google/wiki40b huggingface dataset:
Kieku ja Kaiku

Kieku ja Kaiku on sarjakuvapiirtäjä Asmo Alhon piirtämä ja kirjailija Mika Waltarin kirjoittama sarjakuva, joka ilmestyi "Oma Koti" -lehdessä vuosina 1932-1934 (+näytenumero 1931) ja Kotiliedessä vuosina 1934 - 1975. Kieku ja Kaiku oli aikansa suosituimpia sarjakuvia ja ilmestyi monina kokoelmina. 
Sarjakuva sijoittuu aikansa suomalaiselle maaseudulle, ja sen päähenkilöt ovat valkea kukonpoika Kieku sekä musta kukonpoika Kaiku. Päähenkilöt olivat aivan aluksi, kuuden sarjan verran, normaaleja kanalintuja, mutta sitten ne muuttuivat antropomorfisiksi eläimiksi. Sivuhahmoista keskeisin oli Kieun ja Kaiun porsasystävä Possu, joka nousi vuosien varrella yhä olennaisempaan asemaan, ja sarjakuva tunnetaankin myös pitemmällä nimellä Kieku, Kaiku ja Possu tai Kieku ja Kaiku ja Possu. Muina sivuhahmoina esiintyi muita eläimiä, mm. karhuja ja jäniksiä. 
Kieun ja Kaiun maailma oli konservatiivinen, ja siinä opetettiin (lapsi)lukijoille hyviä tapoja ja käyttäytymissääntöjä pienten arkipäiväisten kommellusten avulla. Yhden sivun mittaisissa sarjakuvissa oli tavallisesti jokin opetus, jossa joku päähenkilöistä sai kokea, mitä esimerkiksi ylpeydestä, laiskuudesta tai hätäilemisestä seuraa. Kieku ja Kaiku saattoivat myös opettaa yhteisvastuuta kutsumalla kodittomia eläimiä viettämään joulua kanssaan tai jakamalla ateriansa vähäosaisille. Mukana oli kuitenkin myös puhtaita vitsisarjoja. 
Vanhaan eurooppalaisen sarjakuvan tapaan Kieku ja Kaiku ei käyttänyt puhekuplia, vaan tarina kerrottiin ruutujen alle sijoitetuilla, Mika Waltarin riimittelemillä kuvateksteillä. Sarjakuvan tavallinen syntyprosessi oli se, että Asmo Alho keksi tarinaluonnoksen ja Waltari kirjoitti siihen kuvatekstit, joiden pohjalta Alho piirsi sarjakuvan puhtaaksi. Sarjakuvan suosion salaisuus olivat Waltarin nokkelasti riimittelemät tekstit, joissa tavallisesti käytettiin vaikeita kolmitavuisia loppusointuja, kuten "Kissakin jää joskus hiirettä / jos se pitää liian kiirettä" tai "Opetus on oiva tällistä / törmäily on häpeällistä". Muun muassa aikansa kuuluisin runoilija, professori V. A. Koskenniemi, kertoi lukevansa Kiekua ja Kaikua vain nähdäkseen, kuinka paljon kolmitavuisia loppusointuja Waltari pystyy keksimään. Vaikka Waltari lopetti varsinaisen kirjailijannuransa 1964, jolloin häneltä ilmestyi hänen viimeinen romaaninsa, Kieku ja Kaiku - riimejä häneltä syntyi yhä helposti. Sarjakuvan tekeminen päättyi Asmo Alhon poismenoon 1975.
Waltarin lisäksi riimejä kirjoittivat sarjan historian aikana myös Valentin (Ensio Rislakki), Fr. Ruotsalainen ja Viljo Kajava. 
Sarjakuvasta on tehty muutamia pastissejakin, joista tunnetuin ja määrätietoisin lienee Rieku ja Raiku.
Olli-Pekka Vainio

