Hanger

Taustaa

Kesällä 1977 Hurriganes oli ollut suosionsa huipulla. Lokakuussa ilmestynyt studioalbumi Tsugu Way myi kuitenkin aiempaa heikommin. Myyntimäärää pidettiin silti vallitsevassa taloustilanteessa hyvänä, minkä sanottiin osoittavan Hurriganesin selvän johtoaseman suomalaisessa rockmusiikissa.
Yhtyettä uhkasivat kuitenkin uudet muotivirtaukset. Televisiosarja Onnen päivät ja elokuva Grease synnyttivät villityksen 1950-lukuun, ja Hurriganes edusti väärää sukupolvea. Niin sanotut ”diinarit” suhtautuivat vihamielisesti Hurriganesin kaltaisiin oman äärikonservatiivisen arvomaailmansa ulkopuolisiin asioihin. Diinareiden suosikkeihin lukeutui suomalainen rockabilly-yhtye Teddy & The Tigers, joka kesään 1978 mennessä oli saavuttanut yhä kasvavaa suosiota. Sen sijaan samaan aikaan vallinnut punk-kuume ei vielä vaikuttanut merkittävästi Hurriganesin menestykseen, sillä esimerkiksi Pelle Miljoonan ja Eppu Normaalin esikoisalbumit pysyivät eräänlaisena marginaalimusiikkina. Myös diskokulttuuri oli saapunut Suomeen Saturday Night Fever -elokuvan myötä. Kyseinen osa nuorisosta koki diinareiden ja punkkareiden aatemaailman vieraaksi, mutta samalla Hurriganesin musiikillisesti liian vaativaksi. Diskon ihailijat halusivat vain tanssia. Hurriganes reagoi tilanteeseen ottamalla keikoilleen mukaan DJ-veteraanit Joke Linnamaan ja Kari Niirasen.
Hurriganesin levy-yhtiö Love Recordsin talousvaikeudet pahenivat. Vaikka yhtye myi kymmeniä tuhansia albumeja, Lovella oli vaikeuksia maksaa sille myynnistä kertyviä rojalteja. Kun konkurssi alkoi näyttää väistämättömältä, Hurriganes jätti yhtiön viiden vuoden yhteistyön jälkeen vuonna 1978. Love Recordsin johtoportaaseen kuuluneen Otto Donnerin mukaan velat saatiin kuitenkin sovittua. Solisti-rumpali Remu Aaltoselta ilmestyi samana vuonna ensimmäinen sooloalbumi No Panic, jonka julkaisi Scandia.

Äänitykset

Uusi albumi oli saatava jouluksi myyntiin. Remu Aaltosella oli kuitenkin terveysongelmia, sillä jo pidempään soittamista haitannut kylkiluu oli leikattava. Rumpaliksi albumille tuli Aaltosen soololevyllä soittanut Beaver Aitto-oja. Aaltonen itse toimi Hangerilla ainoastaan laulajana. Mukaan pyydettiin myös Pepe & Paradisessa ja Wigwamissa soittanut kosketinsoittaja Pedro Hietanen. Lisäksi yhtyeen omien sävellysten sanoittaja, Wigwamin nokkamies Jim Pembroke, soitti kitaraa ja lauloi taustoja salanimellä Jim Kowalzskij. Hän myös teki albumille kaksi omaa kappaletta.
Hanger äänitettiin edellislevy Tsugu Wayn tavoin Love Records -studiolla, vaikka Love ei enää pystynytkään julkaisemaan Hurriganesin albumeja. Nauhoitusten ajankohta oli 18.–22. syyskuuta 1978. Äänittäjänä toimi Måns Groundstroem. Aikaa ei haluttu tuhlata, vaan musiikki pyrittiin taltioimaan mahdollisimman pitkälle livenä, yhtyeen keikoille tyypillisellä aggressiivisella otteella. Hurriganes tuotti albumin itse.
Albumin miksasi ruotsalainen Anders Oredson Finnlevy-studiolla. Kappaleista ”Deadline” ja ”Muskogee” tehtiin vaihtoehtoiset miksaukset, mutta niitä ei julkaistu.

Musiikki

Remu Aaltonen halusi laajentaa Hurriganesin soundimaailmaa ja monipuolistaa sen musiikkia. Albumin oli tarkoitus näyttää, ettei Hurriganes ollut riippuvainen tulevista ja menevistä muoti-ilmiöistä. Vaikutteita haettiin totutun 1950-luvun ja uuden aallon sijaan 1960-luvun rockista. 1960-luvun vaikutteet ovatkin Hangerilla suuressa osassa. Albumin äänimaailmaa on kuvattu raa’aksi ja raskaaksi, järjestelmällisen hyökkääväksi ja päällekäyväksi. Erityisesti rumpali Beaver Aitto-ojan soittoa on pidetty huomattavan aggressiivisena. Soundista erottuvat myös Pedro Hietasen garagetyyliset urut ja Jerry Lee Lewisiin verrattu pianonsoitto. Uutta Hurriganesin tyylissä olivat laulustemmat. Niistä vastasivat Aaltonen, Häkkinen, Kallio ja Pembroke.

