instituutin teknisenä raporttina. Tunnetumpi on kuitenkin Sebeokin vuotta myöhemmin julkaistu artikkeli "Pandora's Box: How and why to communicate 10,000 years into the future", joka sisältää tarkemman taustoituksen.

Oslo-konferenssi

Vuoden 1991 syyskuussa pidettiin Oslossa monitieteinen konferenssi, jonka otsikkona oli Transmittal of Information Over Extremely Long Periods of Time ja teemana radioaktiivisen jätteen hautapaikkojen merkitseminen etätulevaisuuden ihmisille ymmärrettävällä tavalla. Kokouksessa kehiteltiin edelleen Sebeokin ideaa ihmisten uskonnollisuuden hyödyntämisestä tähän tarkoitukseen, sillä uskonnot ovat kautta aikojen antaneet vahvan motivaation käyttäytymisnormien kyselemättömään sisäistämiseen. Niinpä erään ehdotuksen mukaan (Knut S. Selmer) radioaktiivisen vaaran merkit olisi liitettävä ainakin suurten maailmanuskontojen pyhiin kuvastoihin ja integroitava osaksi yleistä tunnustuksellista uskonnonopetusta. 
Normaalisti merkkien tulkinta edellyttää kulttuurista kontekstia. Mutta atomisemiotiikassa on varauduttava nimenomaan tilanteeseen, jossa konteksti on kadonnut jonkin perinpohjaisen mullistuksen seurauksena. Erityisenä haasteena onkin kontekstittomien merkkien toteuttamismahdollisuus.

Atomisemiotiikan luonteesta

Soveltavasta tarkoituksestaan huolimatta atomisemiotiikka toimii sen idealisoivan oletuksen varassa, että viestin vastaanottaja on yhteistyökykyinen eli halukas noudattamaan kieltoa. Tässä on kuitenkin samanlaista toiveajattelua kuin gricelaisissa keskusteluperiaatteissa, jotka edellyttävät kuvaamaltaan toimijalta rationaalisuutta ja hyveellisyyttä. Pelkkä tieto kieltotaulun sisällöstä ei kuitenkaan riitä kiellon noudattamiseksi. Viestin vastaanottajan on lisäksi jaettava varoitusmerkin laatijan uskomusjärjestelmän olennaiset piirteet, sillä muuten ei ole motivaatiota kiellon noudattamiseen. Esimerkiksi vaikka nykyajan arkeologi näkisi ja ymmärtäisikin löytämänsä kuninkaallisen haudan sisäänkäyntiin piirretyn kirouksen, hän kuitenkin tunkeutuisi sisään, koska hänen uskomusjärjestelmänsä on toinen. Jo nykyäänkin eri keskustelijoiden uskomukset ydinjätteiden vaarallisuudesta ovat perin ristiriitaiset, joten erilaisten uskomusten kamppailu on jo lähtökohtaisesti läsnä. 
Atomisemiotiikka on varsin abstraktia, mutta etätulevaisuuteen suunnatun viestimisen edellytysten tarkastelulla on ilmeistä perustutkimuksellista kiinnostavuutta. Koska kulttuurinen konteksti voi varsin helposti kadota – ajateltakoon vaikkapa Stonehengea tai Pääsiäissaarten veistoksia – olisi tarkasteltava teoreettisia mahdollisuuksia kontekstittomien, kulttuurista riippumattomien, ihmissuvulle yhteisten merkkien välittämiseen. Tällaisten merkkien voisi jungilaisittain kuvitella kumpuavan ihmisen kollektiivisesta alitajunnasta. Joka tapauksessa usein yleispäteviksi arvellut merkit sellaiset kuin pääkallo ristissä olevine luineen on kaikkea muuta kuin yksiselitteinen hengenvaaran merkki. Tarvitaan jotain "syvempää".