Olli-Pekka Vainio (s. 1976) on suomalainen teologi. Hän työskentelee dogmatiikan yliopistonlehtorina ja ekumeniikan dosenttina Helsingin yliopiston teologisessa tiedekunnassa. Teologian tohtoriksi hän väitteli vuonna 2004 luterilaisen vanhurskauttamisopin kehityksestä. Hän on muun muassa uskonnonfilosofian sekä Martin Lutherin ja Søren Kierkegaardin ajattelun asiantuntija. 
Vainio on ollut vierailevana tutkijana Princetonin yliopistossa (2008, 2016–2017) ja Oxfordin yliopistossa (2011–2012). Princetonissa hän oli mukana Nasan rahoittamassa astrobiologian alaan kuuluvassa tutkimusprojektissa.
Julie Bishop

Elämä ja ura

Julie Bishop kasvoi hedelmätarhassa. Hän suoritti Adelaiden yliopistossa oikeustieteen tutkinnon (Bachelor of Laws) vuonna 1978. Bishop työskenteli juristina Adelaidessa ja Perthissä, kunnes hänet valittiin Australian edustajainhuoneeseen Liberaalipuolueen ehdokkaana länsiaustralialaisesta Curtinin vaalipiiristä vuonna 1998. Hän toimi pääministeri John Howardin hallituksessa ensin vanhusasiainministerinä vuosina 2003-2006 ja sitten opetus- ja tiedeministerinä sekä naisasiainministerinä vuosina 2006-2007.
Bishop valittiin Liberaalipuolueen varajohtajaksi vuonna 2007. Puolueen ollessa oppositiossa vuosina 2007-2013 hän toimi varjohallituksen työministerinä, valtiovarainministerinä, ulkoministerinä ja kauppaministerinä. Liberaalipuolueen palattua hallitukseen vuonna 2013 Bishop nimitettiin Australian ensimmäiseksi naispuoliseksi ulkoministeriksi. Hän on hoitanut tätä virkaa ensin Tony Abbottin ja sitten Malcolm Turnbullin hallituksessa. Bishopilla oli merkittävä rooli useita australialaisia kuolonuhreja vaatineiden MH370-lennon katoamisen ja MH17-lennon alasampumisen diplomaattisessa selvittelyssä vuonna 2014.
FS Chanzy (1894)

Palvelus

Palvelukseen oton jälkeen alus liittyi 16. elokuuta Välimeren laivueen 1. kevyeen viirikköön. Toukokuussa 1896  alus siirrettiin 4. kevyeen viirikköön. Se osallistui laivueen mukana purjehduksiin sekä vielä samana kesänä suureen sotaharjoitukseen. Elokuussa alus siirrettiin Toulonissa reserviin, jossa se oli vuoden lopun korjattavana. Alus palautettiin palvelukseen 28. joulukuuta, jolloin se aloitti jälleen koeajot.
Alus lähetettiin Karibialle ja Kauko-Itään. Se ajoi karille Indokiinassa 1907. Alus todettiin mahdottomaksi pelastaa ja se tuhottiin 30. toukokuuta.
Karl Stockmann

