google/wiki40b huggingface dataset:
Onni Vilkas

Onni Vilkas Oy oli Kotkassa vuonna 1940 perustettu linja-autoyhtiö, joka vuonna 1999 siirtyi Pohjolan Liikenteen omistukseen ja on nyt sen aputoiminimi.

Historiaa

Myös kuorma-autotoimintaa harjoittanut nuori Onni Vilkas (1910–1999) sai ensimmäisen linja-autolupansa vuonna 1934 linjalle Kotka–Hallansaari. Kahden vuoden kuluttua Vilkas perusti kolmen muun yrittäjän kanssa Kotkan Linja-auto Oy:n hoitaakseen Kotkan ja Karhulan lähiliikennettä. Vuonna 1939 aloitettiin pikavuoroliikenne linjalla Karhula–Kotka–Helsinki kahdella yhdeksän hengen henkilöautolla. Välirauhan aikana Vilkas perusti Onni Vilkas Oy:n, johon Kotkan Linja-auto Oy sulautettiin 1950-luvulla.
Linjaliikenteen ohella Onni Vilkas Oy panosti turistimatkoihin ja muuhun tilausliikenteeseen eri puolille Suomea ja Eurooppaa ja oli ensimmäisten joukossa järjestämässä bussimatkoja Neuvostoliittoon rajan avautuessa suomalaisille turistiryhmille 1958. Vuonna 1952 useita Vilkkaan linja-autoja oli mukana Helsingin olympialaisten henkilökuljetuksissa.
Vuonna 1959 Onni Vilkas Oy oli Linja-autoliiton jäsenyrityksistä yhdeksänneksi suurin 50 autollaan. Vuonna 1971 sijoitus oli kahdeksas ja autoja sata. Pohjolan Liikenteen ostaessa yhtiön 1999 Vilkkaalla oli kaikkiaan 70 autoa, 120 työntekijää ja liikevaihtoa noin 37 miljoonaa markkaa.
Yli puolen vuosisadan mittaan Onni Vilkkaan vinttikoiratunnuksella varustetut bussit tulivat tutuiksi Kymenlaakson tienkäyttäjille ja tilausajoasiakkaille. Vilkkaan bussit huolehtivat pitkään muun muassa Reserviupseerikoulun oppilaiden lomakuljetuksista. Toistakymmentä bussia käsittäneen jonon sotilaallisen täsmällinen lähtö RUK:n portilta Haminasta oli vaikuttava näky, jota Onni Vilkas saapui usein itse seuraamaan. RUK:n lomakuljetuksia alettiin kilpailuttaa 1990-luvulla, ja tällöin vuosikymmenien ajan jatkunut perinne  Vilkkaan "vinttikoirilla" tehdyissä lomamatkoissa katkesi.
Onni Vilkas sai liikenneneuvoksen arvon 1964 ja valtakunnallisen yrittäjäpalkinnon 1993. Hän kuoli 1999.
Onni Vilkas tunnettiin myös autourheiluharrastuksestaan. Hän osallistui muun muassa Jyväskylän Suurajoihin niiden perustamisesta, vuodesta 1951 lähtien aina vuoteen 1982 sekä Monte Carlo -ralliin kaikkiaan 18 kertaa vuosina 1952–1976. Vilkkaan parhaat saavutukset Monte Carlossa olivat yleiskilpailun 12. sija vuonna 1963 ja luokkavoitto vuonna 1965. Rata-ajoihin hän osallistui muun muassa Keimolan moottoriradalla. Uransa aikana hän ajoi Allardilla, Mercedes-Benzillä, BMW:llä ja Porschella. Vilkas harrasti myös kuntoliikuntaa ja teroitti hyvän fyysisen kunnon merkitystä myös yrityksensä henkilökunnalle. Hiihtäjä Marjatta Kajosmaa työskenteli aikoinaan autoemäntänä Vilkkaan yhtiössä.
Onni Vilkkaan poika on Jari Vilkas (s. 1946), joka jatkoi liikenneyhtiön toimitusjohtajana isänsä jälkeen ja harrasti itsekin autourheilua 1960- ja 1970-luvuilla.
David Willcocks

