google/wiki40b huggingface dataset:
Petri Kaivanto

Petri Kaivanto (s. 8. kesäkuuta 1968 Helsingin maalaiskunta) on suomalainen säveltäjä, sanoittaja, laulaja ja toimittaja. Hän on myös osallistunut politiikkaan ja ollut usean puolueen ehdokkaana kunnallisvaaleissa, eduskuntavaaleissa ja europarlamenttivaaleissa.

Toimittaja

Kaivanto tuli valtakunnalliseen julkisuuteen MTV3:n Levyraadin vakiojäsenenä 1991–1992 ja MTV3:n Ei itketä lauantaina -musiikkiviihdeohjelman juontajana Anita Hirvosen kanssa. Tätä ennen hän oli jo työskennellyt paikallisradiossa Helsingissä, Tampereella ja Turussa, ja vuonna 1991 hän oli Suomen ensimmäisiä karaokejuontajia. Vuodesta 1999 hän työskenteli toimittajana lähinnä Yleisradion radiokanaville. Vuodesta 2006 vuoteen 2015 hän oli Populaarimusiikin museon Pomus.net -sivuston päätoimittaja.
Kaivanto on käynyt Sibelius-lukion ja opiskellut Helsingin yliopistolla lähinnä italialaista filologiaa.

Musiikki

Soololevytysten lisäksi hänen sävellyksiään tai sanoituksiaan ovat levyttäneet mm. Pentti Hietanen, Tomi Metsäketo ja Anneli Saaristo. Hänen tunnetuimpia teoksiaan ovat mm. sävellykset Nainen odottaa (san. Sirkka-Liisa Sass), Yö Caprilla (Ada Negrin runon suom. Aale Tynni), italiankieliset sanoitukset Ti aspetterò (säv. Timo Forsström, suom. san. Jorma Toiviainen), Sempre di più di te (säv. Matti Puurtinen) ja vuoden 2006 euroviisukarsinnassa toiseksi sijoittunut Eternamente Maria (säv. Kisu Jernström, san. PK ja Arto Tamminen) sekä suomenkieliset sanoitukset Tää yö (Con te partirò säv. & san. Lucio Quarantotto ja Francesco Sartori) ja Aina eilinen (Englishman in New York säv. & san. Sting).
Kaivanto on säveltänyt kolme musikaalia: Miau! Kissaooppera Kattilassa (käsikirjoitus Pasi Toivanen, kantaesitys Cont'akti teatteri, Pori 2007), Leyla ja Daniel (käsikirjoitus Pasi Toivanen, kantaesitys Lahden kaupunginteatteri 2005) sekä Pinokkio (Carlo Collodin romaanin pohjalta dramatisoinut Pasi Toivanen, Pieksämäen Poleenin teatteri 1998).
Vuonna 2004 Kaivanto kilpaili Suomen edustajana Romaniassa Kultainen Hirvi -festivaaleilla duona Milanan kanssa, ja 1996 Kaisu Kärki edusti Suomea Kaivannon laululla Sillat liekeissä kansainvälisessä Makfest -laulukilpailussa Makedoniassa. Palkintoja: Hopeakuu-musikaalikilpailu (Lahden Kaupunginteatteri) 2004 ja 2002, Pilkkalaulun SM (Työväen Musiikkitapahtuma ja Yle TV1) 1990, Tapsan Tahdit -laulelmakilpailun sävellyspalkinto 1988.

Politiikka

Petri Kaivanto oli Nuorsuomalaisen puolueen sitoutumattomana ehdokkaana Euroopan Parlamentin vaaleissa ja kunnallisvaaleissa 1996 ja puolueen jäsenenä eduskuntavaaleissa 1999. Kaivanto oli Muutos 2011:n ehdokkaana vuoden 2011 eduskuntavaaleissa Helsingin vaalipiirissä. Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Kaivanto oli Itsenäisyyspuolueen ehdokkaana. Vuoden 2017 kunnallisvaaleissa Petri Kaivanto oli Perussuomalaisten ehdokas.  Vuoden 2019 eduskunta- ja eurovaaleissa Kaivanto oli Seitsemän tähden liikkeen ehdokas.
Isoveltto