Karl Eugen Kristian Stockmann (7. tammikuuta 1865 Helsinki – 28. toukokuuta 1938 Bad Reichenhall, Saksa) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos, joka toimi Stockmannin tavaratalon toimitusjohtajana 1902–1925 ja nosti sen mannermaiselle tasolle.
Karl Stockmann oli vanhin tavaratalon perustaneen kauppaneuvos G. F. Stockmannin aikuisiksi eläneistä pojista. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Helsingfors lyceumista vuonna 1883, suortti asevelvollisuuden ja vietti kolme vuotta kauppaliikkeiden harjoittelijana Saksassa ja Englannissa. Perheyrityksen palvelukseen hän tuli 1887 prokuristiksi. Vähitellen valta yrityksessä siirtyi vanhalta ja sairaalta isältä Karlille ja hänen veljelleen Franzille. Vuonna 1902 Stockmann muutettiin osakeyhtiöksi ja Karlista tuli sen toimitusjohtaja, vaikka isä omistikin enemmistön osakekannasta kuolemaansa asti. Ensimmäisen vuosikymmenensä aikana Karl Stockmann laajensi Helsingin Senaatintorin varrella sijainneen tavaratalon tiloja niin, että myyntipinta-ala kasvoi yli kaksinkertaiseksi. Vuonna 1911 hän osti Julius Tallbergilta Aleksanterinkadun päästä tontin uudelle tavaratalolle, jonka suunnittelukilpailun voitti Sigurd Frosterus vuonna 1916. Uusi rakennus valmistui kuitenkin vasta 1930. Sitä odotellessa yhtiön tuotevalikoimaa laajennettiin ostamalla useita kilpailevia yrityksiä. Samalla Stockmannin osakaskunta laajeni Stockmannin perheen ulkopuolelle. Karl Stockmann luopui toimitusjohtajan tehtävästä 1925, mutta toimi sen jälkeen yhtiön hallituksen puheenjohtajana kuolemaansa asti. Hänen seuraajakseen toimitusjohtajana tuli Arthur Söderholm.
Karl Stockmann vaikutti myös muissa yrityksissä. Hän kuului vuodesta 1904 Tampellan hallitukseen ja toimi sen puheenjohtajana 1927–1932. Hän oli myös vuodesta 1897 Suomen Yhdyspankin pankkivaliokunnan ja fuusion jälkeen 1919 perustetun Pohjoismaisen Yhdyspankin hallintoneuvoston jäsen. Kauppaneuvoksen arvo Stockmannille myönnettiin vuonna 1920. Lisäksi hän kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon 1897–1906 ja 1916–1918, ja edusti Helsinkiä valtiopäivien porvarissäädyssä 1904–1905.
Karl Stockmannin puoliso oli vuodesta 1890 Ester Grönqvist, liikemies Fredrik Wilhelm Grönqvistin tytär. Hän asui appensa rakennuttamassa Grönqvistin talossa Helsingin keskustassa. Perheen pojista Sten Stockmann kohosi myöhemmin Stockmann Oy:n hallituksen puheenjohtajaksi. Karl Stockmann kuoli isänsä tavoin vieraillessaan terveyskylpylässä Saksassa.
Rajamäki

