google/wiki40b huggingface dataset:
Rocinha

Rocinha on Rio de Janeiron ja Brasilian suurin yksittäinen slummi eli favela. Sen asukasluvusta ei ole tarkkaa tietoa, väestönlaskennan mukaan asukkaita on 70 000 mutta arvioitu väkimäärä on  180 000 henkeä. Rocinha sijaitsee Rio de Janeiron eteläosassa eli Zona Sulissa, São Conradon ja Gávean kaupunginosien välissä jyrkällä vuorenrinteellä noin kilometrin päässä kaupungin suosituimmista rannoista. 
Vaikka Rocinha onkin yhä favela, sen elinolot ja infrastruktuuri ovat suhteellisen hyvät verrattuna moniin muihin Brasilian ja Etelä-Amerikan slummeihin. Suurin osa taloista on rakennettu sementistä ja tiilistä ja jotkut ovat monikerroksisia. Lähes kaikkiin tulee vesi ja sähkö. Alueella on paljon liike- ja muuta toimintaa, kuten pankkeja, apteekkeja, bussilinjoja ja myös oma TV-kanava. Rocinhassa toimii myös useita asukasyhdistyksiä ja kansalaisjärjestöjä, jotka pyrkivät kohentamaan alueen oloja ja integroimaan sitä tiiviimmin muuhun kaupunkiin. 
Monen muun favelan tavoin Rocinha on ollut vaihtelevasti erilaisten rikollis- ja huumeliigojen hallinnassa. Viimeisin vaikutusvaltainen Rocinhan rikollisjohtaja Bem-Te-Vi joutui poliisien tappamaksi vuonna 2005. Vaikka tällaiset liigat toisaalta suojelevat faveloita muilta jengeiltä ja tuovat paljon kaivattuja resursseja niiden kehitykselle, ne myös pitävät alueitaan hyvin tiukassa kontrollissa sekä pyörittävät huumekauppaa ja muuta rikollisuutta, kuten pankkiryöstöjä, muualla kaupungissa. Tämän tiukan kontrollin vuoksi tavallinen katurikollisuus on Rocinhassa vähäistä, mutta yhteenotot muiden jengien välillä ja toisaalta poliisin kanssa johtavat monesti dramaattisiin, aseellisiin selkkauksiin. 
Vuonna 2011 uutisoitin, että Brasilian poliisi valtasi Rocinhan. Tarkitus oli rajoittaa rikollisuutta ennen lähestyviä jalkapallon maailmancupia (2014) ja olympiakisoja (2016).
Rocinhan alueella väestönkasvu on nopeaa ja kaupunginhallinnon näkökulmasta hallitsematon rakentaminen vilkasta. Uutta väestöä muuttaa erityisesti Brasilian köyhistä koillisosista.
Cum hoc ergo propter hoc

Cum hoc ergo propter hoc tieteessä

Esimerkki tulkintavirheestä Cum hoc ergo propter hoc:
Pennsylvanian yliopiston lääketieteen laitoksen Nature-lehdessä 1999 julkaiseman tutkimustuloksen mukaan "pienille lapsille, jotka nukkuvat valot päällä, kehittyy myöhemmällä iällä likinäköisyyttä." Tutkimustulos sai laajaa julkisuutta.
Myöhempi Ohion valtionyliopiston tutkimus ei kuitenkaan löytänyt mitään yhteyttä lasten valoisassa nukkumisella ja likinäköisyyden kehittymisellä, vaan löysi vahvan yhteyden likinäköisten vanhempien ja heidän lastensa myöhemmän kaukonäön heikkenemisen välillä, mikä viittaisi paremminkin periytyvyyteen. Likinäköiset vanhemmat jättivät todennäköisemmin lastensa huoneisiin valot kuin vanhemmat, joilla oli hyvä näkö.
Izborskin klubi

Izborskin klubi on asiantuntijaorganisaatio, joka tuottaa raportteja Venäjän hallituksen käyttöön. Se on kansallismielisten entisten venäläisupseerien, lehtimiesten, kirjailijoiden ja muiden kerho, joka pyrkii palauttamaan Venäjän valtion suuruuden. Klubi ajaa Venäjän imperiumia, Suur-Venäjää. Kerho perustettiin syksyllä 2012. Izborskin klubilaiset neuvovat Venäjän presidentti Vladimir Putinia. Kerho haluaa Venäjän valtakunnan johtoon uusia voimia. Tunnettuja Izborskin klubin jäseniä ovat Alexandr Dugin ja Aleksandr Prohanov.
Matti Lukkari