Ulkonäkö ja koko

Isoveltto on suuri merikala ja heimonsa suurin laji. Niiden pituudeksi on mitattu yli kaksi metriä ja ne voivat painaa jopa sata kiloa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Isoveltto on yksi monesta endeemisestä lajista joita tavataan vain Kalifornianlahdesta, Meksikosta.
Ne asuttavat pääosin lahden ylempää puolta ja veden 23 metriä. Coloradojoen suisto on isovelton lisääntymisaluetta. Se tarjoaa kutemiselle välttämäröntä lämmintä, vähäsuolaista vettä, jota ei löydy muualta lahdesta. Veden lämpötila vaihtelee kutuaikana 14–26 asteen välillä.

Lisääntyminen

Aikuisten isovelttojen parvet vaeltavat talvella pohjoiseen Kalifornianlahden itärannikkoa pitkin Coloradojoen suistolle, missä ne pysyvät viikkoja ennen kuin ne kutevat keväällä. Sitten täysikasvuiset yksilöt palaavat etelään länsirannikkoa pitkin ja pysyvät siellä lopun ajan vuodesta. Poikaset pysyvät ylempänä lahdessa kaksi vuotta ennen kuin ne aloittavat vaelluksen. Naaraat alkavat lisääntyä toisen neljän vuoden ja koiraat viiden vuoden jälkeen. Niiden uskotaan voivan elää jopa 25 vuotiaiksi.

Ravinto

Täysikasvuiset isoveltot käyttävät ravinnokseen suuria taskurapuja sekä sardiineja. Poikaset syövät pieniä kaloja ja pieniä pohjanläheisiä eliöitä, kuten katkoja, katkarapuja sekä taskurapuja.

Käyttö

Kiinassa isoveltton uimarakko on erityisen haluttu ruoka-aine, jolla uskotaan olevan myös terveysvaikutuksia. Sen uimarakoista maksetaan jopa 8 500 dollaria kilolta. Sen salakalastaminen on samalla aiheuttamassa kalifornianpyöriäisen sukupuuton.
Väinö Putkonen

Väinö Johannes Putkonen (28. heinäkuuta 1931 Kajaanin maalaiskunta – 14. joulukuuta 1993 Lappeenranta ) oli suomalainen runoilija ja kansakoulunopettaja.
Putkosen vanhemmat olivat maanviljelijä Väinö Putkonen ja Anna Kustaava Korhonen. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1955 ja toimi opettajana Varpaisjärvellä 1956-1962.
Putkonen julkaisi kaksi runoteostaan 1960-luvun alussa. Hän kirjoitti myös lehtiartikkeleita ja hänen runojaan on ilmestynyt eri antologioissa.
Veitsi

Veitsi on leikkaamiseen tarkoitettu työkalu. Veistä on käytetty työkaluna ja aseena ihmiskunnan alkuajoista lähtien. Se on ensimmäisiä ihmisen aikaansaamia ja monikäyttöisimpiä työkaluja.
Ensimmäiset veitset tehtiin piistä, kivestä ja myös luusta hiomalla ja hakkaamalla kovempaa materiaalia vasten. Joskus veitselle tehtiin myös kahva puusta tai nahasta. Metallinjalostuksen myötä veitsiä tehtiin kuparista, pronssista, raudasta ja teräksestä. Materiaalien kehittyessä alkuperäinen muotoilu on pysynyt samana. Nykyisin useimmat veitset tehdään joko ruostumattomasta tai hiiliteräksestä. Ruostumaton teräs on tavallisesti pehmeää ja taipuisaa metallia, joka tylsyy verrattain nopeasti, mutta on myös kovempi ruostumaton kromiteräs, jota käytetään paljon esimerkiksi eräveitsissä. Hiiliteräs puolestaan tahraantuu ja ruostuu helpommin, mutta terä on taipumaton ja kova. Teräksen lisäksi veitsenteriä valmistetaan keraameista.
Ruokailuvälineenä veitsi on ruoan leikkaamiseen ja levitteiden levittämiseen tarkoitettu. Koska ruokailuveistä käytetään valmistetun ruoan leikkaamiseen, sitä ei yleensä teroiteta ja sen kärki on pyöreä. Terän leikkauskykyä on kuitenkin parannettu heikolla sahalaidalla. Ruokailuveitset on tehty yleensä metallista, mutta voiveitsiä tehdään myös puusta.

