google/wiki40b huggingface dataset:
Gibson L5

Historia

Ensimmäinen L5 esiteltiin vuonna 1922. Sen runko oli tehty vaahterasta ja kuusesta ja siinä oli kaksiosainen vaahterakaula. 
L5 oli ensimmäinen Gibsonin valmistama kitara f-ääniaukoilla perinteisen pyöreän sijasta sekä ensimmäinen kitara säädettävällä kaularaudalla. Sen lisäksi sen kaulaliitos oli vasta neljännentoista nauhan kohdalla, mikä helpotti korkeiden sävelien soittamista ja näin ollen paransi sen käytännöllisyyttä myös sooloinstumenttina. 
L5-kitaroita käytettiin julkaisemisensa jälkeen 1920-luvulla paljon tanssiyhtyeiden keskuudessa. Yksi ensimmäisimmistä kuuluisista L5-soittajista oli jazz-kitaristi Eddie Lang, joka alkoi käyttää L5:a vuonna 1929.
1930- ja 1940-luvuilla akustinen L5 kasvatti suosiotaan jazz-muusikoiden ja varsinkin big bandien keskuudessa. Kuitenkin kun 1950-luvulla äänentoisto sähköistyi vahvistimien ja mikrofonien myötä, alettiin valmistaa myös puoliakustista versiota L5:sta. 
Vuonna 1951 julkaistu L5CES oli ensimmäinen puoliakustinen L5-malli. Ensimmäinen L5CES oli varustettu yksikelaisella P-90-mikrofonilla, mutta myöhemmin alettiin käyttää myös kahta humbuckeria.
1970-luvulla alettiin valmistaa kokopuurunkoista L5S-mallia. Kokopuurunkoisesta malista ei tullut kovinkaan suosittua verrattuna puoliakustisiin malleihin. Puoliakustiset mallit ovat nykyäänkin suositumpia kuin kokopuurunkoinen.
Julius Ringel

Sotilasura

Kadettikoulun jälkeen Ringel ylennettiin vänrikiksi Itävalta-Unkarin armeijaan 1909. Hän palveli ensimmäisessä maailmansodassa vuoristojääkäriyksikössä muun muassa Galitsiassa ja Italian alpeilla, jossa hän joutui sotavangiksi 1918. Sodan jälkeen hän liittyi Itävallan armeijaan, jossa taisteli kotiosavaltiotaan Kärnteniä miehittäviä jugoslavialaisten joukkoja vastaan.
Itävalta liitettiin natsi-Saksaan 1938, jolloin myös kahden maan armeijat liittyivät yhteen. Innokkaana kansallissosialistina Ringel tuki Saksan ja Itävallan yhdistymistä eli Anschlussia. Hän liittyi Wehrmachtiin everstiluutnanttina, joksi hänet oli ylennetty kuusi vuotta aiemmin Itävallan armeijassa.

Toinen maailmansota

Toisen maailmansodan alkaessa 1. syyskuuta 1939 eversti Ringel siirrettiin 268. jalkaväkidivisioonaan. Lokakuussa hänet nimitettiin komentajaksi 266. jalkaväkirykmenttiin, jonka kanssa hän osallistui Ranskan valtaamiseen kevät–kesällä 1940. 
Marraskuussa 1940 Ringel ylennettiin kenraalimajuriksi ja siirettiin 5. vuoristodivisioonan komentajaksi. Keväällä 1941 hän johti divisioonaansa Balkanin taisteluissa. Kreikan valtaamisen jälkeen divisioona kunnostautui taistelussa Britannian armeijaa vastaan Kreetalla. Ringel hermostui kreetalaisten siviilien tahdosta puolustaa kotimaataan:  
»Kreikkalainen väestö, siviiliasuihin tai saksalaisiin uniformuihin pukeutuneena, on ottanut osaa taisteluun. He silpovat ja ryöstelevät saksalaisten sotilaittemme ruumiita. Jokainen kreikkalainen siviili, joka tavataan ase kädessä, tullaan ampumaan välittömästi.» 
»Tulemme hakemaan panttivankeja (miehiä iältään 18 ja 55 vuoden väliltä) kylistä. Panttivangit tullaan ampumaan mikäli Saksan armeijaa kohtaan esiintyy vihamielisyyttä. Kymmenen kreikkalaista tulee kuolemaan jokaista saksalaista kohden.» 
 