Matti Kustaa Lukkari (s. 3. lokakuuta 1936 – 21. maaliskuuta 2012) oli suomalainen yleisesikuntaeversti, Sotilasaikakauslehden päätoimittaja ja sotahistorioitsija. Hän toimi Kadettikoulun viimeisenä johtajana vuosina 1988–1993 juuri ennen Maanpuolustuskorkeakoulun (MpKK) perustamista. Kadettikoulun jälkeen hän toimi Viron uudelleen perustetun Kaitseväen pääesikunnan neuvonantajana.
Lukkari oli lähtöisin upseeriperheestä. Hänen isänsä oli asekätkijä ja Mannerheim-ristin ritari nro 67, pioneerimajuri Reino Lukkari. Hänen veljensä yleisesikuntaupseeri, everstiluutnantti Jussi Reino Lukkari (s. 1943) on myös pioneeriupseeri.
Lukkari toimi myös Sotilasaikakauslehden päätoimittajana ja Upseeriliiton puheenjohtajana, josta asemasta hän siirtyi Kadettikoulun johtajaksi. Uransa aikana hän toimi erityisesti pioneerialan opettajana Kadettikoulun lisäksi Reserviupseerikoulussa ja Sotakorkeakoulussa, jossa hän oli sotateknisen opintosuunnan johtajana. Opettamisen ohella hän ehti toimia myös johtotehtävissä, muun muassa Keski-Suomen Pioneeripataljoonan komentajana Keuruulla.
Laajempaan tietoisuuteen Lukkari nousi sotahistorioitsijana ja kirjailijana. Hänen esikois- ja pääteoksensa oli Asekätkentä, joka käsitteli historiantapahtumia, joissa hänen isänsäkin oli mukana. Teos ilmestyi aikana, jolloin vaikuttivat vielä suomettumisen jälkimainingit. Toinen pääteos oli kenraali Lauri Sutelan elämäkerta. Lukkarin viides ja viimeinen teos oli Syyttömänä Siperiassa. Kalevi Leppälän tarina, joka kertoo 1930-luvun Neuvostoliitossa eläneen suomalaisen kommunistiperheen pojasta. Teos käsittelee myös Suomen sodissa taistellutta heimopataljoonaa, johon Leppälä päätyi jäätyään suomalaisten vangiksi talvisodassa, sekä heimopataljoonalaisten karkottamisesta Siperiaan.

Kausi Virossa

Lukkari erosi Kadettikoulun johtajan paikalta ja lopulta koko puolustusvoimista keväällä 1993, koska olisi halunnut säilyttää itsenäisen Kadettikoulun. Puolustusvoimista erottuaan hän toimi vuosina 1993–1994 Viron puolustusvoimain pääesikunnassa vapaaehtoisena avustajana ja johti "Lukkarin Pojat" -ryhmää, joka organisoi itsenäisyytensä palauttaneen Viron armeijaa. Suomeen palattuaan hän jatkoi kenraaliluutnantti Pentti Lehtimäen johtamaan Viro-projektiin, jota Suomen valtio ja puolustusvoimat tukivat.
Viron-aikanaan Lukkari tutustui Jalkaväkirykmentti 200:n veteraanien olosuhteisiin, ja tuolloin perustettiin heitä auttamaan Suomen-poikien tukiyhdistys.
M/S Otello Manship

Käyttöhistoria

Vuonna 1985 alus valmistui japanilaiselta telakalta ja se luovutettiin AlamedaSh Corpin omistukseen, joka antoi alukselle nimen Riki. Vuonna 1989 Shellamar SA osti aluksen ja antoi sille nimen Otello M. Vuonna 1991 alus siirtyi Otello Manship -nimisenä Handybulk Shipping Ltd:n omistukseen.
Marja Helander

Marja Helander (s. 29. elokuuta 1965 Helsinki) on saamelainen valokuvataiteilija, videotaiteilija ja elokuvaohjaaja. Hänelle myönnettiin Tampereen elokuvajuhlien Risto Jarva -palkinto vuonna 2018 lyhytelokuvastaan Eatnanvuloš Lottit – Maan sisällä linnut. Marja Helander on vuoden 2019 Mäntän kuvataideviikkojen kuraattori.