Veitsen rakenne

Veitsi koostuu terästä, kahvasta ja helasta. Terä jaetaan taas karaan, lappeisiin, terään, kärkeen ja hamaraan. Kahva on yleensä puusta, muovista, luusta, metallista tai kumista tehty osa, josta veistä pidetään kiinni. Hyvä kahva on käteen sopiva ja tehty luistamattomasta materiaalista tai muotoiltu niin, ettei veitsi pääse luistamaan esimerkiksi märässä kädessä. Usein veitsessä ovat myös helat, jotka auttavat lukitsemaan kahvan itse terään. Helat sijaitsevat terän ja kahvan välissä sekä kahvan päässä. Sopivasti muotoiltuna terän ja kahvan välissä oleva hela estää käden luiskahtamisen terään tai päinvastoin – silloin tätä osaa kutsutaan väistimeksi. Kara on terän osa, johon kahva kiinnitetään ja se jääkin yleensä kahvan sisään. Lappeet ovat veitsen teräosan kyljet ja hamara on teräosan yleensä tylsä selkäpuoli, johon on joskus saatettu viilata vaikkapa sahanterä. Kärki on veitsen terävä pisto-osa. Terä on veitsen viiltävä ja leikkaava terävä osa.
Diatsoniumsuolat

Diatsoniumsuolat ovat orgaanisia yhdisteitä, jotka koostuvat diatsoniumionista RN₂+ ja anionista X₋, missä R on usein aromaattinen ryhmä. Diatsoniumsuolat ovat suhteellisesta epävakaudestaan huolimatta tärkeitä orgaanisen kemian lähtöaineita.

Valmistus

Diatsoniumsuoloja valmistetaan diatsotiointireaktiolla amiineista typpihapokkeen avulla käyttäen happona tyypillisesti suolahappoa. Reaktio suoritetaan matalassa, tyypillisesti noin 5 °C lämpötilassa. Näin saadaan diatsoniumklorideja, joista voidaan valmistaa muita diatsoniumsuoloja. Diatsoniumklorosinkaatteja saadaan diatsoniumkloridista lisäämällä vesiliuokseen sinkkikloridia ja natriumkloridia, jolloin tetraklorosinkaattisuola kiteytyy. Diatsoniumvetysulfaatteja valmistetaan lisäämällä diatsoniumkloridiliuokseen natriumvetysulfaattia ja diatsoniumtetrafluoroboraatteja lisäämällä liuokseen natriumtetrafluoroboraattia, jolloin ne kiteytyvät.
Andronikos III Palaiologos

Andronikos III Palaiologos (25. maaliskuuta 1297 – 15. kesäkuuta 1341) oli Bysantin keisari 1328–1341. Hän oli Andronikos II Palaiologoksen pojan Mikaelin poika.
Kun Andronikoksen isä Mikael kuoli vuonna 1320, yritti keisari riistää häneltä oikeudet kruunuun. Andronikos kapinoi isoisäänsä vastaan. Hänellä oli vahvat tukijoukot, ja ensimmäinen sisällissota päättyi vuonna 1325, kun hänet julistettiin hallitsijakumppaniksi. Riita jatkui vielä myöhemmin, ja vanha Andronikos syöstiin vallasta vuonna 1328.
Andronikosken tärkein ministeri oli Johannes Kantakuzenos (myöhemmin keisarina Johannes VI). Andronikoksen aikana sodittiin miltei koko ajan ottomaaneja vastaan. He saivat vallattua lähes koko Vähän-Aasian. Nikaia kaatui vuonna 1331 Osman I:lle ja Nikomedia vuonna 1337.
Andronikos sai vallatua takaisin alueita Thessaliassa ja Epeiroksessa, mutta ne hävittiin ennen hänen kuolemaansa Stefan Dusanin johtamalle Serbialle. Andronikos yritti myös elvyttää rappeutunutta laivastoa ja sai vallattua takaisin Lesboksen ja Khioksen saaret genovalaisilta.
Andronikos kuoli 1341, ja häntä seurasi hänen poikansa Johannes V Palaiologos.
Arne Berner