Ringelin esimiehen Kurt Studentin hyväksymä käsky oli ensimmäisiä lajissaan, mutta hyvin tyypillinen, sillä saksalaiset antoivat vastaavanlaisia käskyjä lähes jokaisessa maassa, jota he miehittivät toisen maailmansodan aikana. Antautumisen jälkeen alkoivat systemaattiset kostoiskut siviiliväestöä kohtaan. Ensimmäinen joukkoteloitus tunnetaan nimellä Kontomárin verilöyly.
Marraskuussa yksikkö lähetettiin takaisin Saksaan lepoa ja täydennystä varten. Keväällä 1942 Ringelin divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se osallistui muun muassa toimintaan Stalingradin eteläpuolella ja Olhavan rintaman lyömiseen. 
Yksikkö siirrettiin Italiaan Gustav-linjalle lähelle Monte Cassinoa joulukuussa 1943. Ringel komensi vuoristodivisioonaansa huhtikuuhun 1944 saakka, jolloin hän siirtyi Kroatiassa olleen LXIX vuoristoarmeijakunnan komentajaksi. Kesäkuussa seurasi ylennys täydeksi vuoristojoukkojen kenraaliksi ja siirto XVIII vuoristoarmeijakunnan komentajaksi. Tehtävän ohella hän toimi myös Salzburgin XVII sotilaspiirin komentajana. Helmikuussa 1945 sotilaspiiriin kuuluneista joukoista perustettiin osasto Ringel, jota hän johti muutaman kuukauden, kunnes Saksa antautui liittoutuneiden joukoille.
Hanasaaren kulttuurikeskus

Hanasaari – ruotsalais-suomalainen kulttuurikeskus (ruots. Hanaholmens Kulturcentrum för Sverige och Finland) on Suomen valtion omistama ja Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston ylläpitämä kulttuurikeskus Espoon Hanasaaressa. Kulttuurikeskuksen lisäksi Hanasaaressa on hotelli, kokoustiloja ja ravintola. Gunvor Kronman on toiminut kulttuurikeskuksen johtajana vuodesta 2003.

Tehtävä

Hanasaaren tehtävänä on edistää Suomen ja Ruotsin välistä yhteistyötä kulttuurin, koulutuksen, yhteiskunnan ja elinkeinoelämän aloilla. Se toimii yhteiskunnallisen keskustelun herättäjänä ja tarjoaa paikan kansainväliselle yhteistoiminnalle. Siellä käy kymmeniä tuhansia vieraita vuodessa.