Sir David Valentine Willcocks (30. joulukuuta 1919 Newquay, Cornwall – 17. syyskuuta 2015) oli brittiläinen kuoronjohtaja, urkuri ja pedagogi. Hän toimi vuosina 1929–1934 kuoropoikana Westminster Abbeyssa. Hän opiskeli Clifton Collegessa, Bristolissa vuosina 1934–1938 ja oli sitten urkustipendillä opiskelevana urkurina (organ scholar) King's Collegessa, Cambridgen yliopistolla vuosina 1939–1940. Willcocks palveli toisessa maailmansodassa ja sai ansioistaan Military Crossin. Tämän jälkeen hän palasi King's Collegeen vuosiksi 1945–1947.
Willcocksista tuli opintojen jälkeen King's Collegen fellow, ja hänet nimitettiin lisäksi Cambridgen filharmonisen seuran johtoon. Hän työskenteli vuosina 1947–1950 Salisburyn ja vuosina 1950–1957 Worcesterin katedraalin urkurina. Hän toimi Worcesterin-aikoinaan lisäksi City of Birmingham Choirin johdossa ja kolmesti (1951, 1954, 1957) Three Choirs Festivalin pääkapellimestarina. Vuosina 1956–1974 Willcocks johti Bradford Festival Choral Societya, ja vuosina 1957–1974 hän oli King's Collegen musiikinjohtaja.
Willcocks on toiminut Cambridgessa yliopiston urkurina sekä luennoitsijana ja johtanut sen musiikkiseuraa. Vuosina 1960–1998 hän toimi Lontoon The Bach Choirin musiikillisena johtajana. Hän antoi sen kanssa Benjamin Brittenin War Requiemin monien maiden ensiesitykset. Hän on lisäksi muun muassa pitänyt konsertteja Uuden-Seelannin sinfoniaorkesterin kanssa.
Vuonna 1971 Willcocksista tuli Brittiläisen imperiumin ritarikunnan komentaja, ja vuonna 1977 hänet lyötiin ritariksi. Hän on saanut kunnia-arvoja lukuisilta yliopistoilta. Hän on tehnyt levytyksiä esimerkiksi The Bach Choirin, Englannin kamariorkesterin ja Academy of St Martin in the Fieldsin kanssa. Hänen tekemänsä kuorosovitukset joululauluista ovat laajalti käytettyjä. Hän oli Royal Academy of Musicin ja Royal Philharmonic Societyn kunniajäsen. Myös Willcocksin poika Jonathan on luonut uran musiikin alalla.
Julia Murney

Julia Kathleen Murney (s. 14. tammikuuta 1969) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja laulaja, joka tunnetaan parhaiten teatterista ja mainoksista.
Murneyn vanhemmat nimesivät hänet The Beatlesin kappaleen ”Julia” mukaan.

Ura

Murney esiintyi off-Broadwayllä Andrew Lippan musikaalissa The Wild Party. Hän oli ehdolla Drama Desk Awardin saajaksi roolisuorituksestaan. Hänet on myös nähty teatterissa The Vagina Monologuesissa, Crimes of the Heartissa, A Class Actissa, Time and Againissa ja First Lady Suitessa.
Murney teki Broadway-debyyttinsä vuonna 2005 musikaalissa Lennon, joka kertoo John Lennonin elämästä.
Murney on myös nähty televisiossa sarjoissa Sinkkuelämää, Ed, NYPD Blue ja Kova laki.
Murneyn debyyttialbumi I’m Not Waiting julkaistiin toukokuussa 2006.
Murney esiintyi Elphaban roolissa Wicked-musikaalin Yhdysvaltain-kiertueella ajalla 8. maaliskuuta 2006 – 3. syyskuuta 2006. Hän esitti samaa roolia Broadwayllä 9. tammikuuta – 7. lokakuuta 2007. Hänet korvasi Stephanie J. Block.
Androgyyni