Tausta

Arne Bernerin vanhemmat olivat kansanedustaja ja kauppaneuvos Rolf B. Berner ja Ebba Elise Wilkman. Arne Berner toimi perheyhtiö Berner Osakeyhtiön auto-osaston johtajana 1950–1960-luvulla. Berner kävi seitsemän luokkaa oppikoulua ja hankki autoalan erikoiskoulutusta Yhdysvalloissa vuosina 1949–1950.

Poliittinen ura

Vuonna 1962 Arne Berner teki Suomen ensimmäisiin kuuluvan amerikkalaistyylisen vaalikampanjan Kymen vaalipiirissä tuolloin Vapaamielisten Liiton ehdokkaana. Liikkuva kampanja käsitti toritilaisuuksia ja paljon ihmisten tapaamista ja kättelyä. Vapaamielisten Liitolla ei vaalipiirissä ollut minkäänlaista jäsen- tai järjestöpohjaa tukena, vaan kampanjan tukikohtina palvelivat enemmänkin Berner-yhtymän autoliikkeet Kouvolassa ja Lappeenrannassa sekä liiketuttavat ja perheen aiemmat poliittiset tukijat. Vaikkei Berner, vaalipiirissä uuden pienpuolueen ehdokas, silloin päässytkään lävitse, hän keräsi yli kolmetuhatta henkilökohtaista ääntä.
Vuoden 1966 eduskuntavaaleissa, yhdistyneen Liberaalisen Kansanpuolueen (joka yhteensä keräsi vaalipiirissä yhteen paikkaan suoraan oikeuttavat yli kymmenentuhatta ääntä) ehdokkaana ollessaan Arne Berner sitten keräsi itse vielä enemmän ääniä kuin neljä vuotta aiemmin ja sai listallaan eniten ääniä nousten eduskuntaan, jossa pysyi kaksi kautta.
Eduskunnassa 1970-luvun alussa hän sai osakseen puolueensa uuden nuorison voimakastakin arvostelua joidenkin henkilökohtaisten konservatiivien kantojensa ja äänestämistensä johdosta.
Kirjokotinga

Levinneisyys

Kirjokotingaa tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi ja laikuttaisesti esiintyväksi, mutta sen kannankehitys on vakaa. Kirjokotingan ei uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Clairen polvi

Muut tunnustukset

The New York Timesin kriitikot valitsivat Clairen polven vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Oscar Jansson

Carl Oscar August Jansson (17. toukokuuta 1889 Helsinki – 6. tammikuuta 1961) oli suomalainen apteekkari ja urheilumies. Aktivistien toiminnassa mukana ollut Jansson oli yksi sisäministeri Heikki Ritavuoren murhan suunnittelijoista.

Ura apteekkarina

Janssonin vanhemmat olivat Johan August Jansson ja Leonilda Jansson. Jansson meni apteekkialalle vuonna 1907 ja valmistui farmaseutiksi 1910 sekä proviisoriksi 1918. Hän toimi Helsingin yliopiston apteekin apteekkarina 1919–1929. Myöhemmin hän oli apteekkarina Keiteleellä vuodesta 1932 ja Varkaudessa vuodesta 1945.