Hanasaari pähkinänkuoressa

Hanasaaren kulttuurikeskus on Suomalais-ruotsalaisen kulttuurirahaston alainen toimija. Kulttuurikeskuksella on kaksi toiminta-aluetta: ohjelmatoiminta ja kokoushotelli. Myös kulttuurirahaston hallinnon toimitilat ovat Hanasaaressa. 
Lisäksi Hanasaaressa hallinnoidaan Norjaan, Tanskaan ja Islantiin suuntautuneiden kahdenvälisten kulttuurirahastojen toimintaa opetus- ja kulttuuriministeriön toimeksiannosta. 
Toimintaa johtaa kolmivuotiskaudeksi nimetty johtokunta, johon kuuluu viisi jäsentä Ruotsista ja viisi Suomesta. Suomalaisista jäsenistä yksi on johtokunnan puheenjohtaja, jonka nimittää Suomen kulttuuriministeri; muut jäsenet nimittää Suomalais-ruotsalainen kulttuurirahasto. Johtokunnan puheenjohtaja 2013–2015 oli kansanedustaja Kimmo Sasi.
Hanasaaren kulttuurikeskuksen vihkivät käyttöön Ruotsin kuningas Kaarle XVI Kustaa ja Tasavallan presidentti Urho Kekkonen 1.6.1975. Rakennuksen on suunnitellut arkkitehti Veikko Malmio ja alkuperäinen sisustus on professori Yrjö Sotamaan suunnittelema. Kuningas Kaarle Kustaa ja tasavallan presidentti Sauli Niinistö uudelleenvihkivät remontoidun kulttuurikeskuksen 1.6.2017 Tanskan kuningatar Margareeta II:n, Norjan kuningas Harald V:n ja Islannin presidentti Guðni Thorlacius Jóhannessonin läsnä ollessa osana Suomen itsenäisyyden 100-vuotisjuhlallisuuksia.
Emäspari

Emäspari on kaksoiskierteisen nukleiinihapon vastakkaisten emästen muodostama pari. DNA-pätkien pituudet ilmoitetaan usein emäspareina (bp = engl. base pair) tai niiden monikertoina, esim. kiloemäspareina (kbp = engl. kilo base pairs = 1 000 bp).

DNA:n emäsparit

Deoksiribonukleiinihappo (DNA) koostuu neljästä emäksestä: adeniini A, sytosiini C, guaniini G, ja tymiini T.  DNA-kaksoiskierteessä näistä emäksistä vastakkain eli pareina ovat aina A ja T, sekä C ja G. Tätä kutsutaan emäsparisäännöksi.

RNA:n emäsparit

Ribonukleiinihappo (RNA), toisin kuin DNA, esiintyy yleensä yksinauhaisena, jolloin emäkset eivät ole pariutuneina. Myös RNA voi kuitenkin pariutua RNA:n tai DNA:n kanssa, mikäli siinä on sopivat vastinemäkset. RNA:n emäkset ovat muuten samat kuin DNA:n, mutta RNA:ssa tymiinin korvaa urasiili U, joka on sytosiinin ja tymiinin tavoin pyrimidiini. Urasiili pariutuu adeniinin kanssa kuten tymiinikin. Käytännössä RNA huolehtii tavallisesti solun proteiinituotannosta, DNA taas on ratkaisevassa asemassa solunjakautumisessa ja lisääntymisessä.

Pariutumisen syyt

Emäspari pysyy yhdessä vetyjen vuorovaikutuksesta muodostuvien vetysidosten avulla. Emäsparien väliset vetysidokset ovat yksi tekijä, joka pitää DNA-kaksoiskierteen koossa. G-C-emäsparilla on kolme vetysidosta, mikä tekee sitä pysyvämmän parin kuin A-T-pari, jolla on vain kaksi vetysidosta. Käytännössä tämä näkyy siinä, että runsaasti A-T-pareja sisältävän DNA-pätkän kaksoiskierre aukeaa alemmassa lämpötilassa kuin runsaammin G-C-pareja sisältävä DNA.
Pariutuminen vain tietyn vastinemäksen kanssa johtuu emästen kemiallisesta rakenteesta. A ja G ovat isompia puriineja, kun taas niiden vastinemäkset, T ja C, ovat pienempiä pyrimidiinejä. Vastinemästen vetyjen sijainti on ideaali vetysidosten muodostumisen kannalta. A ja G ovat rakenteeltaan liian isoja pariutumaan keskenään DNA-kaksoiskierteessä. Niiden vetyjen väliset etäisyydet eivät olisi optimaaliset vetysidosten muodostumiselle. T ja C ovat taas liian pienikokoisia pariutumaan keskenään.