Androgyyni (aner eli mies ja gyne eli nainen) on henkilö, joka ei tunne kuuluvansa selvästi kumpaankaan biologiseen sukupuoleen. Androgyyni voi tuntea sukupuoli-identiteettinsä koostuvan maskuliinisten ja feminiinisten ominaisuuksien yhdistelmästä tai mahdollisesti ei kummastakaan. Androgyyni on niin sanottu "kolmas sukupuoli". Henkilö saattaa vuorotella eri sosiaalisia sukupuolipiirteitä tarpeiden ja tilanteiden mukaan. Tällöin nimityksellä on enemmänkin kulttuurillinen merkitys kuin biologinen. Yleisimmin androgyyni-nimitystä käytetään hahmosta, jolla ei ole sukupuolta tai henkilöstä, jonka sukupuoli on epämääräinen.
Androgyynisellä voidaan viitata myös henkilön puhe- tai lauluääneen. Tällainen ääni on sukupuolille tyypillisten rajalla, eikä äänestä voi päätellä kumpaa sukupuolta edustavan ääni on kyseessä. Androgyynisen puheäänen peruskorkeus on korkeampi kuin miehillä yleensä mutta matalampi kuin naisilla yleensä: 145-165 hertsiä (sävelet D3-E3), mutta äänen sointiväri on androgyynisyydessä tärkeämpää kuin äänenkorkeus.

Androgyynisyys mytologiassa

Vanhoissa taruissa esiintyy paljon hahmoja, jotka ovat sekä mies- että naispuolisia. Joissakin myyteissä selitetään, että maailman luomisen aikaan oli yksi alkuihminen, joka myöhemmin jakaantui kahdeksi, toisiaan täydentäväksi puoliskoksi. Niinpä Raamatun Aatami kuvataan lähinnä androgyyniseksi, kunnes Eeva erotettiin hänen kumppanikseen. Suurempana kokonaisuutena nämä liittyvät käsitykseen olevaisuuden dualistisuudesta, jossa asioilla on vastakohtaparinsa. Kyse ei ole pelkästään seksuaalisuudesta. Monissa Aasian myyteissä nämä vastakohtaparit saavuttavat yhteen sulautuessaan jumalallisen tason. Keskiajan alkemistit ajattelivat kahta alkuelementtiä (Sulphur ja Mercurius, palava ja nestemäinen). Androgyyni ilmaiseekin monissa myyteissä ykseyttä, joka on aikaisemmin menetetty ja saatu takaisin ja josta vastakohtaisuus on poistunut.
Nehemian kirja

Historia

Kirjaa pidetään historiallisesti Esran kirjan jatkona. Kirjan kirjoittajana pidetään perinteisesti Nehemiaa itseään. Monet nykyiset oppineet kuitenkin kyseenalaistavat tämän. Kirjassa on osia, jotka on kirjoitettu ensimmäisessä persoonassa (luvut 1 - 7; 12:27-47, ja 13), sekä osia, joissa Nehemiaasta puhutaan kolmannessa persoonassa (luvut 8, 9, 10). Perinteisen käsityksen kannattajat katsovat, että nämä osat on kirjoittanut Esra, ja että Nehemia kokosi ne osaksi kirjaansa ja oli näin koko kirjan "toimittaja", lukuun ottamatta jakeita 12:11, 22, 23. Tästä ei kuitenkaan ole suoria todisteita. Monet tutkijat ovat myös katsoneet, että Esran ja Nehemian kirjojen tapahtumien historiallinen järjestys on sekoittunut, ja näin he ovat päätelleet, että kirjojen lopullinen järjestäminen ja toimittaminen on tapahtunut vasta myöhemmällä ajalla.
Jos Nehemia oli kirjan kirjoittaja, kirja on todennäköisesti kirjoitettu noin vuosina 431 - 430 eaa., jolloin Nehemia oli palannut Jerusalemiin toisen kerran vierailtuaan Persiassa.
Goupiaceae