Urheilu-ura

Jansson pelasi jalkapallon ensimmäisen suomenmestaruuden vuonna 1908 voittaneessa Unitaksessa ja voitti Svenska Finlands Idrottsförbundin (SFI) keihäänheiton mestaruuden vuonna 1915. Jansson oli Suomen Palloliiton varapuheenjohtaja vuosina 1915–1917 ja SFI:n varapuheenjohtajana 1924–1930 sekä helsinkiläisen urheiluseura KIF:n puheenjohtajana 1914–1929. Hän kuului myös Suomen Voimistelu- ja Urheiluliiton hallitukseen vuosina 1924–1929, Suomen Ampujainliiton hallitukseen 1925–1928 ja Stadion-säätiön hallitukseen 1926–1929. Jansson teki lahjoituksia ruotsinkielisille urheilujärjestöille. Muun muassa Helsingin Pohjois-Haagassa sijainnut Kiffenin ampumarata rakennettiin hänen lahjoitusvaroillaan. Hän lahjoitti myös vuonna 1924 ammuntakilpailujen palkintona käytetyn Finlandia-maljan.

Aktivismi ja osuus ministeri Ritavuoren murhaan

Jansson osallistui Helsingin suojeluskunnan perustamiseen ja vuoden 1918 sisällissodan yhteydessä hän toimi joukkueenjohtajana Helsingin valtauksessa. Hän kuului Helsingin suojeluskuntapiirin piiriesikuntaan vuosina 1922–1923.
Sisäministeri Heikki Ritavuoren helmikuussa 1922 murhannut Ernst Tandefelt kirjoitti vankilassa ollessaan vuonna 1927 paljastuskirjeen, jonka mukaan murhan suunnittelussa olivat mukana Jansson ja kenraalimajuri Paul von Gerich. Paljastuksen johdosta oikeuskansleri aloitti tutkimukset, mutta ne lopetettiin tuloksettomina 1930-luvun alussa. Aktivistit kiistivät jyrkästi sekaantumisensa Ritavuoren murhaan. Tandefeltin paljastuksessa mainitut aktivistit myönsivät lopulta tuntevansa toisensa, mutta kaikki kiistivät tunteneensa Ernst Tandefeltin. Aktivistit olivat edelleen tärkeässä asemassa politiikassa, ja tutkinnan lopettamispäätös sijoittui Lapuan liikkeen kannatuksen nousun ja aktivistien vaikutusvallan uuden kasvun aikaan. Valonarkoja ja poliittisesti ikäviä sekä yhteiskuntarauhaa rikkovia paljastuksia olisi tullut esille, joten oli parempi tuomita yksin Tandefelt ja jättää muu taustatutkimus tekemättä.
Muriel Spark

Dame Muriel Sarah Spark (o.s. Camberg) (1. helmikuuta 1918 Edinburgh, Skotlanti – 13. huhtikuuta 2006) oli skotlantilainen kirjailija. Englanninkielisessä maailmassa Spark on hyvin arvostettu. Yksi hänen romaaneistaan, Mandelbaumin portti, on suomennettu.
Hän oli Royal Society of Literaturen jäsen.
Kärkelän kuparisulatto

Kärkelän kuparisulatto toimi 1766–1882 entisten kuntien Kiskon, nykyään Salon kaupunkia, ja Karjalohjan, nykyään Lohjan kaupunkia, alueella Sikajärvestä Kurkelanjärveen laskevan Saukon- eli Kärkelänjoen varrella Kärkelänkosken rannalla. Kuntaraja kulki ja kulkee ruukin alueen lävitse. Sulaton perusti 1766 kauppaneuvos Robert Finlay käsittelemään noin viiden kilometrin päässä sijainneen Orijärven kaivoksen tuottamaa kuparimalmia. Sulaton työntekijät tulivat Ruotsista ja aluksi myös sulaton valmistama raakakupari vietiin Avestaan Ruotsiin.
Sulaton toiminnan päätyttyä Kärkelä oli Fiskarsin ruukin ulkokartano jossa harjoitettiin maanviljelyä ja karjataloutta. Kärkelänkosken varrella oli jo vanhastaan toiminut saha ja vuonna 1911 koskeen valmistui voimalaitos joka tuotti sähköä 1907 uudelleen avatulle Orijärven kaivokselle.
Sulaton rakennuksista on säilynyt hirsirakenteinen 1800-luvun alussa rakennettu paja kosken pohjoisrannalla. Lähistöllä on myös kolmen pasutushuoneen perustukset sekä 1960-luvulla puretun myllyn kivijalka. Kosken rannalla olleen entisen kuparihytin kivijalan päälle rakennettiin myöhemmin kookas mylly- ja puimalarakennus joka sortui talvella 2009–2010. Alueelta löytyy myös vanhoja slagikasoja. Ruukin koillispuolella Sahakoskella on säilynyt muutamia työväenasuntoja sekä sahalaitoksen rauniot. Kärkelän ruukinkartano maatalousrakennuksineen on säilynyt.
Valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi arvioidun Kärkelän ruukkiyhdyskunnan rakennukset ulottuvat myös Karjalohjan Kärkelän kylän puolelle.
Yaku (1944)