Emäsparin muuttuminen toiseksi

Joskus DNA:n kahdentuessa emäksen kohdalle laitetaankin väärä emäs. Solussa on kuitenkin proteiineja, jotka kykenevät tunnistamaan tällaiset mutaatiot ja korjaamaan ne. Joskus emäs muuttuu toiseksi spontaanisti muulloinkin kuin DNA:n kahdentuessa. Myös tällöin DNA:n korjauskoneisto pystyy usein tunnistamaan mutatoituneen alueen. Joskus näin ei kuitenkaan tapahdu, ja virheellisen emäksen parikin muuttuu vastaamaan virheellistä emästä. Tällöin mutaatiosta tulee pysyvä. Hyvin tyypillinen mutaatio on sytosiinin muuttuminen urasiiliksi. Tällöin saattaa käydä niin, että vastinemäspari (sytosiinilla siis G), muutetaankin urasiilin vastinpariksi A, ja lopulta urasiili muutetaan tymiiniksi. Tällöin on tapahtunut mutaatio emäsparista C-G emäspariksi A-T.
Gunnar Landtman

Ura

Filosofina Landtman oli Edvard Westermarckin oppilas. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1905 tutkimuksellaan The Origin of Priesthood ja jatkoi opintojaan Lontoossa, Cambridgessä ja Oxfordissa. Hän toimi sosiologian dosenttina Helsingin yliopistossa vuosina 1910–1927 ja henkilökohtaisena ylimääräisenä professorina vuosina 1927–1940; käytännöllisen filosofian vt. professuuria hän hoiti vuosina 1916–1921. Vuosina 1922–1923 hän oli eduskunnassa ruotsalaisen kansanpuolueen kansanedustajana; puolueen keskushallituksen jäsenenä hän oli 1920–1926.
Landtman oli Suomen ensimmäisiä yhteiskunta-antropologeja. Hänen oppilaistaan voidaan mainita Arne Runeberg.
Landtmanin poika oli lastenlääkäri, professori Bernhard Landtman.

Papuassa

Landtmanin merkittävin matka oli matka Papua-Uuteen-Guineaan vuosina 1910–1912, kun lähetystyö oli muuttamassa alkuasukasyhteiskuntaa ja sen tapoja. Landtman saapui Flyjoen suistoon. Aluksi papualaiset kummeksuivat outoa miestä, mutta pian hän voitti heidän luottamuksensa ja oppi heidän kielensä. Huolimatta ranta-asukkaiden arvaamattomuudesta hän selviytyi hyvin kaikista vaikeuksista. Landtman talletti papualaisilta noin 500 satua ja muuta tarinaa sekä tutki heidän kieliään, joita pienellä alueella puhuttiin useita. Landtman huomasi, kuinka papualaiset tarinat muistuttivat suomalaisia kansantarinoita.
Rintaimplantti

Rintaimplantteja käytetään plastiikkakirurgiassa suurentamaan naisten rintoja. Rintaimplanttien asennus on yksi suosituimmista naisille suoritetuista kauneusleikkauksista, sillä moni nainen kokee rintansa liian pieniksi.
USA:n rintaimplanttimarkkinoiden tiukan turvallisuusseulan on läpäissyt vain kolme rintaimplanttimerkkiä. Ne ovat Silimed, Mentor ja Natrelle. Muiden implanttimerkkien käyttö on USA:ssa laitonta.
Silikoni-implanteissa on kiinteä kuori, ja myös niiden täyte on silikonia. Keittosuolaliuosta sisältäviä implantteja on käytetty, mutta ne eivät ole nykyisin suosiossa niiden suuren rikkoutumisvaaran vuoksi ja koska ne eivät tunnu yhtä luonnollisilta kuin silikoni-implantit.

Suurennusleikkaus

Rintojen suurennusleikkaus kestää yleensä 1–2 tuntia, ja se tehdään nukutuksessa. Leikkauksen aikana potilas nostetaan istuvaan asentoon, jotta implantit ovat myös pystyasennossa oikeilla paikoillaan. Rintaimplantti sijoitetaan yleensä rinnanaluspoimuun tehdyn viillon kautta rintalihaksen päälle. Implantti laitetaan rintalihaksen alle vain, jos nainen on erittäin hoikka tai omat rinnat ovat todella pienet.