Ura

Helanderin tanssiaiheinen lyhytelokuva Eatnanvuloš Lottit – Maan sisällä linnut valittiin vuonna 2018 Sundancen elokuvajuhlien kansainväliseen lyhytelokuvakilpailuun. Elokuva on saanut aiemmin Tampereen elokuvajuhlilla kotimaisen kilpailun lyhytelokuvasarjan pääpalkinnon ja Risto Jarva -palkinnon. Toronton ImagineNative Film + Media Festivalilla vuonna 2018 se palkittiin parhaana kokeellisena teoksena.
Helanderin juuret ovat Utsjoella. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa 1985–1986, maalausta Limingan taidekoulussa Limingassa 1986–1988, Lahden taideinstituutissa 1988–1992 ja valmistui taiteen maisteriksi valokuvataiteen osastolta Taideteollisesta korkeakoulusta vuonna 1999. 
Helanderin teokset käsittelevät usein suomalaisen ja saamelaisen kulttuurin raja-aluetta ja hänen omaa identiteettiään kahden kulttuurin välissä. Hän piti ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Helsingin rautatieasemalla 1992. Helanderin teoksia on sen jälkeen ollut esillä parissakymmenessä yksityisnäyttelyssä sekä yli 50 yhteisnäyttelyssä kotimaassa ja ulkomailla. Hänen teoksiaan on useissa julkisissa kokoelmissa kuten Valtion taidekokoelmassa ja Suomen valokuvataiteen museon kokoelmissa.
Helander on kuvannut valokuvissaan saamelaisten ongelmallista suhdetta kaivosteollisuuteen. Elokuvan keinoin Helander on ottanut kantaa Saamenmaan omistussuhteisiin. Helander kritisoi yhdessä saamelaistaiteilija Outi Pieskin kanssa nykytaiteen museo Kiasmaa vuonna 2016 Jenni Hiltusen vähäpukeisia saamelaisasuisia naistanssijoita kuvaavan Grind-videoteoksen vuoksi. Samana vuonna Helander oli mukana vaatissa Nordeaa vetäytymään alkuperäiskansojen maille yhdysvaltojen Dakotaan rakennettavan öljyputken rahoituksesta.
Valtion visuaalisten taiteiden toimikunta myönsi Helanderille valokuvataiteen viisivuotisen apurahan vuonna 2016. Vuonna 2018 hänet palkittiin Suomen Taiteilijaseuran kuvataiteilijapalkinnolla  .
Ilhan Omar

Perhe

Omar meni 19-vuotiaana vuonna 2002 naimisiin muslimimenojen mukaan Ahmed Hirsin kanssa Minnesotassa, mutta Yhdysvaltain lain mukaan he eivät olleet naimisissa. He saivat kaksi lasta, mutta erosivat 2008 muslimiperinteen mukaan. Vuosina 2009–2017 oli naimisissa Ahmed Nur Said Elmin kanssa, joka on Britannian kansalainen. He erosivat muslimimenojen mukaan jo 2011, mutta laillisesti Omar oli naimisissa vuoteen 2017 asti. Omar ja Hirsi palasivat yhteen 2012 ja saivat vielä kolmannen tyttären ja ovat nykyisin naimisissa myös Yhdysvaltojen lain mukaan.
Omar on sanonut ettei hänellä ole ollut kontaktia Elmiin vuoden 2011 jälkeen. Sosiaalisen median päivitykset ovat kuitenkin kertoneet toista. Erityisesti huomiota on herättänyt kuva Elmista vuodelta 2012, jossa hän pitelee käsissään Omarin kolmatta lasta, ja kuvatekstin mukaan lapsi on "sisarenpoika". Kuva on kiertänyt somalien foorumeilla ja konservatiivisissa blogeissa. On väitetty että Omar solmi avioliiton veljensä kanssa määrittämättömistä maahanmuuttoon liittyneistä eduista johtuen. Omar on kieltänyt että hänellä oli tuon nimistä veljeä. Hän on kieltäytynyt julkaisemasta maahanmuuttoonsa liittyviä asiakirjoja.
Elmi asuu sosiaalisen median päivitysten mukaan Afrikassa, eikä häntä ole voitu haastatella mediassa.
Lastenrautatie

Lastenrautatie tai lasten rautatie on lasten ja nuorten vapaa-ajantoimintaa, jossa kouluikäiset hoitavat rautatieliikenteen erilaisia tehtäviä kaupungin puistoon tai kaupungin ulkopuolen kesäsiirtolaan rakennetulla kapearaiteisella rautatiellä. Lastenrautatiet saivat alkunsa Neuvostoliitosta 1930-luvulla ja niistä tuli suosittuja myös muissa sosialistisissa maissa toisen maailmansodan jälkeen. Monet niistä ovat yhä toiminnassa.