»Suomessa ei nytkään ole yhtään niin hyvää laulubändiä kuin me, ja kun Jim (Pembroke) saadaan mukaan, homma senkun paranee. Saadaan enemmän ilmettä kun mun ei tarvii enää yksin ulvoo.» 
(Remu Aaltonen, laulusolisti.)

Tietoa kappaleista

Vain 20 sekuntia kestävä avausraita ”Son of Falcon Eddie” syntyi spontaanisti studiossa, kun soundeja ja mikrofonin toimivuutta tarkistettiin. Paikalla ollut yhtyeen jäsenten ystävä Mambo Kelkka lauloi Remu Aaltosen kehotuksesta lyhyen pätkän ”’O sole mion” säveltä mukaillen. Laulun loputtua kuuluu, kun Aaltonen alkaa nauraa. Sitä seuraavassa ”Deadlinessa” kiteytyvät Hurriganesin lähes kaikki siihenastiset vaikutteet. Kappaleen on sanottu myös olevan esimerkki levyn yleislinjasta. Teinipopteemaan yhdistyvät menneiden vuosikymmenten nostalginen melodisuus, hardrockin voima ja uuden aallon yleisistä normeista piittaamattomuus.
Kitaristi Ile Kallio laulaa kaksi kappaletta. Ne ovat raskas rock ”Seventh Sky” ja rauhallisempi ”Until I Settle Down”. Myös basisti Cisse Häkkinen esiintyi pitkästä aikaa solistina, kun hän tulkitsi The Searchersin levyltä löydetyn Jerry Leiberin ja Mike Stollerin sävellyksen ”Love Potion No. 9”. Myös alkujaan The Driftersin levyttämä rhythm and blues -klassikko ”Ruby Baby” on heidän käsialaansa. Kolmas lainakappale ”Money” on puolestaan aggressiivinen versio muun muassa Barrett Strongin, The Beatlesin ja The Rolling Stonesin levyttämästä kappaleesta.
Yhtyeen omiin kappaleisiin lukeutuvat rock and roll -tyylinen ”Muskogee” ja 1960-lukumainen ”Can’t Come Home”. Jim Pembroken kirjoittama ”Burn” on musiikillisesti lähellä heavyrockia. Huomattavaa hittipotentiaalia on Hurriganes-kirjan kirjoittaja Honey Aaltosen mukaan albumin päättävässä kappaleessa ”Honey I’m Leaving”, jonka yhtye esitti playbackinä tv-ohjelmassa Toivotaan, toivotaan.
Albumin yhdeksäs kappale ”Shanandoah” on merkitty yhtyeen omaksi, mutta sen sävellyksen on huomattu olevan lähes suora lainaus Crabby Appletonin vuoden 1970 hitistä ”Go Back”. Levytys ei ollut kuitenkaan Suomessa tunnettu, eivätkä Aaltonen, Kallio ja Pembroke ole omien sanojensa mukaan koskaan kuulleet kyseistä kappaletta.

Kansitaide

Ruotsin-painos Stranded in the Junglen piirretty kansikuva ei miellyttänyt yhtyettä. Kuvassa toisen maailmansodan aikainen Hurricane-hävittäjä on pudonnut viidakkoon ja tunnistamattomat lentäjät makaavat kuolleina. Remu Aaltonen uskoi kannen olevan levy-yhtiö Sonetin kannanotto laajentuneeseen kokoonpanoon ja symboli Hurriganesin kuolemalle, koska Aaltonen oli lopettanut rumpujen soiton.
Suomen-painos Hangerille kansi vaihdettiin nimimerkki Razin, eli Paulyn De Fresnesin, piirustukseen, jossa Aaltonen, Häkkinen ja Kallio ovat kuvattuna lentokonehallissa Hurricane-hävittäjän luona. Kuvaa on verrattu Korkeajännitys-sarjakuviin. Takakannessa lentokone on positiivisia asenteita korostaen piirretty lentoon nousussa.