Rajamäki on Nurmijärven kunnan kolmanneksi suurin kylä ja sen kolmesta päätaajamasta pohjoisin. Rajamäen väkiluku on noin 7 500 asukasta. Se on kasvava pohjoisnurmijärviläinen kylä, joka hyötyy erityisesti tehdasteollisuudesta sekä Hyvinkään ja Helsingin läheisyydestä.
Rajamäen historiaan liittyy oleellisesti Alkon (nykyisin Altia) tehtaat. Tehtaiden edeltäjä oli vuonna 1888 perustettu Hyvinkään Tehtaan Osakeyhtiö, josta kehittyi maan suurin hiivatehdas ja viinanpolttimo. Tehdas perustettiin Rajamäelle sen puhtaiden pohjavesien takia. Vuoden 1919 kieltolain seurauksena tehdas siirtyi Suomen valtiolle. Alkoholi- ja hiivateollisuus on ollut keskeinen osa Rajamäen ja koko kunnan historiaa. Hiivateollisuus loppui 1990-luvulla, mutta alkoholitehdas on yhä edelleen Rajamäellä. Nykyisin Altian Rajamäen tehtailla jatkojalostetaan viina, joka on poltettu eli tislattu Koskenkorvan tehtailla Etelä-Pohjanmaan Ilmajoella. Rajamäeltä alkoholi kuljetetaan ympäri maailmaa.
Alkoholitehdas joutui toisen maailmansodan aikana pommituksien kohteeksi. Tavoitteena oli tuhota Suomen viinavarantoja ja osa syytä oli myös se, että tehtailla valmistettiin sodan aikana noin 500 000 molotovin cocktailia. Pulloissa olleet korkit, joissa luki "Rajamäki" auttoivat pommituksia. Läheiselle mäelle rakennettiin kaksi tykkitornia puolustamaan viinatehdasta. 
Hangon ja Hyvinkään välinen rautatie kulkee Pohjois-Nurmijärven kautta, mikä on lisännyt yritystoimintaa Rajamäellä. Viinatehtaalta on juomia kulkenut rautatien kautta ja nykyisin myös rekkojen kyydissä. Rajamäen pohjoispuolitse kulkee valtatie 25.
Rajamäellä sijaitsee peruskoulu, jota käyvät myös lapset pienemmiltä lähialueilta. Rajamäen ala-asteella on n. 720 oppilasta, ja yläasteella n. 450. Rajamäellä sijaitsee myös Rajamäen lukio, jossa opiskelee n. 140 opiskelijaa. Rajamäen kyläpäivä järjestetään elokuun viimeisenä lauantaina joka vuosi. 11.10.2018 Rajamäelle valmistui kauppakeskus Lähde.
Rajamäen taajamassa on Nurmijärven kunnan sivukirjasto sekä uimahalli. Hieman taajamasta sivussa on vuonna 1960 käyttöön otettu hautausmaa, jolla on vuonna 1969 valmistunut siunauskappeli.
Rajamäen kirkko on Erkki Huttusen suunnittelema, vuonna 1938 valmistunut kirkkorakennus, jossa on säännöllistä seurakuntatoimintaa. Kirkko tarjoaa messuja sekä päiväkerhotoimintaa.
Suomalaisen jännityselokuvan Yöjuna vuodelta 1996 rautatiekohtauksia on kuvattu Rajamäen rautatieasemalla.
Rajamäellä, entisessä Alkon omistamassa Matkun kartanossa, on vuodesta 1942 lähtien toiminut myös Työtehoseuran opetuskeskus, jonka yhteydessä toimi Rajamäen metsätyönjohtajakoulu (sittemmin metsäopisto). Hyvinkään kaupunki osti metsäopiston vuonna 1993 ja liitti sen tuolloin perustettuun Uudenmaan maaseutuopistoon. Oppilaitos siirrettiin Hyvinkäälle vuonna 1997. Työtehoseuran päätoimipaikka siirtyi Helsingin Lauttasaaresta Rajamäelle 2000-luvun alussa.
Vuoden 2000 taajamarajauksessa Rajamäki oli kasvanut yhteen Hyvinkään keskustaajaman kanssa, mutta nykyisin se muodostaa jälleen oman taajamansa.
Tuulihaukka

Koko ja ulkonäkö

Tuulihaukka on pienikokoinen haukka, jolla on pitkät siivet ja pitkä pyrstö. Pituus on 32–35 cm ja siipiväli 70–80 cm. Selkäpuoli on punaruskea ja vatsapuoli vaalea tihein tummin täplin. Koiraan pää on harmaa, naaraan vaalea. Nuori lintu muistuttaa naarasta. Tuulihaukan soidinääni on kimittävä kii-kii-kii...
Vanhin suomalainen rengastettu tuulihaukka on ollut 11 vuotta 2 kuukautta vanha. Euroopan vanhin on ollut tanskalainen 16 vuotta 5 kuukautta vanha yksilö.

Levinneisyys

Levinneisyysalue on hyvin laaja, käsittäen lähes koko Euraasian. Euroopan kanta on 250 000–350 000 paria, joista Britteinsaarilla 60 000. Parimäärä Suomessa on 1 000–2 500. Tuulihaukka muuttaa Keski- ja Etelä-Eurooppaan ja Pohjois-Afrikkaan. Joitakin yksilöitä jää Suomeen talvehtimaan hyville myyräapajille. 
Kanta taantui suuresti ympäristömyrkkyjen takia 1950-luvulta alkaen. Lajin kannan elpymiselle on ollut elintärkeää pöntötys. Laji onkin nykyään elpymässä ja on jopa Suomen tavallisin viljelysalueiden haukkalaji. Nykyisen kannan kooksi arvioidaan 5 000–7 000 paria.  Laji on poistettu uhanalaisten lajien listalta.