Yleistä

Ensimmäinen lastenrautatie avattiin Moskovan Gorkin puistoon vuonna 1932. Neuvostoliiton loppuvaiheessa lastenrautateitä toimi 52 eri puolilla maata, nykyisinkin vielä noin 30. Venäjällä lastenrautateitä on pidetty yllä määrätietoisemmin kuin muissa entisissä sosialistimaissa ja rakennettu jopa lisää. Itä-Saksassa lastenrautatiet tunnettiin nuorisojärjestön nimellä Pioniereisenbahn (pioneerirautatie), mutta nykyisin niitä kutsutaan nimellä Parkeisenbahn (puistorautatie). Myös Viroon suunniteltiin lastenrautatietä Vääna-Jõesuun pioneerileirille sekä Kohtla-Järven käytöstä poistetulle kapearaiteiselle radalle 1970-luvulla, mutta hankkeet eivät toteutuneet.
Lastenrautatiet paitsi tarjoavat vapaa-ajantoimintaa nuorille, myös esittelevät yleisölle jo käytöstä poistunutta rautatietekniikkaa, kuten höyryvetureita ja kapearaiteisia junia. Useimmat sosialistimaiden lastenrautatiet käyttävät 600 mm rataleveyttä.
Neuvostoliitossa lastenrautateiden ympärille oli kehitetty kesäleiritoimintaa kouluikäisille lapsille. Vastuullisissa tehtävissä lastenrautateillä toimivat 11–15-vuotiaat lapset. Tietyn ”viran” tai kelpoisuuden saamiseksi lastenrautatiellä tuli suorittaa jopa kaksivuotinen perehdytys rautatiekerhoissa, joissa opettivat kokeneet rautatieinsinöörit ja muut ohjaajat. Lasten toimintaa käytännön rautatietyössä valvovat aikuiset ohjaajat. Neuvostoliitossa lastenrautateiden tarkoitus oli myös ohjata ammatinvalinnassa innostamalla ja valmentamalla nuoria rautatiealalle tai muihin vaativiin ja vastuullisiin tehtäviin aikuisena.

Luettelo lastenrautateistä

Lastenrautateitä on tai on ollut ainakin seuraavissa paikoissa:
Elli Kokko

Elin Sylvesterintytär Kokko (28. kesäkuuta 1893 – 25. toukokuuta 1918 Valkeala)oli kouvolalainen työläisnainen ja Kouvolan punakaartin naiskomppanian päällikkö Suomen sisällissodan aikana vuonna 1918. Hänet leimattiin valkoisten taholta "yleiseksi naiseksi", mutta nämä väitteet on voitu myöhemmin kumota Kouvolan kirkonkirjoja tutkimalla. Kokko joutui Kouvolassa valkoisten vangiksi. Hänet tuomittiin kuolemaan ja ammuttiin Kouvolan vankileirissä.
Burjaatti-Mongolien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta

Burjaatti-Mongolien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, Burjaatti-Mongolien ASNT (1923-1958, 1958-1990 nimenä Burjaattien autonominen sosialistinen neuvostotasavalta, Burjaattien ASNT) oli autonominen neuvostotasavalta Venäjän FSNT:ssa Neuvostoliitossa. Se käsitti suunnilleen nykyisen Burjatian tasavallan alueen.
Burjaatti-Mongolien ASNT muodostettiin Burjaatti-Mongolien autonomisesta alueesta 30. toukokuuta 1923. Vuonna 1937 ASNT:n alue pieneni kun siitä erotettiin kaksi aluetta, joista muodostettiin Irkutskin alueeseen kuuluva Ust-Ordan Burjatian autonominen piirikunta ja Tšitan alueeseen kuuluva Agin-Burjatian autonominen piirikunta. Vuonna 1958 Burjaatti-Mongolien ASNT:n nimestä poistettiin sana Mongoli ja sen nimeksi tuli Burjaattien ASNT. Neuvostoliiton hajotessa 1990 Burjaattien ASNT antoi suverenisuusjulistuksen. Vuonna 1992 otettiin käyttöön uusi nimi Burjatian tasavalta, joka allekirjoitti Venäjän federaation kanssa sopimuksen ja tuli näin sen osaksi.
Kalliolammi (Sysmä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,9 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 118,9 metriä mpy.
Dan Haggerty