Palvelus

Alus upotettiin 23. helmikuuta 1945 torpedoimalla Ranskan Indokiinan rannikolla ja se poistettiin alusluettelosta 10. huhtikuuta.
Germania

Germania oli roomalaisten käyttämä latinankielinen nimitys alueelle, joka ulottui Tonavalta Pohjanmereen ja Itämereen. Lännessä raja oli Reinin länsipuolella, idässä rajaa ei ollut tarkasti määritelty. Sen asukkaita olivat germaanit. Germaniasta itään asui sarmaatteja ja muita paimentolaiskansoja.
Roomalaisten valloittama osa jakautui kahteen provinssiin: Germania Inferioriin ja Germania Superioriin. Roomalaiset kutsuivat Reinin itäpuolista osaa Suureksi Germaniaksi (lat. Magna Germania). Roomalaiset yrittivät ajanlaskun alun tienoilla valloittaa Suurta Germaniaa keisari Augustuksen aikana. Germaanit kuitenkin väijyttivät kheruskipäällikkö Arminiuksen johdolla kolme roomalaista legioonaa Teutoburgin taistelussa vuonna 9 jaa. tuhoten ne miltei kokonaan. Tämän jälkeen Augustus hylkäsi aikeensa liittää Suuri Germania Rooman provinssiksi. Hän myös kehotti seuraajiaan tekemään samoin. 
Saksan nimi viittaa nykyisin Germaniaan useilla kielillä, muun muassa italiaksi Germania ja englanniksi Germany. Kansallisromanttisessa kuvastossa Germania voi tarkoittaa myös Saksaa naiseksi olennoituna. Germaniasta ovat saaneet nimensä myös germaaniset kielet.
Jean Heiberg

Jean Hjalmar Dahl Heiberg (s. 19. joulukuuta 1884, Oslo) oli norjalainen taidemaalari. Häntä opetti ainakin Matisse. Heiberg oli Oslon taideakatemian professori 1935–1955 ja johtaja 1946–1955. Heibergin tyyli muistutti varsinkin Matissen koristeellista tyyliä, mutta tähän Heiberg liitti paljon persoonallista, rakenteellista kiinteyttä. Heiberg teki Norjan ekspressionismia edustavaa, viileän koristeellista, selkeäviivaista taidetta. Hän vaikutti paljon maansa modernin taiteen suuntautumiseen.
Yassine Khenissi

Ura

Khenissi aloitti jalkapalloilun ES Zarzisin junioreissa, josta hän siirtyi Espéranceen vuonna 2009. Hän pelasi ensimmäiset ottelunsa kaudella 2010–2011. Alku kaudet hän on toiminut pääosin vaihtopenkillä, mutta oli voittamassa joukkueen mukana triplaa vuonna 2011, kun Espérance voitti Tunisian mestaruuden lisäksi Tunisian cup ja Afrikan Mestarien liigan.
Syksyllä 2012 Khenissi siirtyi CS Sfaxieniin.