Elinympäristö ja elintavat

Tuulihaukka on viljelysmaiden lintu. Suomessa osa kannasta pesii avosoilla, hakkuuaukoissa, tuntureilla ja saaristossa.
Tuulihaukka saalistaa avomaiden yllä ja jää usein lekuttelemaan paikoilleen ilmaan kuin tiira. Lekuttelussa auttaakseen se kääntyy usein vähäistäkin tuulta kohden, mistä lajin suomenkielinen nimikin on peräisin.

Lisääntyminen

Tuulihaukka pesii onttoon keloon, vanhaan variksen pesään tai erikoisvalmisteiseen pönttöön. Tuulihaukka saa vain yhden pesueen vuodessa. Se munii huhti–toukokuussa 3–7 punamustatäpläistä munaa. Niitä naaras hautoo 26–30 vrk, kun koiras pitää huolen ruokahuollosta. Poikaset viipyvät pesässään 27–33 vrk, jonka jälkeen poikue emoineen pysyy koossa vielä noin kuukauden ajan.

Ravinto

Tuulihaukan pääravintoa ovat myyrät ja muut pienet jyrsijät. Myyräkatovuosina ravinto voi kuitenkin koostua suurelta osin sammakkoeläimistä, pikkulinnuista, madoista ja isoista hyönteisistä.
Magdalena Wargentin

Magdalena Wargentin (4. elokuuta 1714 Turku – 8. toukokuuta, mahdollisesti 4. elokuuta 1765 Mikkelin pitäjä) oli ruustinna ja kartanonomistaja, josta tuli kuoltuaan tunnettu muumio.
Wargentinien kauppiassuku oli lähtöisin Saksasta ja he olivat tunnettuja valtaporvareita Turussa. Wargentinin isä Johan Wargentin toimi kuitenkin tuomarina, äiti oli tämän ensimmäinen puoliso ylisotakomissaarin tytär Margareta Elisabet Malm. Etunimensä Wargentin sai isänäiti Magdalena Wittfootilta, joka oli myös tunnettua turkulaista kauppiassukua. Kun Wargentinin isä nimitettiin Vähä-Savon kihlakunnantuomariksi, perhe muutti Rantasalmelle. Siellä Wargentin avioitui 18-vuotiaana 1732 Mikkelin kirkkoherraksi nimitetyn ja myöhemmin lääninrovastina toimineen Anders Heinricuksen kanssa. Perheeseen syntyi kaksitoista lasta, joista kuitenkin kahdeksan kuoli jo pienenä. Wargentin jäi leskeksi 14 vuotta itseään vanhemmasta puolisostaan 1756, mutta asui neljän lapsensa kanssa Kenkäveronniemen pappilassa vuoteen 1759 asti. Jo 1756 hän oli kuitenkin ostanut lapsuudenkotinsa perintörahoilla Sairilan säterin, jonne hän muutti avioiduttuaan kihlakunnantuomari Carl (Karl) Wilhelm Malleenin (Mallénin) kanssa. Sairila oli entinen kuninkaankartano, jonka pinta-ala oli lähes 1 900 hehtaaria ja jossa oli yksitoista torpparia. Wargentin kuoli 50-vuotiaana Sairilassa. Hänet palsamoitiin ja haudattiin Mikkelin Kirkkopuiston kirkon lattian alle. Kirkon tuhouduttua tulipalossa 1806 Wargentin ja muut lattian alle haudatut muumiot siirrettiin Savilahden kivisakastiin. 1900-luvun alussa muumioiden arkkujen kannet avattiin ja niistä tehtiin matkailunähtävyyksiä, mutta 1930-luvulla sakastin lattia muurattiin uudelleen umpeen. Wargentin mainitaan silti nykyisin museona toimivaa sakastia esiteltäessä.
Färsaarelaisten saaga