Rintaimplanttien riskit

Naisilla, joilla on rintaimplantti, on muita naisia 38 prosenttia suurempi riski kuolla rintasyöpään. Kohonnut kuolleisuus johtuu siitä, että implantit heikentävät mammografiatutkimuksen herkkyyttä.
Gornyin ulus

Luonto

Gornyin ulus on pääasiassa ylänköä. Tammikuun keskilämpötila on ulusin länsiosassa −36 °C ja itäosassa −40 °C. Heinäkuun keskilämpötila vaihtelee +16 ja +17 °C:n välillä. Vuotuinen sademäärä on 200–250 mm. Alueen suurimaat joet ovat Sinja ja Sitte, jotka molemmat laskevat Lenaan.
Saamen lippu

Saamen lippu on saamelaisten kansallisuuden tunnus, joka virallistettiin vuonna 1986. Lipussa on kaksivärinen ympyrä, jonka sininen osa kuvaa kuuta ja punainen osa aurinkoa. Lipun värit tulevat saamelaisten kansan- ja kansallispuvussa gaktissa käyttämistä väreistä.
Lipun kuva-aihe tulee noitarummusta ja Ruotsin saamelaisen Anders Fjellnerin runosta Biejjie-baernie eli Auringonpojat. Runossaan Fjellner kuvaa saamelaisia auringon pojiksi ja tyttäriksi.

Lipun historia

Ensimmäinen ehdotus saamelaisten lipusta tuli taiteilija Synnøve Persenilta vuonna 1977. Persenin lippua, joka oli kolmivärinen ja ilman ympyrää, käyttivät ensimmäistä kertaa Alattio-Kautokeinon vesivoimalan ja padon vastustajat. 
Saamelaisneuvosto käynnisti suunnittelukilpailun, jonka voitti taiteilija Astrid Båhl. Lippu hyväksyttiin Åressa pidetyssä saamelaisten 13. pohjoismaisessa konferenssissa 15. elokuuta 1986. Samassa konferenssissa hyväksyttiin myös Sámi soga lávlla (Saamen suvun laulu) -runon käyttö saamelaisten kansallislauluna.

Lipun käyttö

Saamen lippua käytetään kuten Suomen lippua. Sillä voi juhlistaa perhetapahtumia tai suruliputtaa. Saamelaisalueen viranomaiset ja yhteisöt, kuten seurakunnat, liputtavat sekä Saamen että Suomen lipuilla.
Maria Goretti

Elämä

Pyhä Maria Goretti syntyi 16. lokakuuta 1890 Luigi Goretin ja Assunta Carlinin köyhään talonpoikaisperheeseen ja kastettiin 17. lokakuuta 1890 Maria Teresaksi. Hän vietti lapsuutensa auttaen äitiään kotitöissä, joka aviomiehensä kuoltua malariaan joutui kamppailemaan lastensa ruokkimisessa. Marian osaksi tuli kasvattaa viittä sisarustaan äidin tehdessä töitä pelloilla ja tyttö joutui myös laittamaan ruokaa ja siivoamaan naapureilleen Serenelleille. Lopulta 20-vuotias Alessandro Serenelli alkoi lähennellä pyhää Gorettia, mikä kehittyi 5. heinäkuuta 1902 yritykseksi raiskata tyttö, jonka vastustelusta johtuen mies puukotti tätä ainakin 14 kertaa ja pakeni. Perheen löydettyä tytön tämä vietiin sairaalaan Nettunoon, jossa hän joutui leikkaukseen ilman anestesiaa. Kirurgi ei kuitenkaan onnistunut pelastamaan pyhää Gorettia, joka kuoli 6. heinäkuuta 1902 ja haudattiin 8. heinäkuuta Nettunon hautausmaalle.
Adel Abidin

Adel Abidin (s. 1973 Bagdad, Irak) on mediataiteilija. Hän asuu ja työskentelee Helsingissä. Abidin käsittelee taiteessaan kulttuurien kohtaamisia ja ennakkoluuloja, usein myös huumorin ja satiirin keinoin.