Tuntomerkit

Goupia-lajit ovat puita, joihin kerääntyy alumiinia ja joilla on paksuseinäisiä karvoja. Varren ydin on poikkileikkaukseltaan kulmikas. Lehdet sijaitsevat kahtena rivinä ja ovat hammaslaitaisia; korvakkeet ovat pitkänomaisia ja sisäänpäin kaartuvia. Lehden suonitus on luonteenomainen: sivusuonet kohoavat kärkeä kohti ja pikkusuonet yhdistävät niitä tikapuumaisesti. Kukinto on sarjamainen ja sijaitsee lehden hangassa. Terälehdet ovat pitkiä, kapeakärkisiä ja kärjestä värikkäitä. Mesiäinen on rengasmainen. Heteenponnessa on tukeva, hieman pidentynyt ja pitkäkarvainen lokeroside eli konnektiivi. Sikiäin muodostuu viidestä yhteen kasvaneesta emilehdestä, ja siinä on muutamia siemenaiheita aksile-tyyppisessä istukassa. Vartaloita on useita sikiäimen ulkolaitaan kiinnittyneinä, ja ne muodostavat katoksen sikiäimen ylle. Hedelmä on marja, joka sisältää verkkokuvioisia siemeniä.

Levinneisyys

Goupia kasvaa Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. G. glabra on yleinen ja runsas Amazonian alueen puu.

Luokittelu

Goupia-suvussa on kaksi lajia. Lähin sukulaisheimo on orvokkikasvit (Violaceae). Aiemmin suku on luettu kelaskasveihin (Celastraceae) tai niiden yhteyteen (Cronquist 1981 ja Takhtajan 1997).
Valkoposkisorsa

Ulkonäkö

Koiras- ja naarasyksilöt näyttävät samanlaisilta. Valkoposkisorsa on väritykseltään suurimmalta osin ruskea valkoisia poskia ja puna-harmaata nokkaa lukuun ottamatta. Poikasten nokka on kokonaan harmaa. Valkoposkisorsan levinneisyysalueella ei esiinny muita samannäköisiä lintuja.

Levinneisyys ja elinympäristö

Valkoposkisorsaa tavataan Karibialla, Galapágossaarilla ja muualla Etelä-Amerikassa. Se viihtyy parhaiten hieman suolaisissa vesissä, kuten murtovetisissä järvissä, estuaareissa ja mangrovesoilla.

Ravinto

Valkoposkisorsa käyttää ravinnokseen vesikasveja ja pikkueläimiä, jotka se pyydystää sukeltamalla puolittain veden alle. Pesän valkoposkisorsa tekee maalle kasvillisuuden suojaan, kuitenkin lähelle vettä.
Kynsijärvi (suo Kokemäellä)

Maantieto

Vaikka järvi on kokonaan kuivatettu, voidaan vanhoista Kalmbergin kartoista päätellä järven mittoja ja muotoa. Järvellä oli etelässä 350 metriä leveä avoveden alue, josta erkani V-kirjaimen tavoin kaksi 550 metriä pitkää lahtea. Toinen lahti, joka oli vain 100 metriä leveä, osoitti suoraan pohjoiseen ja toinen 200 metriä leveä lahti osoitti luoteeseen. Luoteisen lahden päässä oli vielä erillinen 300 metriä pitkä lampi. Kynsijärven yhdisti pikkulampeen lyhyt laskuoja ja lammen pohjoispäästä laski Kokemäenjokeen 3,5−4,0 kilometriä pitkä luonnollinen oja tai puro.
Kuivatuksen alettua laskuojan paikka siirrettiin Kynsijärven eteläpäähän, mistä kaivettiin alla mainittu laskuoja, joka yhtyi vanhaan laskuojaan nykyisen Kynsimyllynkallion alla.

