Muistitieto

Muistitieto on kansatieteellisen tiedon laji. Muistitieto on ihmisten omakohtaisiin tai yhteisöllisiin kokemuksiin perustuvaa historiallista tietoa. Tutkimusalan nimeksi on vakiintunut muistitietotutkimus.
Muistitietotutkimusta pidetään omana tutkimusalanaan. Muistitieto kertoo enemmän tapahtumien merkityksestä kuin täsmällisistä tutkimusaiheen määristä tai ajoituksista. Haastatteluissa tulee esille jo tunnetuista tapahtumista uusia seikkoja, joita usein on vaikea varmentaa.(Portelli 2006, 55.)  Muistitietotutkimuksessa voidaankin olla kiinnostuneita menneisyyden moniäänisyydestä eikä niinkään faktojen etsimisestä tai menneisyyden konstruoimisesta. Tutkija tarkastelee samanaikaisesti menneisyyttä ja omaa aikaansa. Kiinnostusta herättävä kysymys on, miksi kertomuksia menneestä edelleen kerrotaan. Tutkijalta edellytään myös vastuuta tulkinnoistaan niin tutkimuseettisesti kuin tietoteoreettisesti. Muistitietotutkimus ei kuitenkaan ole ammattitutkijoiden yksinoikeus. Akateeminen tutkimus kannustaakin erilaisia ihmisiä ja ryhmiä muistelemaan ja tuottamaan omaa historiaansa, koska tämä itsenäisesti tuotettu tieto menneisyydestä voi olla rikkaus tutkijoille. (Fingerroos & Haanpää 2006, 29, 33, 35.)

Muistitiedon käyttö tutkimuksessa

Muistitietoon voidaan suhtautua tutkimuksessa kolmella tavalla. Muistitietoa käytettäessä lähteenä sen tavoitteena on tuoda esille tutkittavan eli muistelijan näkökulmat menneisyydestä ja tutkijan tehtävänä on esittää se tai tehdä siitä tulkintoja. Yleensä muistitietotutkimuksissa, joissa muistitieto on lähteenä, saatua tietoa pidetään tuotettuna konstruktiona ja tutkimusta rekonstruktioina. Muistelija on tiedontuottaja, joka tietyssä kontekstissa toimii tiettyjen tarkoitusperien mukaisesti. Motivaatio menneisyyden konstruointiin voi herätä niin haastattelutilanteen dialogista kuin vaikkapa yhteisön halusta tuottaa omaa menneisyyttä.(Fingerroos & Haanpää 2006, 28, 34-35.) 
Toinen mahdollisuus muistitietotutkimuksessa on pitää muistitietoa kohteena. Kiinnostus voi tällöin suuntautua esimerkiksi muistelun, niin kerronnan kuin muistelukerronnan, rakenteisiin ja keinoihin. Tämä näkökulma vie tutkimusta narratiivisen tutkimuksen ja folklorististen kerrontatutkimuksen piiriin. Kolmas tapa on kohdella muistitietoa metodina, jolloin se nähdään aineiston keruun apuvälineenä.(Fingerroos & Haanpää 2006, 29.)

Muistitietohistoria

Muistitietohistoria syntyi 1970-luvulla laajentamaan historiankuvaa. Sen tarkoitus on ja oli laajentaa erilaisia tulkintoja menneisyydestä.(Fingerroos & Haanpää 2006, 27.) Muistitietotutkimuksen ja -haastattelun tarkoitus ei ole vain kerätä kirjallista materiaalia täydentävää aineistoa vaan uusien näkökulmien tuonti tutkimukseen. Se mahdollistaa erityisesti tutkimuksen kohteena olevien ihmisten tai yhteisöjen omien historioiden tavoittamisen ja tuottamisen. Tutkittavien kokemusten ja omien tulkintojen menneisyydestä esille tuonnin ohella on olennaista kertoa ohitetuista ja näkymättömistä menneisyyksistä.(Ukkonen 2002, 14.)
Kansainvälisesti muistitietohistoriassa on oltu kiinnostuneita pienistä ilmiöistä ja näkökulmista, kuten arjesta ja erilaisista marginaalisisista, unohdetuista tai dokumentoimattomista yhteisöistä (Fingerroos & Haanpää 2006, 27). Suomalaisessa tutkimuksessa korostuu enemmän muistamisen ja muistitiedon luonne sekä kollektiivisen ja yksilöllisen muistin vuorovaikutus (Fingerroos & Peltonen 2006, 9). Kansainvälisessä tutkimuksessa käsitteellä ’oral history’ viitataan haastattelumenetelmillä tuotettuihin aineistoihin ja käsite suomennetaan muotoon suullinen historia. Suomalaisessa muistihistoriatutkimuksessa korostuu myös runsas kirjoitettu muistitietoaineisto, jolloin suullinen historia käsitteenä on liian suppea. (Fingerroos & Haanpää 2006, 27.)