Elämä

Haggerty aloitti uransa sijaisnäyttelijänä ja eläintenkouluttajana, ja lisäksi hän näytteli pienissä rooleissa sekä hoiti elokuvassa Easy Rider – matkalla käytettyjä moottoripyöriä. Kuuluisuuteen Haggerty nousi roolistaan vuoden 1974 pienen budjetin independent-elokuvassa The Life and Times of Grizzly Adams. Elokuva perustui vuonna 1972 ilmestyneeseen romaaniin ja kertoi miehestä, joka karkasi erämaahan jouduttuaan syyttömänä syytetyksi murhasta ja joka ystävystyy matkallaan orvon karhunpennun kanssa. Elokuva oli menestys, ja sitä seurasi NBC:n televisiosarja, jonka pääosassa Haggerty jatkoi molempien tuotantokausien ajan, 1977–1978.
Vuonna 1982 Haggerty esiintyi vielä samassa roolissa televisioelokuvassa The Capture of Grizzly Adams. Tämän jälkeen hänen urakehityksensä pysähtyi, kun hän jäi kiinni kokaiinin hallussapidosta. Vapauduttuaan 90 päivän vankilatuomiostaan Haggerty esiintyi enää lähinnä suoraan videolle menneissä kauhuelokuvissa. Vuonna 1989 hän tuotti kauhuelokuvan Elves, jonka pääosassa hän myös esiintyi. Vuonna 1991 hän avasi oman ravintolansa, Haggerty’s Bistron, Studio Cityssä ja alkoi markkinoida omaa grillikastikettaan. Haggerty esiintyi 1990- ja 2000-luvuilla muutamissa elokuvissa. Haggerty sai televisioansioistaan tähden Hollywood Walk of Famelle vuonna 1994.
Haggerty oli kahdesti naimisissa. Hän nai Diane Rookerin vuonna 1959, ja he erosivat vuonna 1984. Pari sai kaksi lasta. Toisen vaimonsa, Samanthan, kanssa hän meni naimisiin vuonna 1984. Samantha kuoli moottoripyöräonnettomuudessa vuonna 2008. Heillä oli yksi lapsi.
Haggerty kuoli 74-vuotiaana kotonaan Kalifornian San Fernando Valleyssa 15. tammikuuta 2016. Hän oli sairastanut syöpää.
Autio talo

Autio talo - Sherlock Holmesin paluu (usein lyhyemmin pelkkä Autio talo, engl. The Adventure of the Empty House) on yksi Arthur Conan Doylen Sherlock Holmes -tarinoista. Se sijoittuu kirjojen keskinäisen aikajanan mukaan tarinan Viimeinen tapaus jälkeiseen aikaan vuoteen 1894. Alkujaan Viimeisen tapauksen piti jäädä kirjailijan viimeiseksi tarinaksi, mutta tämä päätti myöhemmin yleisön pyynnöstä alkaa kirjoittaa uusia Holmesin seikkailuja.

Juoni

Tohtori Watson tapaa sattumalta ystävänsä Sherlock Holmesin, vaikka tämän piti olla ollut kuolleena jo neljä vuotta. Holmes selittää Watsonille, että hän vain lavasti kuolemansa tarinassa Viimeinen tapaus ja että hän on palannut Lontooseen vangitsemaan yhden professori Moriartyn kätyreistä.
Eräs eurooppalainen taiteilija on valmistanut Holmesille tämän vahakuvan, jonka Holmes sijoittaa Baker Street -huoneistonsa ikkunan luokse. Holmesin palvelija rouva Hudson käy varttitunnin välein kääntämässä vahakuvaa lisätäkseen aitouden vaikutelmaa. Holmes ja Watson piiloutuvat vastapäiseen hylättyyn taloon odottamaan murhaajan saapumista. Pian Moriartyn kätyri saapuu erikoisvalmisteisen kiväärinsä kanssa ja ampuu vahakuvaa, jolloin Watson ja Holmes ryntäävät hänen kimppuunsa ja pidättävät hänet.
Tarinan sivujuonena on myös nuoren englantilaisen miehen murha, josta poliisilla ei ole mitään johtolankaa. Selviää, että Moriartyn kätyri ampuma-aseineen oli asialla.
Lohikäärme Puff

