google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen luontokeskus Haltia

Suomen luontokeskus Haltia on toukokuussa 2013 avattu luontokeskus Solvallan urheiluopiston vieressä Nuuksion kansallispuiston läheisyydessä Espoossa. Keskuksen rakennutti kiinteistöosakeyhtiö Nuuksiokeskus Oy, jonka osakkaat ovat Metsähallitus, Espoon kaupunki ja Solvalla Nedre Ab. Luontokeskuksen toimintaa rahoittaa Metsähallituksen ja Solvalla Nedre Ab:n ohella kuusi lähikuntaa: Espoo, Helsinki, Kauniainen, Kirkkonummi, Vantaa ja Vihti. Suomen luontoa esittelevä keskus tavoittelee sekä lähi- että kaukomatkailijoita. Haltian rakennus on arkkitehti Rainer Mahlamäen suunnittelema. Luontokeskus sai miljoonan euron lahjoituksen Jane ja Aatos Erkon säätiöltä.

Näyttelyt

Haltian päänäyttelyn ytimenä ovat Suomen 40. kansallispuistoa. Näyttelyn kuvat seuraavat luonnon vuodenkierron rytmiä. Näyttelyn sydämenä toimii Osmo Rauhalan teos Peliteoria. Kuviin ja av-tekniikkaan perustuvaa näyttelyä on mahdollista uudistaa säännöllisesti. Viherkehä ja kaupunkiluonto esittelee pääkaupunkiseutua ympäröivän luontokohteiden verkoston, Viherkehän, ja sen luontoharrastusmahdollisuuksia. Haltian erikoisnäyttelyt avaavat erilaisia näkökulmia luontoon. Erikoisnäyttelyt vaihtuvat kerran tai kaksi vuodessa.

Arkkitehtuuri

Haltian arkkitehtuurin innoittaja on kalevalainen kulttuuri. Haltian on suunnitellut arkkitehtitoimisto Lahdelma & Mahlamäki Oy pääsuunnittelijanaan professori Rainer Mahlamäki. Haltia on ensimmäinen kokonaan massiivipuuelementeistä rakennettu julkinen rakennus Suomessa.

Ekoteknologia

Haltia on suunniteltu ja rakennettu kestävän rakentamisen periaatteiden mukaisesti, tavoitteena mahdollisimman pieni hiilijalanjälki. Ympäristönäkökulmat huomioidaan Haltian toiminnassa. Rakennuksen julkisivumateriaalit puu, kupari, luonnonkivi, ruohokate ja kuusi kestävät aikaa. Katon viherkate sitoo lisäksi ilmakehän hiilidioksidia. Ulkoverhouslaudat on vesilasikäsitelty, mikä takaa myrkyttömästi kyllästetyn sahatavaran kestävyyden.
Haltia lämpenee ja jäähtyy auringosta ja maasta saatavalla energialla. Se on lämmityksen suhteen 75-prosenttisesti omavarainen ja jäähdytyksen suhteen 100-prosenttisesti omavarainen. Kesällä rakennus jäähdytetään aurinkoenergian avulla siirtämällä lämpöä kallioon, josta se taas talvella otetaan lämmityskäyttöön. Kalliosta ja auringosta saatavan hybridienergian ansiosta vain 25 prosenttia lämmitysenergiasta tarvitaan verkkosähkönä. Haltia käyttää uusiutuvaa puusähköä.
Keväällä 2017 Haltiaan pystytettiin sähköautojen latauspisteet yhteistyössä Fortumin ja OP-kulun kanssa. Oman sähköauton voi ladata maksutta ja käydä samalla itse latautumassa luonnosta lähipoluilla.
Haltian aktiivinen ilmastointijärjestelmä reagoi ihmisten lukumäärään. Samoin käymälöiden ja toimistotilojen valaistus himmenee ja kirkastuu automaattisesti tarpeen mukaan. Rakennuksen käyttövesi lämmitetään kesällä aurinkokeräimistä saatavalla energialla, ja automaattiset hanat ja vedettömät pisuaarit pienentävät veden kulutusta. Kylmälaitteiden, keittiölaitteiden ja ilmanvaihtojärjestelmien lämpö otetaan talteen.