Färsaarelaisten saaga (muinaisnorjaksi Færeyinga saga, fääriksi Føroyinga søga) on Färsaarten varhaisvaiheista kertova saaga, jonka kirjoitti 1200-luvun alussa tuntematon islantilainen kirjoittaja. Sitä ei ole säilynyt kokonaisena.
Färsaarelaisten saagan kirjoitti eräs islantilainen noin vuosien 1200–1215 aikana. Sitä todennäköisesti ei alkujaan tarkoitettu tekstiksi Färsaarten historiasta, vaan luultavasti kuvaukseksi Tróndur í Gøtuun ja Sigmundur Brestissoniin liittyneistä tapahtumista. Koska saaga sympatioi selvästi norjalaisia ja siinä on lisätietoja Norjan historiasta, se yhdistettiin myöhemmin Flateyjarbókiin. Färsaarelaisten saagasta ei ole säilynyt kokonaista versiota, mutta siitä löytyy katkelmia Flateyjarbókista ja muista saagoista.
Saaga käsittelee färsaarelaisten sukujen välisiä riitoja 900–1000-luvuilla. Lisäksi se kertoo Färsaarten hallitsevien klaanien ja Norjan kuninkaiden välisistä ristiriidoista. Se kirjoitettiin suullisten perinteiden ja Norjan kuninkaista kertovien kronikoiden pohjalta, mutta sen kirjoittamisessa käytettiin lähteinä myös Orkneylaisten saagaa ja Jómsvíkinga sagaa. Saagan on sekoittunut piirteitä saduista ja legendoista, joten sen historiallista tarkkuutta on hyvin vaikea arvioida.
Dante (verkko)

Dante on australialaisen Audinate Pty. Ltd. -yhtiön kaupallistama digitaalinen monikanava-audioliitäntä. Yhtiö tarjoaa teknologiaa käyttäville partnereille ohjelmistoja sekä piirisarjoja, joiden avulla liitäntä voidaan toteuttaa äänilaitteeseen. Teknologian avulla on mahdollista jakaa pakkaamatonta ääntä monikanavaisesti vähäisillä latensseilla tavallisen Ethernet -verkon yli.
Dante -teknologiaa käytetään lähinnä ammattilaisille suunnatuissa järjestelmissä. Äänentoistojärjestelmissä Dante -yhteydellä voidaan korvata perinteinen miksauspöydän ja päätevahvistimen sekä lavarasian välinen kaukokaapeli. Se mahdollistaa myös kiinteiden äänentoisto- ja kuulutusjärjestelmien rakentamisen tavallisen Ethernet -verkon varaan jolloin kaapelointikustannuksissa voidaan säästää huomattavasti.
Bretagne (1766)

Valmistus

Antoine Groignardin suunnittelema alus tilattiin vuonna 1764 Lorientin laivastontelakalta, missä köli laskettiin vielä saman vuoden lopulla. Työt kuitenkin keskeytettiin tammikuussa 1765, kun tilaus siirrettiin Brestiin. Aluksen valmistukseen käytetyt varat olivat bretagnelaisten lahja Ludvig XV:lle. Köli laskettiin 10. kesäkuuta 1765 ja alus laskettiin vesille 24. toukokuuta 1766. 100-tykkinen alus valmistui syyskuussa 1767, mutta se varustettiin uudelleen vuonna 1781 110-tykkiseksi. Aluksen pohja kuparoitiin maaliskuussa 1781 Brestissä ja se kuparoitiin uudelleen Brestissä toukokuusta heinäkuuhun 1786.