Myynti

Hanger ilmestyi marraskuussa 1978. Albumi oli Remu Aaltosen soololevy No Panicin tavoin Scandia-yhtiön julkaisema. Hanger osoittautui Hurriganesin siihen asti huonoimmin myyväksi levyksi. Se ylsi listasijalle kahdeksan ja oli samalla yhtyeen ensimmäinen albumi, joka ei myynyt kultalevyyn oikeuttavaa määrää, jonka raja oli tuolloin 25 000 kappaletta. Syynä heikolle myynnille on pidetty vallitsevaa punk- ja rockabilly-innostusta. Levy ei yleisesti ottaen tuonut Hurriganesille uusia ihailijoita, ja monet entisetkin fanit vieroksuivat yhtyeen uutta tyyliä. Suomalaisen nuorison keskuudessa yhtye oli ollut vuosikausia selvästi suosituin, mutta nyt se oli menettänyt asemansa uusien virtausten myötä. Esimerkiksi Suosikki-lehden vuosiäänestyksessä yleensä kärjessä ollut Hurriganes jäi nyt selvästi Teddy & The Tigersin jälkeen toiseksi.
Ruotsin-versio Stranded in the Jungle päihitti välittömästi Suomen myyntiluvut, sillä albumia myytiin Ruotsissa kahdessa viikossa 15 000 kappaletta. Stranded in the Jungle oli parhaimmillaan Ruotsin listan sijalla 19. Listaviikkoja kertyi seitsemän.

Kritiikki

Albumi sai ristiriitaista palautetta. Arvostetut vierailevat muusikot herättivät kriitikoissa mielenkiintoa, mutta itse levyn saama palaute ei ollut kovinkaan positiivista. Hangeria pidettiin omituisena kokeiluna ja sen äänimaailmaa kaoottisena. Albumia kritisoitiin sekavaksi, mutta silti tasapaksuksi. Suosikki-lehden Juho Juntunen kuitenkin piti Hangeria lupaavana näyttönä Hurriganesin uusista voimista itseään toistaviin edellislevyihin verrattuna.

»Hurriganes on palannut alkuaikojensa rytmeihin, ja musiikki liikkuu siis 50- ja 60-lukujen maailmoissa, mikä sopiikin nappiin nykyisten muotivirtausten kanssa. Laulut vakuuttavat kuitenkin kuulijalle, että Hurriganes ei ole vielä kuopattavaksi valmis yhtye. Hangerilla on iso nippu Hurriganesin omia sävellyksiä, jotka ovat harvinaisen melodisia ja kypsiä tuotteita, vaikkei lauluissa olekaan liikaa omaperäisiä aineksia.» 
(Juho Juntunen, Suosikki.)
Ennen albumin julkaisua basisti Cisse Häkkinen kehui Help!-lehdessä Hangeria Hurriganesin parhaaksi levyksi. Ile Kallio puolestaan sanoi myöhemmin, ettei kyseessä ollut enää Hurriganes, koska hänen mielestään yhtyeen soundi perustui rumpuihin, bassoon ja kitaraan. Kun mukaan tulivat kosketinsoittimet, ne ainoastaan heikensivät yhtyeen vahvuuksia. Kallio on sitä mieltä, että Hurriganes olisi pitänyt laittaa tauolle siksi aikaa, kunnes Remu Aaltonen pystyisi taas soittamaan. Aaltonen itse pohti syitä albumin vaisuun vastaanottoon Suosikin numerossa 7/79:

»Kun en itse päässyt soittamaan rumpuja. Eikä siinä ollut oikein rockbiisejä. Me yritettiin tehdä musaa, enemmän melodioita. Se oli liian hyvää musaa, liian hyviä biisejä. Eikä homma kulkenut kun en päässyt rumpujen taakse, se kun on eräänlainen tavaramerkki.» 
(Remu Aaltonen kysymykseen ”Mikä meni vikaan viimeisessä (levyssä)?”, Suosikki 7/79.)
Esko Lehtonen sanoo vuonna 1983 julkaistussa Suomalaisen rockin tietosanakirja 1 -teoksessaan Hangerin olleen ”epäonnistunut kokeilu kokoonpanolla, jossa Remu oli pelkästään laulusolistina.”

Julkaisun jälkeen

Vielä marraskuun alussa Hurriganes oli keikkaillut triona, mutta uuden albumin myötä yhtye lähti kiertueelle viisimiehisenä. Huumeongelmista kärsineen rumpali Beaver Aitto-ojan korvasi kuitenkin Tomi Parkkonen. Myös kosketinsoittaja Pedro Hietanen jäi kiireiden vuoksi sivuun, jolloin koskettimia soitti Jim Pembroke. Suomalaiskriitikot ihmettelivät, kun Suomen arvostetuimman yhtyeen, Wigwamin, keulahahmo liittyi kaupalliseksi ja arvostelun alapuolelle tuomittuun Hurriganesiin.
Yhtyeen heikentynyt suosio näkyi myös keikkamyynnissä, sillä soittopaikoissa oli usein puolet vähemmän yleisöä kuin aiemmin. Viisimiehisen Hurriganesin viimeinen esiintyminen järjestettiin 31. maaliskuuta 1979 Helsingin Kulttuuritalolla. Se oli samalla Ile Kallion viimeinen keikka yhtyeessä, sillä Albert Järvinen korvasi hänet samana keväänä.