Muuta

Haltiassa on myös Ravintola Haltia, jota pitää KF Restaurants Oy.
Keltakardinaali

Levinneisyys

Keltakardinaalia tavataan Meksikossa ja Guatemalassa. Sen kannaksi arvioidaan 50 000–499 999 yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta se on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota vielä olevan vaarassa.
Quileutet

Quileutet tai Quillayute (äänetään ˈkwɪlijuːt) ovat intiaaniheimo Washingtonin osavaltion alueelta Yhdysvalloissa. Heimoon kuuluu nykyään noin 2 000 jäsentä. Heimon kielellä, quileuteutella, ei ole elossaolevia sukulaiskieliä. Quileutet ovat luonnonläheisiä kalastajia. Tarujen mukaan he ovat polveutuneet susista.
Yksi Stephenie Meyerin Houkutus-kirjasarjan ja siihen perustuvien elokuvien päähenkilöistä, Jacob Black, on syntyperältään quileute. Kirjojen fantasiamaailmassa hän ja osa muista quileuteista pystyy muuttamaan muotoaan susiksi.
Martin Škrtel

Martin Škrtel (s. 15. joulukuuta 1984 Handlová, Tšekkoslovakia) on slovakialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Škrtelin nykyinen seura on turkkilainen İstanbul Başakşehir.
Škrtel pelasi aiemmin FK AS Trenčínissä 2001–2004, Pietarin Zenitissä 2004–2008 ja Liverpoolissa 2008–2016. Turkkilaisseura Fenerbaçheen hän siirtyi liverpoolista 14 heinäkuuta 2016 5 miljoonalla punnalla. Trenčínissä hän pelasi 45 ottelua ja teki kahdeksan maalia. Zenitissä otteluja kertyi 74 ja maaleja kolme. Liverpoolissa hän pelasi 319 peliä ja teki 18 maalia.
Škrtel siirtyi italialaisseura Atalantaan kesällä 2019 mutta purki sopimuksensa jo muutama viikko myöhemmin ja jatkoi matkaansa Istanbuliin.
Škrtel voitti Zenitissa Venäjän pääsarjamestaruuden vuonna 2007. Samana vuonna hänet valittiin myös Slovakian vuoden jalkapalloilijaksi. Hän debytoi maajoukkueessa vuonna 2004 ja oli mukana MM-kisoissa 2010.
Italian naisten lentopallomaajoukkue

Italian naisten lentopallomaajoukkue edustaa Italiaa naisten arvokilpailuissa ja kansainvälisissä lentopallokilpailuissa. Se on voittanut maailmanmestaruuden vuonna 2002 sekä  Euroopan-mestaruuden vuosina 2007 ja 2009.

Maailmanmestarijoukkue 2002

Sara Anzanello, Valentina Borrelli, Paola Cardullo, Manuela Leggeri, Eleonora Lo Bianco, Anna Vania Mello, Darina Mifkova, Paola Paggi, Francesca Piccinini, Simona Rinieri, Rachele Sangiuliano, Elisa Togut; päävalmentaja Marco Bonitta.
Zoom FM

Radio Zoom FM oli turkulainen yksityinen paikallisradio. Turun Paikallisradio Oy:n omistuksessa oleva asema aloitti toimintansa vuonna 2008 taajuudella 93,4 MHz teknisellä radioluvalla lähettäen toimitettua sisältöä viikonloppuisin. Kesällä 2009 toiminta laajeni myös arkipäivisin lähetetyiksi suoriksi ohjelmiksi. Myös ns. prime-time aamushow sekä juonnetut iltapäivät astuivat mukaan. Kesät 2010 ja 2011 kanava eli kukoistustaan, sillä yli 50 tuntia toimitettua sisältöä viikossa nosti aseman varteenotettavaksi paikallisradioksi. Elokuussa 2011 TS-Yhtymä päätti lopettaa kanavan.
Zoom FM:n ohjelmia olivat muun muassa: Liukkosen ja Klimoffin Aamutoimet, Tislaamo, Metallihelvetti, Rytmikoppi, Åboogie, Åbojungle, Sininen satama, Lauantailiito sekä ViSa Shöw.
Toimilupaehtojen mukaisesti lähetykset oli aloitettava kuusi kuukautta luvan myöntämisestä, joten Zoom FM alkoi kuulua 30. kesäkuuta 2012 alkaen lähes vuoden tauon jälkeen. Uusi lupa kestää vuoden 2019 loppuun ja toimii uudella taajuudella 99,0 MHz Turussa ja lähialueilla. Tällä hetkellä kanava ei kuitenkaan täytä toimilupaehtoja.
Alusta alkaen asemalta lähetettiin vapaaehtoisten ja Diakonia-ammattikorkeakoulun opiskelijoiden tekemää ohjelmaa. Tällä hetkellä Zoom FM:llä soi toistaiseksi ns. "non-stop-musiikkia" eli juonnettua ohjelmaa ei ole. Aseman musiikki poikkesi normaaleista valtavirtakanavista. Vuonna 2010 silloin TS-Yhtymän omistaman Zoom FM:n palkattomasta opiskelijatyövoimasta käytiin keskustelua Journalisti-lehdessä. Zoom FM:n taajuudelle tuli syksyllä 2017 alueellinen Hitmix-kanava.
Niklas Bruun