Palvelus

Alus nimettiin lokakuussa 1793 uudelleen Révolutionnaireksi. Alus vaurioitui pahoin kahakassa 28. toukokuuta 1794 ja se piti hinata Rochefortiin korjattavaksi. Alusta ei kuitenkaan koskaan palautettu palvelukseen. Alkuvuodesta 1796 aluksella todettiin lahoa ja se romutettiin Brestissä.
Tauentzienstrasse

Tauentzienstrasse on vilkas ostoskatu Berliinin keskustan länsisosassa. Se kulkee Wittenbergplatzilta Breitscheidplatzille, mistä eteenpäin se jatkuu Kurfürstendamminna, tosin ei yhdensuuntaisesti. Katu sijaitsee osin Schönebergin ja osin Charlottenburgin kaupunginosan alueella.
Tauentzienstrasse oli alkujaan osa pitempää Gürtelstrassea, jonka osat nimettiin vuonna 1864 kuninkaallisella määräyksellä Napoleonin sodissa ansioituneiden preussilaisten kenraalien mukaan. Nämä kadut muodostavat niin sanotun kenraalijonon (Generalszug). Tauentzienstrasse sai nimensä kenraali Bogislav Friedrich Emanuel von Tauentzienilta. ”Kenraalikadut” suunniteltiin eteläisen Berliinin läpi kulkevaksi valtaväyläksi, ja niiden esikuvina käytettiin Pariisin bulevardeja. Tauentzienstrassesta tuli kuitenkin aluksi tavallinen asuinkatu. Kadun varrella avattiin vuonna 1907 suosittu KaDeWe-tavaratalo, mistä alkoi sen kehitys liikekaduksi.
Kadun keskikäytävä oli aiemmin varattu raitiovaunuille, mutta nykyisin se on puistokäytävänä. Sitä koristaa vuonna 1987 Berliinin kaupungin 750-vuotisjuhlien yhteydessä pystytetty taiteilijapari Matschinsky-Denninghoffin suunnittelema suuri abstrakti veistos Berliini, joka symboloi kaupungin silloista kahtiajakoa.
Eurofasismi

Eurofasismi on aate, jota harjoittivat teoriatasolla pääasiassa Saksan valloittamien germaanisten maiden yhteistoimintahallitusten johtajat toivoessaan, että Saksan valtakunnalle riittää johtoasema germaanisten kansojen liitto-nimisessä (saksaksi Deutshen Reich und Bund der germanischen Völker), mikä oli kuulunut Saksan kansallissosialistien ideologiaan.
Käytännössä kuitenkin Saksan valtakunta valikoi, miten se kohteli valloittamiaan germaanimaita. Alankomaiden valtakunnankomissariaattissa hallituksen johtaja Anton Mussert elätteli ajatusta, että Alankomaihin voitaisiin liittää Luxemburg ja sekä Belgian pohjoiset hollanninkieliset flaamilaiset alueet, jolloin alueen painoarvo yhdessä olisi kohtalainen kansojen yhteisössä.
Saksalaiset kuitenkin pitivät käytännön syistä Belgian Wehrmactin sotilashallintoon kuuluvana ja liittivät Luxemburgin suurherttuakunnan osaksi Saksan valtakuntaa, se Mosellandin valtakunnanpiirin osaksi elokuussa 1942.
Myös Norjan valtakunnankomissariaattissa Vidkun Quislingillä oli ajatus germaanisten kansojen liitosta.
Porsassimput

Lajit ja anatomia

Porsassimppujen heimoon kuuluu 4 sukua ja 9 lajia. Ne ovat pitkänomaisia kaloja, jotka kasvavat tyypillisesti 45–80 cm pitkiksi. Tyypillisiä piirteitä ovat pitkähkö kuono, jonka molemmilla sivuilla on sierain, pitkä selkäevä, joka alkaa silmien yläpuolelta (kaksiosainen Zanclorhynchus-suvun lajeilla), tasapäinen tai pyörehkö pyrstöevä ja suomuton ruumis.