Taustaa

Taiteilijan ammatti on ollut Abidinin mielessä jo alakouluiästä asti. Esikuvana hänellä oli isän ystävä, tunnettu irakilainen taidemaalari Hafuth El-Durubi. Pääsy kuvataideakatemiaan olisi vaatinut liittymistä Baath-puoluen jäseneksi. Perhe vastusti tätä ajatusta. Abidin päätti seurata kakkosvaihtoehtoaan ja aloitti taloustieteen opinnot Mansourin yliopistossa vuonna 1990. Hän valmistui teollisen johtamisen koulutusohjelmasta 1994.
Vuonna 1996 Bagdadin taideakatemia avattiin kaikille. Adel Abidin aloitti opiskelun maalausosastolla ja valmistui vuonna 2000. Abidin itse kertoo saaneensa vaikutteita muun muassa seuraavilta taiteilijoilta: Salah El-Qaragol, Ismael Fatah El-Turk ja Jawal Sadim. Opiskeluaikana Bagdadissa Adel Abidin saavutti 3. sijan Nuori kuvanveistäjä -kilpailussa 1999. Vuonna 2002 hän voitti Young Iraqi Artist -kilpailun. Vuonna 2003 hän aloitti maalausopinnot Helsingin Kuvataideakatemiassa ja valmistui mediataiteen laitokselta vuonna 2006.
Adel Abidin on saanut Suomessa useita apurahoja, muun muassa vuonna 2003 apurahan Valtion taidetoimikunnalta ja vuosiksi 2012–2017 viisivuotisen työskentelyapurahan.
Pyhä Markus (paavi)

Pyhä Markus (k. 336) oli katolisen kirkon roomalaissyntyinen paavi 18. tammikuuta 336 – 7. lokakuuta 336. Hänen paaviutensa kesti ainoastaan tammikuusta lokakuuhun, jolloin hän erosi virastaan. Eroon johtaneista syistä tai Pyhän Markuksen ajasta paavina ei ole säilynyt tietoja.
Giuseppe De Liguoro

Giuseppe De Liguoro (10. tammikuuta 1869 Napoli – 19. maaliskuuta 1944 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja ja näyttelijä.
Napolilaiseen aatelisperheeseen syntynyt De Liguoro työskenteli vuodesta 1894 lähtien teatterinäyttelijänä. Vuodesta 1908 lähtien hän toimi elokuvanäyttelijänä ja Milano Filmsin taiteellisena johtajana. Tuon ajan menestyksiä olivat Il conte Ugolino (1908), Marin Faliero, doge di Venezia (1909), Edipo re (1910), L’Inferno (1911) ja Odysseuksen harharetket (1911). Vuonna 1913 De Liguoro ohjasi Labor Filmsille säveltäjäelämäkerran Giuseppe Verdi nella vita e nella gloria. Vuonna 1914 hän siirtyi ensin torinolaiselle Gloria Filmsille ja sitten catanialaiselle Etna Filmille, jossa hän teki menestyselokuvia kuten Christus (1914), Il cavaliere senza paura (1915) ja Patria mia! (1915). Myöhemmin De Liguoro ohjasi roomalaisella Caesar Filmillä useita Francesca Bertinin elokuvia kuten Odette (1916) ja La perla del cinema (1916). Vuosina 1917–1923 De Liguoro työskenteli Gladiator Filmillä, UCI:llä ja useilla pienillä studioilla. Vuonna 1924 hän perusti Venetsiaan oman tuotantoyhtiön, mutta vetäytyi sen jälkeen alalta. Vuonna 1931 De Liguoro ohjasi vielä lyhyen äänielokuvan La canzone di Mirka.
Näyttelijä-ohjaajat Wladimiro ja Eugenio De Liguoro ovat Giuseppe De Liguoron poikia.
Markus Huhtala