Kuivatus

Rusthollari Henrik Thuresson, Kakkulaisten Hyytin talosta, haki lupaa kuivattaa Kynsijärveä. Hankkeen katselmus suoritettiin syksyllä 1810, josta toimitettiin katselmuspaperit maaherralle vuonna 1811. Näillä selvityksillä hän sai kuivatusluvan saman vuoden syksyllä. Laskuojasta tuli 144 syltä eli noin 256 metriä pitkä. Oja kaivettiin pääosin lapiolla ja kivet raivattiin käsin, mutta 43 1/3 syltä eli noin 77 metriä piti raivata räjäyttämällä (ainakin Kynsimyllynkallion pohjoispäässä). Idea räjäytyksille oli ilmeisesti saatu Leistilänjärven työmaalta tai läheisen Kokemäen Kravin kanavan räjäytystyömaalta. Järven kuivattamisesta syntyi 48 tynnyrinalaa eli 22 hehtaaria heinäniittyä, jotka jaettiin osakkaille 1859.
Suomen Talousseura tapasi tuona aikana palkita ahkeriksi ja oma-aloitteisiksi havaittuja  talonpoikia, joten Thuressonin hanke huomioitiin vuonna 1812 hopeamitallilla. Lupa kuivattaa sama järvi annettiin samana päivänä myös Johan Johansson Yli-Potilalle, mutta häntä ei palkittu.
Marcus Brown

Ura

Brown pelasi yliopistokoripalloa Murrayn yliopistossa vuosina 1992–1996. Viimeisenä opiskeluvuotenaan hän teki 26,4 pistettä ottelua kohden ja hänet varattiin vuoden 1996 NBA:n varaustilaisuudessa 46. pelaajana. Brown pelasi Detroit Pistonsin paidassa kauden 1996–1997 tehden 3,9 pisteen keskiarvot, mutta elokuussa 1997 hänet vapautettiin seurasta. Brown jatkoi koripalloa vasta maaliskuussa 1998, jolloin hän siirtyi ranskalaiseen Élan Béarnais Pau-Ortheziin. Syyskuussa 1997 hän siirtyi Vancouver Grizzliesiin, mutta joutui lähtemään seurasta jo tammikuussa ennen yhtään peliä. Vielä kaudella 1999–2000 Brown yritti päästä viimeisen kerran NBA:han, mutta joutui lähtemään Detroit Pistonsista pelattuaan joukkueessa kuusi ottelua. Joulukuussa 1999 Brown siirtyi takaisin Ranskaan, CSP Limogesiin, jossa hän pelasi loppukauden. Seuran paidassa hän voitti muun muassa Korać Cupin ja Ranskan mestaruuden.
Kaudeksi 2000–2001 hän siirtyi Benetton Trevisoon, jonka paidassa hän pelasi ensimmäistä kertaa Euroliigaa 19,9 pisteen keskiarvolla. Seuraavat kaksi kautta Brown pelasi Efes Pilsenissä voittaen kaksi kertaa maan mestaruuden. Vuonna 2003 Brown siirtyi TsSKA Moskovaan miljoonasopimuksella. Samalla hänestä tuli yksi parhaiten palkatuimmista yhdysvaltalaispelaajista Euroopassa. TsSKA:n paidassa hän voitti niin ikään kaksi maan mestaruutta. Vuonna 2005 Brown siirtyi Unicaja Málagaan, jossa hän voitti ensimmäisellä kaudellaan Espanjan mestaruuden. Brown pelasi seurassa vielä toisen kauden ennen siirtymistään BC Žalgirisiin. Hän edusti seuraa yhden kauden ajan, kunnes hänet myytiin lainalle Maccabi Tel Aviviin. Kaudeksi 2009–2010 Brown teki paluun Žalgirisiin.
Veli Kani

Veli Kani (engl. Br'er Rabbit) on Disneyn sarjakuvahahmo, joka esiintyy yleensä Aku Ankka tai Aku Ankka Ekstra -lehdissä. Hän asuu metsässä tyttöystävänsä Pupu Söpön kanssa. Hänen vastustajiaan ovat Mikko Repolainen ja Veli Nalle, jotka yrittävät napata hänet siinä kuitenkaan koskaan onnistumatta.
Veli Kani perustuu samannimiseen veijarihahmoon, josta kerrotaan tarinoita afrikkalaisamerikkalaisissa kansantarinoissa. Hahmo esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1946 musikaalielokuvassa Vanhat tarinat, joka perustuu näihin tarinoihin.
Myllykoski (Kuusamo)