Levinneisyys ja elintavat

Porsassimppulajeja tavataan lämpimistä vesistä Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät lämpimissä vesissä noin 10–500 metrin syvyydestä kivikkoisilla riutoilla tai lähellä sorapohjaa. Heimon lajien ravintoa ovat äyriäiset, nilviäiset, merisiilit, käärmetähdet ja madot.
Grazin raitiotieliikenne

Historia

Raitiotieliikenne aloitettiin Grazissa vuonna 1878, jolloin rakennettiin 2,2 kilometriä pitkä hevosraitiotie Grazin päärautatieasemalta Jakominiplatzille. Kaksi vuotta liikennöin aloituksen jälkeen linjaston pituus oli kasvanut 6,1 kilometriin.
Vuosisadan lopulla hevosraitiotietä alettiin korvata sähköisella raitiotiellä kaupungin sekä hevosraitiotien liikennöitsijän solmiman sopimuksen myötä. Samalla linjastoa laajennettiin esikaupunkialueille. Raitiotien matkustajamäärät putosivat 1930-luvun alussa huonon taloustilanteen myötä, mutta toisen maailmansodan aikana linjaa 1 päätettiin kuitenkin kehittää ruuhka-ajan matkustusmäärien noustessa. Kysyntää tyydytettiin ostamalla Saksasta käytettyjä raitiovaunuja.
Maailmansodan jälkeen tarve kapasiteetin lisäykselle oli suuri, jonka myötä vanhentuneiden vaunujen tilalle tilattiin uusia vaunuja. Seuraavien vuosikymmenten aikana henkilöautoliikenteen nousun myötä linjastoja kuitenkin karsittiin ja lyhennettiin. Myös rahtiliikenne raitioteillä lopetettiin.
1990-luvulla Grazin raitiotieverkkoa laajenettiin monen vuosikymmenne tauon jälkeen. Samalla bussiliikenteen ja raitiotieliikenteen vaihtopaikka keskitettiin Jakominiplatzille. Myöhemmin 2000-luvulla linjoja 4–6 laajennettiin.
Paavo Gustaf Waris

Paavo Gustaf Waris, sukunimi vuoteen 1935 Warén (25. huhtikuuta 1897 Saarijärvi – 1959) oli suomalainen everstiluutnantti ja pankinjohtaja. Hän suunnitteli kadetin juhlaunivormun ja kadettikunnan ensimmäisen jäsenmerkin.

Henkilöhistoria

Wariksen vanhemmat olivat piirilääkäri Eliel Jonathan Warén ja Elina Amanda Ignatius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1916 ja valmistui kadettikoulusta 1920. Waris teki opintomatkat Ranskaan 1926 ja 1934 sekä Ruotsiin 1932. 
Waris oli Ilmailukoulun opetusosaston päällikkönä 1929–1935, ilmavoimien komentajakurssi 2:n johtajana 1934–1935, ilmavoimien esikunnan osasto l:n päällikkönä 1935–1936 ja Lentoasema 2:n komentajana 1937–1938. Waris toimi Sotakorkeakoulun ilmataktiikan opettajana 1934–1937, ilmasotakoulun koulutusesiupseerina 1940 ja päämajan sotilaallisen hallinto-osaston komentajan apulaisena 1941–1942. Hän toimi Suomen ilmapuolustusliiton toimitusjohtajana 1938–1945, Suomen ilmailuliiton toiminnanjohtajana 1945, Oy Volvo-auto Ab:n myyntipäällikkönä 1946–1948, Suomen Kulttuurirahaston kirjallisen toiminnan johtajana 1948–1950 sekä Kansallinen kokoomus ry:n talouspäällikkönä 1950–1952. Waris oli Helsingin Osakepankin Forumin konttorin johtajana vuodesta 1952 alkaen.
Waris oli Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä 1935-1938, Suomen urheilukalastajien liiton hallituksen liiton jäsenenä vuodesta 1946, Suomen akvaarioliiton puheenjohtajana vuodesta 1947 ja Akvaarion Ystävä-lehden päätoimittajana 1948-1950. 
Wariksen puoliso oli Toini Tellervo Sinervä. Heidän pojastaan Matti Wariksesta tuli eläinlääkintäkenraalimajuri ja puolusvoimien ylieläinlääkäri.