Lohikäärme Puff (alkuperäiseltä nimeltä "Puff, the Magic Dragon") on tunnettu musiikkikappale, jonka alkuperäisen sanoituksen tekivät Leonard Lipton ja Peter Yarrow. Kappaleen tunnetuin esittäjä on folk-yhtye Peter, Paul and Mary.
Suomennoksen kappaleeseen teki Sauvo Puhtila. Suomenkielisen version kappaleesta on esittänyt muun muassa Brita Koivunen.
Vaasalainen punk-yhtye Klamydia on myös versionut kappaleen 2005 ilmestyneellä pitkäsoitolla Tyhmyyden ylistys. Kappaleella laulaa Vesa Jokisen lisäksi myös Kari Bonden.
Kappale kertoo paperista tehdystä Puff-nimisestä lohikäärmeestä, joka lähtee tutkimaan maailmaa ja päätyy kaupunkiin.
Mantšuriankarvatonkoira

Ulkomuoto

Mantšuriankarvatonkoiran pää on kupolimainen ja kuono lyhyt. Päässä ja niskassa on lyhyt harja, samaan tapaan kuin kiinanharjakoiralla. Lisäksi sillä on tuuheaa karvaa käpälissä ja hännänpäässä. Karvaton nahka on väriltään joko vaalea (lihanvärinen) tai kupari. Säkäkorkeus vaihtelee 46-51 cm välillä.

Alkuperä

Rotu on nimensä mukaisesti kotoisin Pohjois-Kiinasta, missä sitä on perinteisesti käytetty "elävänä kuumavesipullona" viileiden öiden aikana. Se näyttäisi olevan läheistä sukua kiinanharjakoiralle. Sen alkuperäinen nimitys tulee eliitiltä, koska tai-tai viittaa kiinalaisten lähellä asuneeseen vauraaseen kansaan jolla oli paljon vapaa-aikaa. Se voi myös viitata varakkaiden miesten (tai-pan) tärkeimpiin vaimoihin, (heillä oli enemmän kuin yksi vaimo). Lännessä siitä tiedetään vain hyvin vähän, mutta tieto voi olla pikkuhiljaa lisääntymässä.
Clas Thunberg

Urheilu-ura

Thunberg voitti ensimmäisen matkavoittonsa SM-kisoissa 1915, joissa hän oli nopein 500 metrin matkalla ajalla 46,4. Seuraavana vuonna hän teki ensimmäisen Suomen-ennätyksensä. 1 500 metrillä syntynyt aika 2.26,7 rikkoi Väinö Wickströmin ja Arvo Tuomaisen nimissä olleen kotimaan ratojen Suomen-ennätyksen 0,6 sekunnilla. Julius Skutnabb rikkoi ennätyksen seuraavana vuonna. Vuonna 1920 Thunberg oli PM-kisoissa nopein 500 metrillä (aika 46,4) sekä 1 500 metrillä (2.37,6), mutta mestaruus meni ruotsalaiselle Eric Blomgrenille. Saman vuoden SM-kisoissa Thunberg oli niin ikään nopein 500 ja 1 500 metrillä, mikä riitti myös yleismestaruuteen. Matkavoitot tulivat ajoilla 48,1 ja 2.34,8.