Myllykoski on Kuusamossa, Kitkajoen varrella sijaitseva voimakkaasti virtaava koski jossa on mylly. Karhunkierros-vaellusreitti ylittää kosken riippusiltaa pitkin.  Lähimmälle tielle Myllykoskelta on noin alle puoli kilometriä ja sinne menee hyväkuntoinen leveä polku. 
Koski on saanut nimensä vuonna 1926 Juuman ja Säkkilän kyläläisten rakentamasta myllystä. Myllyssä jauhettiin pääosin ohranjyviä ja joskus myös ruista. Myllyn viimeiset jauhot jauhettiin vuosien 1947-48 aikana.
Indolitsiini

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa indolitsiini on valkoista kiteistä ainetta, jonka haju muistuttaa naftaliinin hajua. Yhdiste liukenee hyvin happoliuoksiin ja orgaanisiin liuottimiin. Suolahappoliuokset ovat väriltään punaisia ja bentseeniliuoksissa indolitsiinilla on voimakas violetti fluoresenssi. Indoliin verrattuna indolitsiini on huomattavasti voimakkaampi emäs ja hapot reagoivat sen kanssa muodostaen indolitsiniumionin. Hapot luovuttavat protonin indolitsiinin viereisessä kolmosasemassa sijaitsevalle hiiliatomille, eikä typpiatomille, koska typpiatomin vastaanottaessa protonin muodostuva kationi ei olisi aromaattinen eikä siten niin stabiili.Indolitsiini ei polymeroidu happojen vaikutuksesta yhtä helposti kuin indoli.

Valmistus ja reaktioita

Indolitsiinia voidaan valmistaa usealla eri tavalla. Käytettyjä ovat muun muassa 2-metyylipyridiinin ja bromiasetaldehydin välinen reaktio, 2-metyylipyridiinin ja bromipalorypälehapon välisen reaktiotuotteen dekarboksylointi emäksen avulla tai 2-bromipyridiinistä valmistetyn 2-pyridyylilitiumin ja epikloorihydriinin välisen reaktion tuotteen emäskäsittelyn avulla.
Indolitsiinin aromaattinen rengasrakenne on elektronirunsas ja sen reaktiot muistuttavat indolin reaktioita. Indolitsiinille tapahtuvia reaktioita ovat muun muassa elektrofiiliset aromaattiset substituutiot, kuten nitraus, Friedel–Crafts-alkylointi, Friedel–Crafts-asylointi ja Vilsmeier-reaktio. Reaktiot tapahtuvat tyypillisesti C3-hiileen. Indolitsiini voidaan pelkistää vedyn ja platina- tai palladiumkatalyyttien avulla joko osittain tyydyttyneiksi johdannaisiksi tai täysin tyydyttyneeksi indolitsidiiniksi. Dietyyliasetyleenidikarboksylaatin kanssa indolitsiini muodostaa syklatsiinijohdannaisen.
Kuopion kauppahalli

Kuopion kauppahalli on jugend-tyyliin rakennettu kauppahalli Kuopion torilla. Kauppahallissa on myyntipiste 30 yritykselle. Se on auki ympäri vuoden kuutena päivänä viikossa.
Rakennuksen on suunnitellut Johan Victor Strömberg. Kauppahalli aloitti toimintansa elokuussa 1902. Hallia laajennettiin 1914 Arne Sireliuksen suunnittelemalla lihatarkastamolla, joka toimii nykyään kalahallina. Myöhemmin hallin ulkoasua on paranneltu ja tehty sisäremontteja. Kauppahallin purkamisesta keskusteltiin vakavasti viimeksi 1960-luvulla. Kauppahalli päätettiin kuitenkin kunnostaa 1970-luvun alussa. Rakennuksen nykyinen väritys on peräisin tältä ajalta.
Kauppahalli-hanketta oli suunniteltu jo 1870-luvulta lähtien. Ruoan myynnin puhtausvaatimukset olivat nousseet ja näin myös Kuopiossa tuli tarve rakentaa torille pysyvä myyntipaikka. Samaan aikaan torille suunniteltiin myös basaarirakennuksen rakentamista, mutta sitä ei koskaan toteutettu. Myöskään satamatorille samoihin aikoihin suunniteltu kauppahalli ei koskaan toteutunut.