Niklas Bruun (s. 1950) on suomalainen oikeustieteilijä ja Helsingin yliopiston professori emeritus. Hänet on valittu vuoden professoriksi vuonna 2005.
Bruun on ollut Helsingin yliopiston yksityisoikeuden ruotsinkielinen professori. Hän on Hankenilla kauppaoikeuden professori.
Bruun on toiminut tasa-arvolautakunnan puheenjohtajana.
Heikki Orvola

Heikki Lauri Kalevi Orvola (s. 29. marraskuuta 1943 Helsinki) on suomalainen muotoilija ja suunnittelija. Hän on aloittanut uransa muotoilijana 1960-luvulla ja aloitti Nuutajärvellä suunnittelijana vuonna 1968. Orvola on suunnitellut Marimekolle kankaita 1980-luvun lopulla ja hänen töitään on museoissa myös ulkomailla. Hän on suunnitellut esimerkiksi Aurora-lasiston Iittalalle ja Illusia-astiaston Arabialle yhdessä Fujiwo Ishimoton kanssa. Palkinnoista mainittakoon Pro Finlandia -mitali 1984 ja Kaj Franck -muotoilupalkinto 1998. Professorin arvonimen hän sai 2002.
Inkere (Pertteli)

Inkere on Salossa Perttelissä sijaitseva kylä ja taajama, jossa on noin tuhat asukasta. Siellä on yhdysteiden 2401 ja 2402 risteys. Inkereellä on Sale, koulu, kirjasto ja terveysasema.
Proteakasvit

Tuntomerkit

Proteakasvien lehtiasento on vuorottainen, ja lehdet ovat ehyitä tai liuskaisia, nahkeita ja usein karvaisia, korvakkeettomia. Kukat ovat ryhmittyneet tertuiksi, tähkiksi tai mykeröiksi, joiden ympärillä voi olla värikkäitä ylälehtiä. Kukinnossa voi olla jopa lähemmäs tuhat kukkaa (eräät Banksia-lajit). Kukissa on tavallisesti sekä heteitä että emiö eli ne ovat kaksineuvoisia. Harvemmin kukat ovat hede- tai emikukkia, ja silloin nämä yksineuvoiset kukat sijaitsevat eri kasviyksilöissä eli kaksikotisesti. Yksittäinen kukka on symmetrialtaan vastakohtainen, sen kehä on 4-liuskainen, liuskojen väleissä on 2-4 suomua. Kehäliuskoihin kiinnittyy neljä hedettä, ja palhot ovat toisinaan kasvaneet yhteen kehän kanssa. Sikiäin on kehänpäällinen, joskus varrellinen (gynofori) ja yhdestä emilehdestä muodostunut. Sikiäimessä on vaihteleva määrä siemenaiheita. Sikiäimen päässä on pitkä ja usein sisäänpäin taipunut vartalo. Kukkien hetiö kehittyy ennen emiötä (aikaishetisyys) ristipölytyksen varmistamiseksi. Kun vartalon kärki aikanaan oikenee, se pölläyttää heteistä siitepölyä, joka tarttuu pölyttäjiin. Kukat ovat hyönteis- tai lintupölytteisiä. Hedelmän tyyppi vaihtelee: se on joko tuppilo, luumarja tai pähkinä. Siemenissä voi olla lenninsiipi, eikä se sisällä siemenvalkuaista eli endospermiä.

Hyötykäyttö

Useita proteakasvisukuja ja -lajeja viljellään koristekasveina. Suomessa niitä voidaan pitää vain huonekasveina, kuten kultasilkkipuuta (Grevillea robusta). Sailikkeja (Hakea) käytetään leikkokasveina. Proteakasveissa on ravintokasvejakin. Niistä kuuluisin on australianpähkinä (Macadamia integrifolia), jota viljellään Australiassa ja Havaijilla. Sen ja lajin Gevuina avellana siemenet ovat syötäviä. Myös joidenkin proteakasvien puuaines on käyttökelpoista.
Yasuyuki Kuwahara

Jalkapallomaajoukkue

Kuwahara edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1966–1970. Hän saavutti pronssia kesäolympialaisissa 1968.
Papuanmarjastaja

Levinneisyys

Papuanmarjastajaa tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia ei tunneta hyvin, eikä sen populaation koosta ole tarkkoja arvioita. Laji luokitellaan elinvoimaiseksi, koska sen levineisyysalue vaikuttaisi olevan suhteellisen laaja ja se pystyy elämään myös luonnontilattomissa metsissä.