Markus Huhtala (s. 15. kesäkuuta 1982 Haukipudas) on haukiputaalainen ammattinyrkkeilijä, joka ottelee tätä nykyä alemmassa raskaassasarjassa (79,3 kg) Hänen lempinimensä on "Haukiputaan Moukari". Markus Huhtala on 183-senttinen. Huhtalan vahvuudet ammattinyrkkeilijänä ovat etenkin kovaiskuisuus. Huhtalan meriitteihin amatöörikehissä voidaan laskea vuoden juniorinyrkkeilijän titteli vuonna 2000.
Huhtalan valmentajana sekä myös managerina toimii Markku Pirinen ja toisena valmentajana Yrjö Kosunen.

Ammattilaisottelut

1.10.2001 Töölön Kisahalli, Helsinki Ruslan Akhmedzonov W UD 4
1.12.2001 Kamari Areena, Kankaanpää Dmitri Protkunas W KO 4
22.11.2002 Hotelli Viihdekartano, Kuopio Antons Fedjunins L TKO 4
15.2.2003 Töölön Kisahalli, Helsinki Terje Arildsen D PTS 4
17.5.2003 Jatuli, Haukipudas Jevgenijs Andrejevs W TKO 3
15.11.2003 Nallisport, Oulu Marian Varchol W TKO 2
18.9.2004 Radisson SAS, Oulu Gabriel Botos W TKO 1
28.5.2005 Teatterikuoppa, Haukipudas Dmitrich Libich W RTD 3
21.3.2009 Vanha Urheilutalo, Juuka Andrei Tylilyuk W RTD 2
27.11.2009 Pyynikin Palloiluhalli, Tampere Janos Olah W KO 1
4.12.2009 Heiton talo, Haukipudas, Sergei Beloshapkin L PTS 6
19.11.2010 Urheilutalo, Pori, Juan Carlos Muntane W KO 1
Survoslammi

Maantieto

Järven pituus on 400 metriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 6,8 hehtaaria. Järven ympäristö on metsämaata, josta laskee neljä tulo-ojaa läheisiltä soilta. Järven luusua sijaitsee koillisessa ja laskuoja on ohjattu rantaa viistävän Tampere-Seinäjoki-junaradan ali. Se virtaa 300 metriä ennen laskemistaan Nopanperällä Karhejärven Myllylahteen. Järven rantaviiva on 700 metriä pitkä ja sinne on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa. Niille pääsee yhdystieltä 2763 kääntymällä Nisunperällä pikkutielle, joka vie järvelle.