Kauppahallin laajennus

Kauppahallia ja torin ympäristöä muutettiin alatorihankkeessa, johon liittyi myös kalahallin siiven purkaminen ja uuden kahvilaravintolan rakentaminen sen tilalle. Myös kauppahallin väritys muutettiin toriremontin yhteydessä keltaiseksi.
HMS Nordkaparen (Nor)

Palveluskäyttö

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1983 ja alusluettelosta 30. kesäkuuta 1988. Alus kunnostettiin, ja se asetettiin vuonna 1993 näytteille Göteborgin merikeskuksessa (ruots. Göteborgs Maritima Centrum).
Casting

Casting on urheilumuoto, jossa kilpaillaan tarkkuus- ja pituusheitossa urheilukalastusvavoilla ja -keloilla.
Castingissa on kilpailtu jo 1860-luvulla Yhdysvalloissa. Laji levisi Englantiin 1900-luvun alussa ja Pohjoismaihin 1910-luvulla. Toisen maailmansodan jälkeen perustettiin kansainvälinen lajiliitto International Casting Federation (ICF). Vuodesta 1954 lähtien on järjestetty Pohjoismaiden mestaruuskilpailuja ja vuodesta 1957 maailmanmestaruuskilpailuja.
Suomessa castingtoimintaa organisoi aluksi Suomen Kalamiesten Keskusliitto. Vuonna 1985 perustettiin Suomen Castingliitto. Helsingin Castingseura on lajin ainoa suomalainen erikoisseura. Laji kuuluu kuitenkin useiden urheilukalastusseurojen ohjelmistoon. Suomi osallistui MM-kilpailuihin ensimmäisen kerran vuonna 1959, jolloin Kullervo Virtanen saavutti pronssia tarkkuusheitossa multikelalla. Maailmanmestaruuden ovat voittaneet Carl-Olof Granfelt vuonna 1965 perhon tarkkuusheitossa, Reino Ihatsu vuonna 1970 yhden käden pituusheitossa multikelalla sekä Marianne Puumalainen (o.s. Kosonen) vuonna 1998 yhden käden pituusheitossa kiintokelalla.
Les Très Riches Heures du Duc de Berry

Les Très Riches Heures du Duc de Berry (tai yksinkertaisesti Très Riches Heures) on 1410-luvun ranskalainen gotiikan ajan kuvitettu rukouskirja, päivän rukoushetkien liturgisten tekstien kokoelma (hetkirukousten kirja) ja kalenteri.
Très Riches Heuresia sanotaan usein kuvitettujen käsikirjoitusten kuninkaaksi, 1400-luvun tärkeimmäksi kuvitetuksi käsikirjoitukseksi, mutta se edustaa myös aikansa maalaustaiteen huippua. Rukouskirjassa päivän jokaiselle liturgiselle tunnille on sitä vastaava liturginen teksti. Lisäksi käsikirjoitukseen sisältyy "maallinen" kalenteri ja kirkkovuoden kalenteri sekä tiettyinä uskonnollisina pyhinä vaaditut rukoukset ja messut. Runsaasti kuvitettuna rukouskirjana se antaa kuvan 1400-luvun elämästä ja uskonnollisesta kuvastosta.
Rukouskirjan tilasi Berryn herttua (ransk. Duc de Berry) Jean vuonna 1413. Limbourgin veljekset Paul, Hermann ja Jean kuvittivat rukouskirjan, mutta työ jäi kesken heidän ja herttuan kuoltua vuonna 1416. Savoijin herttua Kaarle I:n toimeksiannosta Jean Colombe sai keskeneräisen rukouskirjan valmiiksi vuosina 1485–1489.
Rukouskirja koostuu yli 200 runsaasti kuvitetusta foliosta (416 sivusta). Noin puolet niistä on sivunkokoisia maalauksia, jotka ovat kansainvälisen gotiikan merkittävimpiä töitä. Teoksen korkealaatuisissa miniatyyrikuvissa on ekspressionistinen sävy. Siihenastiset maalaukset kuvasivat uskonnollisia aiheita, mutta Très Riches Heures sisälsi myös maisemia, kuten helmikuun lukuun kuvattu ensimmäinen taiteessa tunnettu lumimaisema. Kuvat kertovat myös vuodenaikojen mukaan vaihtuvista työtehtävistä ja huvituksista niin herttuan hovissa kuin talonpoikienkin keskuudessa. Kuvien yhteydessä on näkyvissä myös vastaava astrologinen taivaankansi. Teoksessa on lisäksi 300 koristeellista alkukirjainta. Rukouskirja sijaitsee nykyisin Musée Condéssa, Ranskan Chantillyssä.
Ivan Blatný