Maajoukkueura

Khenissi pelasi ensimmäisen maaottelunsa Tunisian paidassa 23. maaliskuuta 2013 MM-kisojen karsintaottelussa Sierra Leonea vastaan.
Bharrat Jagdeo

Bharrat Jagdeo (s. 23. tammikuuta 1964)  on guyanalainen poliitikko ja taloustieteilijä.  Hän oli Guyanan presidentti vuosina 1999-2011. Jagdeo on puoluekannaltaan sosialisti (People's Progressive Party), ja CARICOM-alueen nuorin valtionpäämies. Hän on etniseltä taustaltaan guyananintialainen ja uskonnoltaan hindulainen kuten  samoin kuin noin puolet maansa väestöstä.
Valmistuttuaan Moskovassa kauppatieteiden maisteriksi 1990, Jagdeo palasi Guyanaan ja toimi valtionhallinnon virkamiehenä, kunnes Kansallinen edistyspuolue voitti vaalit 1992. Silloin hänestä tuli talousministerin neuvonantaja. 
Jagdeo nousi presidentiksi 1999, kun Janet Jagan erosi terveyssyistä.
Jagdeon hallintoa on syytetty rikoksista, korruptiosta, epäpätevyydestä ja sukulaistensa suosimisesta samoin kuin kaikkia Guyanan aikaisempiakin hallituksia. Vuonna 2001 Jagdeo kuitenkin valittiin toiselle kaudelle. Uudelleenvalinta sai etenkin afroguyanalaista syntyperää olevat kansalaiset syyttämään vaalitulosta guyananintialaisten peukaloimaksi.
Jagdeo valittiin uudelleen viisivuotiskaudelle elokuussa 2006.
Vuonna 2011 vaalit voitti Donald Ramotar.
Clifford Nelson Fyle

Nuoruus ja koulutus

Clifford Nelson Fyle syntyi ja varttui Freetownissa, Brittiläisessä Sierra Leonessa kriojen etniseen ryhmään kuuluville vanhemmille. Fyle kävi Freetownin Methodist Boys’ High Schoolia sekä Fourah Bay Collegea, joka oli tuolloin Englannin Durhamin yliopiston akkreditoima yliopisto. Fyle suoritti alemman korkeakoulututkinnon kielitieteissä ja matematiikassa 20-vuotiaana, jonka jälkeen hänestä tuli opettaja entisessä lukiossaan.
Uudenseelanninviherkaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 27 cm ja paino 50–113 grammaa. Sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Otsa, päälaki, juova silmän takana ja laikut yläperän molemmin puolin ovat punaiset. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti. Nokka on harmaa, iiris punainen ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmistä ja on kesy.

Esiintyminen

Uudenseelanninviherkaijat elävät Uudessa-Seelannissa, Norfolkinsaarella, Antipodisaarilla ja Uudessa-Kaledoniassa. Kannan koko on 16 500–35 300 sukukypsää yksilöä. Ennen eurooppalaisten tuloa laji asui kaikkialla Uudessa-Seelannissa, mutta sitten kanta romahti metsästyksen ja vieraiden tulokaspetojen takia, ja nykyisin sitä tavataan pääsaarilla vain laajimmilla metsäalueilla. Pienillä saarilla kanta on pysynyt elinvoimaisempana.
Lajista tunnetaan kuusi eri saariryhmille kehittynyttä alalajia: saisseti, cookii, cyanurus, novaezelandiae, chathamensis ja hochstetteri. Anders Sparrman kuvaili lajin holotyypin Eteläsaaren Dusky Soundista.

Elinympäristö

Laji elää monenlaisilla habitaateilla. Pääsaarilla sitä tavataan metsissä, pikkusaarilla pensaikoissa ja ruohostomailla. Puuttomalla Macquariensaarella elänyt ja sittemmin sieltä hävinnyt alalaji erythrotis asui rantaviivan tuntumassa ruohomättäiköissä.