Historiaa

Vuoden 1799 isojakokartassa järvellä oli jo nykyinen nimi.
Ernst Fredrik Tihlman

Ernst Fredrik Tihlman (13. tammikuuta 1765 Huittinen – 19. elokuuta 1844 Koivulahti) oli suomalainen kapteeni, postimestari ja Tampereen pormestari. 
Tihlmanin isä oli Porin jalkaväkirykmentin Everstiluutnantin komppaniassa palvellut majuri Ernst Fredrik Tihlman. Hän vietti lapsuutensa Huittisten Karhiniemen kylässä Untossa komppanian luutnantin virkatalossa. Hänet merkittiin jo kaksivuotiaana vapaaehtoisena Porin jalkaväkirykmentin rulliin ja hänestä tuli kersantti 1772, tykistön kadetti 1775 ja vänrikki 1782. Navigaatiotutkinnon Tihlman suoritti 1784. Hän palveli Porin jalkaväkirykmentin Vesilahden komppaniassa ensimmäisenä adjutanttina 1780-luvulla. Tihlman osallistui Kustaa III:n sotaan luutnanttina. Hän oli mukana Anjalan liitossa ja tuomittiin sen vuoksi kuolemaan mutta armahdettiin sitten. Armeijan palveluksesta hän erosi kapteenina 1808. 
Tampereen postimestarina Tihlman oli 1803–1804 ja uudelleen Suomen sodan jälkeen. Hän oli Suomen koskenperkaustoimikunnan sotilaskomennuskuntien työpäällikkönä Kyrösjärven vesistön perkaustöissä 1803–1806. Tihlman johti 1817–1821 tehtyjä Tammerkosken perkaustöitä. Tihlmanista tuli Tampereen kaupungin järjestysmies 1802 ja häntä alettiin nimittää pormestariksi vuodesta 1805 alkaen sen jälkeen kun Tampereelle oli perustettu kaupunginoikeus. Tihlman oli vuonna 1809 Tampereen kaupungin edustajana Porvoon valtiopäivillä. Tihlman erotettiin pormestarin virasta 1827 sen jälkeen kun Suomen kenraalikuvernööri oli tarkastusmatkallaan valittanut siitä että kaupunginarkistoa säilytettiin postikonttorissa ja kaupungista puuttui asianmukainen kaupunginvankila. Tihlman oli sitten Hämeenlinnan postimestarina vuodesta 1828 tehtävinään valvoa postinkuljettajia ja postitalonpoikia.   
Tihlman oli naimisissa vuodesta 1793 lääninrovasti Erik Castrénin tyttären Catharina Christina Castrénin (1772–1852) kanssa. Heillä oli kuusi tytärtä.
Time

Historia

Time-lehden perustivat kaksi journalistia Briton Hadden ja Henry Luce. Lehden ensimmäinen numero ilmestyi 3. maaliskuuta 1923. Se oli ensimmäinen Yhdysvalloissa ilmestynyt viikoittainen uutislehti. Hadden ja Luce olivat aiemmin työskennelleet yliopistonsa Yale Daily News -nimisessä lehdessä. Hadden oli jokseenkin huoleton persoona, joka mielellään kiusoitteli Lucea, ja hän piti Time-lehden tekoa tärkeänä mutta se oli hänelle myös huvia. Siinä voi olla syy lehden vieläkin eräiden kritisoimaan tyyliin esittää tärkeät uutiset ja asiat kepeään tyyliin, mikä sopii selostuksiin julkisuuden henkilöistä, viihteestä ja popkulttuurista. 
1980-luvulla lehteä julkaiseva Time-yhtiö yhdistyi Warner Communicationsin kanssa Time Warner -yhtiöksi.
2000-luvulla Time on monien muiden aikakauslehtien tapaan kärsinyt media-alan muutoksen ja se on joutunut hakemaan säästöjä muun muassa irtisanomalla työntekijöitään ja sulkemalla joitakin Yhdysvaltain toimistojaan.

Erikoisnumerot

Time-lehti julkaisee vuosittain kaksi erikoisnumeroa. Näistä tunnetumpi on vuoden henkilö (Time Person of the Year) -numero, jossa lehden toimitus valitsee henkilön, jolla toimituksen mielestä on ollut suurin vaikutus vuoden tapahtumiin. Vuoden henkilöksi valitsemista pidetään usein kunnianosoituksena, mutta titteliä ei ole aina tarkoitettu kunnianosoitukseksi ja se on myönnetty myös sellaisille henkilöille (esimerkiksi Adolf Hitler 1938), jotka ovat vaikuttaneet vuoden tapahtumiin kielteisesti. Henkilön lisäksi vuoden henkilöksi on silloin tällöin nimitetty myös muita kuin varsinaisia ihmisiä, esimerkiksi tietokone (1982), maapallo (1988) ja sinä (2006).
Toinen perinteinen erikoisnumero on Time 100, jossa listataan kuluneen vuoden 100 vaikutusvaltaisinta henkilöä. Myös tätä pidetään usein kunnianosoituksena, vaikka listalle on valittu muun muassa diktaattori Kim Jong-un (2015).