Ivan Blatný (21. joulukuuta 1919 – 5. elokuuta 1990) oli tšekkiläinen runoilija. Hän syntyi Brnossa ja meni mukaan Skupina 42 -taiteilijaryhmän toimintaan. Hän jätti maansa vuonna 1948 ja vietti loppuikänsä Iso-Britanniassa. Hän kuoli keuhkolaajentumaan 70-vuotiaana Colchesterissä.
Blatný kärsi elämänsä varrella mielenterveysongelmista, ja hänellä todettiin paranoidinen skitsofrenia. Hän asui Britanniassa ollessaan eri laitoksissa.
Lannepisto

Lannepisto eli lumbaalipunktio on keskeinen aivojen lääketieteellinen tutkimustoimenpide, joka suoritetaan yleensä neurologiselle potilaalle. Käytännössä se otetaan ohuella neulalla puhdistetun ihon läpi alimmista lannerangan selkänikamaväleistä, jonne selkäydin ei ulotu. Tutkimuksella selvitetään, onko selkäydinnesteessä eli likvorissa verta tai onko sen proteiini- tai hiilihydraattikoostumus poikkeava. Tärkeä on mahdollisten bakteerien olemassaolo ja herkkyys antibiooteille. Myös vasta-aineita voidaan määrittää. Potilas on istuallaan tai kylkimakuulla selkä köyryasennossa piston aikana. Pistoskohta on mahdollista puuduttaa, jos epäillään ettei puudutuspiikki tee kipeämpää kuin itse pistos. Tosin pistäjä voi osua alaraajoihin tai sukuelimiin menevään hermotukseen, mikä käy hetkellisesti kipeästi. Ikävämpi sivuvaikutus on suhteellisen yleinen lumbaalipäänsärky, joka tulee osalle potilaista. Tämän voi hoitaa veripaikalla, jos se jatkuu pitkään. Mikäli aivopaine on koholla, lumbaalipunktiota ei tehdä, jottei aivokudos lähde hernioitumaan eli liikkumaan kallosta ulos. Tämän vaaran lääkäri eliminoi tutkimalla silmänpohjat, joista mahdollisen aivopaineen nousun voi havaita. Vastasyntyneillä punktiota ei voi tehdä lanteeseen, koska heillä selkäydin ulottuu sinne asti, vaan tutkimus tehdään niskakuopasta. Joillakin henkilöillä on joko selän kulumasta tai leikkauksesta johtuen mahdotonta suorittaa tutkimusta normaalilla tavalla.
Mark Oliver

Ura

Uransa alkuvaiheessa Oliver esiintyi elokuvissa cameorooleissa ja teki samalla myös televisiosarjoissa cameo-rooleja muun muassa Paluu riemuleirille, L-koodi, Tähtiportti ja Pako. Ääninäyttelijäksi Oliver päätyi heti uransa alkuvaiheessa ja teki aluksi useimmiten dubbauksia Ocean Studios -nimiselle yhtiölle. Nykyisin hän on kuitenkin saanut enemmän alkuperäisiä äänirooleja, joista kenties merkittävin on ollut Krypto the Superdog -animaatiossa, jossa Oliver toimi pääkonnan Mechanikatin äänenä. Samalla Oliver on lainannut ääntään useihin videopeleihin, kuten Homeworld 2, CSI: Miami, Warhammer 40,000: Dawn of War ja Mobile Suit Gundam: Encounters in Space.