Uran päättyminen

Tammikuussa 1932 Thunberg oli jo voittanut Davosissa käydyissä EM-kisoissa 500, 1 500 ja 5 000 metriä, ja ollut 10 000 metrillä lopulta viides, voittaen yhteispisteillä Euroopan mestaruuden ylivoimaisesti. 
Suurelle yleisölle huippukunnossa ollut Thunberg ilmoitti olympiakisoista poisjäännin syyksi amerikkalaisten kilpailuissa käyttämän yhteislähdön. ”Minun olisi opeteltava kokonaan uusi urheilumuoto. Se ei ole enää luistelua. Se on juoksua.” kommentoi hän Uudessa Suomessa 1. tammikuuta. 
Marraskuussa 2005 julkaistusta kirjasta Viestinviejät. Tositarinoita talviolympiakisoista käy Urheiluarkiston tutkijan Ossi Viidan kirjoittamasta osuudesta ilmi, että todellinen syy Thunbergin poisjääntiin oli kilpailukielto. Thunberg oli vaatinut Suomen luistinliitolta 3 500 markkaa valmennuskorvausten ja matkarahojen lisäksi perheensä toimeentuloa varten olympiakisojen ajaksi, mutta liitto ei ollut suostunut pyyntöön, vaan antoi saman vuoden huhtikuuhun kestäneen kilpailukiellon. Asian todellista laitaa ei tuolloin paljastettu yleisölle.
Juhana Fredrik

Juhana Fredrik Jalomielinen (saks. Johann Friedrich der Grossmütige; 30. kesäkuuta 1503 Torgau – 3. maaliskuuta 1554 Weimar) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1532–1547 ja sen jälkeen tynkä-Saksin herttua kuolemaansa asti. Hän oli viimeinen Wettinin hallitsijasuvun ernestiläisen sukuhaaran edustaja Saksin vaaliruhtinaana. Juhana Fredrik oli luterilaisen uskonpuhdistuksen innokas puolustaja, joka menetti tappiollisessa Schmalkaldenin sodassa vaaliruhtinaan arvonsa ja pääosan valtakunnastaan Wettinien albertilaiselle haaralle.
Juhana Fredrik oli vaaliruhtinas Juhana Horjumattoman vanhempi poika, joka tuli isänsä seuraajaksi vuonna 1532. Hän käytännössä peri isältään myös aseman Saksan luterilaisten ruhtinaiden edellisvuonna muodostaman puolustusliiton eli Schmalkaldenin liiton johtajana. Juhana Fredrik uskoi aluksi, että protestanttisten valtioiden ja keisari Kaarle V:n välillä voitaisiin säilyttää rauha. Hänen päätöksensä sekaantua Naumburgin piispanvaaliin korvaamalla valittu katolinen piispa protestanttisella kuitenkin provosoi keisaria. Välit kiristyivät entisestään, kun Juhana Fredrik ja Hessenin maakreivi Filip Jalomielinen vuonna 1542 karkottivat katolisen Braunschweig-Wolfenbüttelin herttua Henrik II:n mailtaan. Juhana Fredrik myös vieroitti serkkunsa, luterilaiseksi kääntyneen Saksin herttua Moritsin vallatessaan tämän perintömailla sijainneen Wurzenin kaupungin.
Kun Schmalkaldenin sodaksi kutsuttu uskonsota keisarillisia joukkoja vastaan vuonna 1546 puhkesi, Juhana Fredrik sai tuekseen vain osan Pohjois-Saksan protestanttisista ruhtinaskunnista. Kun hän lähetti joukkonsa Tonavalle kohtaamaan keisarin armeijan, Moritsin armeija hyökkäsi suojattomaksi jääneeseen vaaliruhtinaskuntaan. Liittoutuneet Kaarle V ja Morits löivät lopulta Juhana Fredrikin 24. huhtikuuta 1547 ratkaisevassa Mühlbergin taistelussa, jonka päätteeksi hän jäi haavoittuneena vihollistensa vangiksi. Juhana Fredrik tuomittiin 10. toukokuuta 1547 kapinallisena kuolemaan, mutta keisari armahti hänet sen jälkeen kun hän oli 19. toukokuuta luovuttanut vaaliruhtinaan arvonsa ja pääosan valtakunnastaan Moritsille. Hän sai pitää vain osan Thüringenistä ja Saksin herttuan arvon. Juhana Fredrikiä pidettiin vankina vuoteen 1552, jolloin hänet vapautettiin Moritsin ajauduttua vuorostaan sotaan keisaria vastaan.
Juhana Fredrikin kuoltua hänen edustamansa Wettinien ernestiläinen haara jäi hallitsemaan osaa Saksista, joka jakautui kuitenkin lukuisiksi pieniksi herttuakunniksi. Hänen kolme poikaansa olivat Saksin herttuat Juhana Fredrik II ja Juhana Fredrik III sekä Saksi-Weimarin herttua Juhana Vilhelm.