Lisääntyminen

Lisääntymiskausi on tavallisesti loka-joulukuussa. Pesä sijaitsee puun tai kallion kolossa, maassa olevassa onkalossa tai mättäässä. Naaras munii viidestä yhdeksään munaa, joita se hautoo noin 20 päivää. Molemmat puolisot ruokkivat poikasia, jotka jättävät pesän viisi- tai kuusiviikkoisina.

Ravinto

Ruokavalio koostuu siemenistä, marjoista, hedelmistä, pähkinöistä, kukista, lehdistä ja ruohojen versoista.
Junge Freiheit

Junge Freiheit (JF, suom. Nuori vapaus) on politiikkaan ja kulttuuriin keskittynyt saksalainen viikkolehti. Lehti on viralliselta linjaltaan konservatiivinen, mutta on kohdannut syytöksiä äärioikeistolaisuudesta muun muassa Saksan viranomaisten taholta. Lehden levikki on noin 30 000 kappaletta.

Historia

Dieter Stein perusti Junge Freiheitin Freiburg im Breisgaussa toukokuussa 1986. Stein on toiminut lehden päätoimittajana yli 30 vuotta. Alkujaan JF oli opiskelijoiden toimittama lehti, jota levitettiin pieninä painoksina yliopistolla.
Junge Freiheit tunnetaan uusoikeistolaisesta linjastaan. Saksan liittotasavallan sekä eräiden sen osavaltioiden perustuslainsuojavirastot ovat tarkkailleet lehteä äärioikeistolaisena ryhmittymänä ainakin vuodesta 1994, jolloin lehti ensimmäistä kertaa mainittiin Nordrhein-Westfalenin osavaltion perustuslainsuojaviraston vuosiraportissa. Saksan perustuslakituomioistuin päätti pitkän oikeusprosessin päätteeksi vuonna 2005, etteivät yksittäiset artikkelit riitä todisteeksi lehden julkaisulinjan perustuslainvastaisuudesta. Osalliset perustuslainsuojavirastot ilmoittivat jatkavansa lehden tarkkailua, mutta ovat sittemmin jättäneet sen pois äärioikeistolaisen toiminnan vuosiraporteistaan.
Joulukuussa 1994 Junge Freiheitin painotiloihin Weimarissa iskettiin polttopulloin. Tekijöitä ei saatu kiinni, mutta tekijäksi ilmoittautui aiemmin tuntematon Revolutionäre Lesbenfrauengruppen und andere revolutionäre Gruppen (suom. ”Vallankumoukselliset lesbonaiset ja muut vallankumoukselliset ryhmät”). Iskut aiheuttivat noin 2,5 miljoonan D-markan vahingot, minkä vuoksi lehti siirtyi ilmestymään Berliiniin.
Kölnische Zeitung

Kölnische Zeitung oli Kölnissä 1762–1945 ilmestynyt saksalainen, kansainvälisesti tunnettu sanomalehti. Se perustettiin 1762 ja alkoi ilmestyä Kölnische Zeitung -nimisenä 1798. Alkuaan katolinen lehti alkoi 1840-luvulla kannattaa liberalismia ja preussilaista yhdistymispolitiikkaa. Vähitellen lehdestä kehittyi arvostettu uutislehti, josta aikanaan tuli Otto von Bismarckin ja perustuslaillisen monarkian kannattaja. Lehden kirjoituksia alettiin seurata ulkomaillakin ja tällaisen aseman lehti säilytti ensimmäiseen maailmansotaan saakka. Neljätoista kertaa viikossa ilmestynyt lehti lakkasi ilmestymästä 1945.
Riisiposliini

Riisiposliini on vanha keraaminen valmistusmenetelmä n. 1000-luvulta. Posliinin seinämään kaiverretaan reikiä jotka täytetään myöhemmässä vaiheessa lasitteella. Lasituspoltossa lasite sulaa reikään muodostaen ohuen pinnan reiän kohdalle. Poltetussa esineessä lasitetut reiät hohtavat valoaukkoina. Riisiposliinia on valmistanut Suomessa ainakin Friedl Kjellberg Arabian tehtaalla.
Englanniksi riisiposliinia kutsutaan nimellä rice grain porcelain.