Pronssikauden tikarikirves

Pronssikauden tikarikirves  on kirveen tapaan käytetty lyöntiase, jossa pitkän varren päähän on kiinnitetty tikarimainen terä. Terä on kalkoliittisella- tai pronssikaudella valmistettu kuparista tai pronssista ja sillä on todennäköisesti ollut kivikaudelta piikivestä, luusta taikka sarvesta valmitettuja esikuvia. Myöhemmin pronssiset terät väistyivät tehokkaampien pronssisten taistelukirveiden ja miekkojen tieltä. Kun aseita alettiin valmistamaan raudasta, ne katosivat yleisestä aseistuksesta. Tikarikirveiden aikakausi oli noin 2300–1500 eaa. (tai loppui jo 1900 ).

Nimityksiä

Pronssikauden tikarikirves ei kuullu Suomessa arkeologiseen löytöaineistoon, joten sille ei ole vakiintunut yleisesti käytettyä nimeä. Euroopankielisessä kirjallisuudessa sitä kutsutaan saksaksi stabdolch tai dolchstab, hollanniksi stafdolk tai englanniksi staff dagger (suom. seivästikari) . Saksalaisilla on myös käytössä nimitys dolchaxt (suom. tikarikirves), joka sopii Suomen kieleen paremmin . Englanninkieleisessä kirjallisuudessa kutsutaan sitä myös nimellä halberd, jolla voidaan toisessa yhteydessä tarkoittaa myös raudasta valmistettuja myöhäisempiä hilpareita (ruotsiksi hillebard).

Rakenne ja toiminta

Tämä on ensimmäisiä pronssiaseita, joita ei voinut käyttää arjen työkaluna, vaan se valmistettiin ainoastaan taisteluja ajatellen. Terä on yleensä ollut 20–25 senttimetriä pitkä ja sen muoto oli kuin tasakylkisellä kolmiolla. Silloin sen suurin leveys on ollut 5–8 senttimetriä ja terän kärjessä on ollut sen kapein kohta 1–3 senttimetriä. Terän kärki on yleensä ollut pyöristetty eikä terävä niin kuin tikarissa ja miekoissa. Terä oli aluksi litteitä, mutta myöhemmin sen keskilinjaa vahvistettiin vahvennuksella. Ase levisi moniin eurooppalaisiin pronssikauden kulttuureihin, jossa teriä kehitettiin erimuotoisiksi.
Terä vartettiin seipääseen, joka on arveltu olleen noin 1,0–1,5 metriä pitkä. Suolöydöt, mistä teriä on yleensä tavattu, ne ovat löytyneet vartettuina. Osa teristä kiinnitettiin puuvarteen pronssiniiteillä. Osalla kirvestikareilla oli terän tyveen valettu holkki tai kouru, jolla terä vartettiin . Kiinnitystapoja on siis ollut monia. Ainakin Keski-Saksassa on ollut käytössä myös pronssista valmistettuja varsia.
Tähän mennessä Euroopasta löydettyjen terien ja varsien kirjo ei kata kaikkia käytössä olleita variaatioita. Tikarikirveitä on piirretty kalliopiirroksiin eri puolilla Eurooppaa. Esimerkiksi Espanjassa Valcamonican ja Mont Bégon piirroksissa esiintyy monia erilaisia teriä, varsia ja varttamistapoja.

Levintä ja ajoitus

On vielä epävarmaa, mistä asetyyppi sai alkuunsa. Eräs ehdotus on Itä-Tšekiin Määri ja toinen on Tanska. Määriä on ehdotettu sen vahvan asemansa vuoksi esineiden valmistuksessa ja käytössä, Tanskaa on ehdotettu sen neoliittisen vaiheen vastaavien kivisten aseiden käyttäjänä.
Tikarikirveitä on löydetty alueelta, joka ulottuu pohjoisessa Puolasta Espanjaan ja ylettyy pohjoisessa Britteinsaarille ja Etelä-Skandinaviaan, ja ylettyy etelämpänä Keski-Eurooppaan, yli Ranskan ja Alppien yli Italiaan. Sen leviämisalueen keskus sijaitsee Keski-Saksassa Únětice-kulttuurissa, mutta esinelöytöjen perusteella sitä käytettiin runsaasti myös Lounais-Itämerellä, Kaakkois-Espanjassa sekä Irlannissa ja Skotlannissa.
Vaikka löytöjä ei ole vielä tehty, on Marokon Oukaïmedenissa kalliopiirroksia samoista aseista. Myös Itä-Aasiassa nykyisessä Kiinassa on löydetty tikarikirveitä. Vanhimmat niistä ovat Shang-dynastian ajalta 1450 eaa. ja nuorimmat Han-dynastian ajoilta 200 jaa.

Käyttötapa

Tikarikirves on lyöntiase, jolla pyrittiin iskemään vastustajaa kilven yli suoraan päähän tai läpäisemään hänen orgaanisesta materiaalista valmitettuja suojauksia ylhäältä tulevalta teräväkärkisellä iskulla. Löyntikokeiluissa sen terä pureutuu eläinten kalloon aiheuttaen vakavan trauman. Terävänä se voi tunkeutua suojausten saumojen välistä lihaksiin. Ase on ollut halvempi valmistaa kuin pronssikirves, joka on lisäksi ollut painavampi. Pronssikirveiden varttamistapa oli tuolloin huonompi kuin nykyään ja myös se varsi saattoi katketa ja haljeta. Kun lisäksi miekat olivat vasta tulossa ja ne olivat silloinkin muita aseita kalliimpia, oli tikarikirveellä oma tehtävänsä.
Joissakin löydetyissä tikarikirveissä on niin paljon käytön jälkiä ja kulumia, että niiden on täytynyt olla pitkään käytössä ja niillä on täytynyt osallistua muutamaan taisteluun. Tutkija ovat huomauttameet, että ne ovat epäkäytännöllisiä ja siten niitä tulisi kohdella seremonialisina kirveinä tai statussymboleina. Tätä tukee suolöydöissä niiden kulumattomuus ja koristeellisuus. Molemmat näkökulmat voivat olla oikeita. Käytännön kokeet niiden käyttökelpoisuudesta ovat hälventäneet kritiikkiä ja kokeiden perusteella ne olisivat käyttökelpoisia aseita.