Elintavat

Papuanmarjastaja elää vuoristometsissä 640–1 100 metrin korkeudella merenpinnasta, ja se voi elää myös luonnontilattomissa metsissä. Laji käyttää ravinnokseen marjoja ja luultavasti niveljalkaisia. Sen arvellaan pesivän toukokuun ja lokakuun välillä.
Pekka Perttula

Pekka Juhani Perttula (s. 18. marraskuuta 1960 Noormarkku) on entinen puoluesihteeri, valtiotieteen tohtori ja politiikan tutkija. Hän on toiminut Suomenmaan päätoimittajana v. 2010-2011.  Ennen Suomenmaan päätoimittajuutta hän oli Suomen Keskustan puoluesihteeri vuosina 1994–1997 ja keskustan eduskuntaryhmän pääsihteeri vuosina 1997–2007. Hän on toiminut poliittisella urallaan myös Kirkkonummen kunnanvaltuutettuna kolmen vaalikauden ajan. Hänen puolisonsa on peruskoulun yläasteen kielten lehtori FM Anna-Maija Penttilä.
Perttula edusti puoluesihteerinä perinteistä käsitystä, missä puolueorganisaation hallinnollisen johtamisen lisäksi tehtävään kuului myös aatteellisen puolen esillä pitäminen. Vapaaehtoisesti ennen puoluesihteerikautensa loppua eronnutta Perttulaa seurasi puoluesihteerinä puoluejohdon esityksestä puolueen järjestöpäällikkönä toiminut Eero Lankia.
Perttula siirtyi keväällä 2007 kirjoittamaan väitöskirjaa V. J. Sukselaisesta. Kirja valmistui keväällä 2010, ja se tarkastettiin Turun yliopistossa 2010. 
Verkkoapilan Perttulan haastattelussa tammikuussa 2010 ilmeni, että Perttula oli ilmoittanut Eero Lankialle joulukuussa 2009 eronneensa Suomen Keskustan perusjärjestön jäsenyydestä. Syyksi hän ilmoitti Suomen Keskustan vaalirahoitusepäselvyydet ja sen, ettei Suomen Keskusta, käytännössä sen puoluetoimistoa johtava Jarmo Korhonen, ollut ollut valmis tukemaan rahallisesti Perttulan väitöskirjatyötä.
Perttula oli Kelan hallituksen jäsen kaudella 1.1.2008 – 31.12.2010.
Perttula valittiin 2015 Maaseudun Sivistysliiton puheenjohtajaksi.
Alissa White-Gluz

Ura

Vuonna 2004 White-Gluz perusti The Agonistin yhdessä Danny Marinon ja Chris Kellsin kanssa.
White-Gluz on vieraillut laulajana muun muassa Slaves on Dope -yhtyeen albumilla Over the Influence, Blackguard-yhtyeen EP:llä Another Round ja Delain-yhtyeen albumilla The Human Contradiction.
17. maaliskuuta 2014 Arch Enemy ilmoitti lehdistötiedotteessa, että White-Gluz korvaisi heidän entisen laulajansa Angela Gossowin.
Vuonna 2006 White-Gluz vieraili Canadian Idol -televisio-ohjelmassa esittäen coverin Queenin kappaleesta ”Bohemian Rhapsody”. Tammikuussa 2012 hän esiintyi valmentajana MTV:n sarjassa Made.
White-Gluz on valittu useita kertoja ”Hottest metal chick” -listalle Revolver Magazine -lehdessä.

Aktivismi

Alissa on saanut PETA:lta Libby-palkinnon osallistumisestaan kansainväliseen hylkeiden metsästyksen vastaiseen kampanjaan. White-Gluz on ollut vegaani vuodesta 1998. White-Gluz on myös ateisti.
George H. Steuart

George Hume Steuart (24. elokuuta 1828 – 22. marraskuuta 1903) oli etelävaltioiden kenraali Yhdysvaltain sisällissodassa. Hän palveli lähinnä Pohjois-Virginian armeijassa. Hänen lempinimensä oli "Marylandin Steuart", lähinnä siksi ettei häntä sekoitettaisi Jeb Stuartiin ja koska hän kannatti Marylandin eroamista Unionista.

Lapsuus ja nuoruus

Steuart syntyi Baltimoressa. Hän meni West Pointiin ja valmistui 37. luokaltaan 1848, mistä tuli lukuisia tulevia sisällissodan upseereja. Steuart komennettiin 2. rakuunoihin, rykmenttiin joka palveli rajaseudulla ja taisteli intiaaneja vastaan. Hän otti aktiivisesti osaa Utahin sotaan 1857–1858.

Sisällissota

Vaikka Maryland ei eronnut unionista, Steuart oli lojaali etelälle. Hän erosi kapteenin virastaan alkuvuonna 1861 ja meni etelävaltioiden armeijaan ratsuväenkapteeniksi. Hänestä tuli pian everstiluutnantti 1. Marylandin jalkaväkeen. Hän osallistui ensimmäiseen Bull Runin taisteluun, jossa saavutti miestensä ihailun. Pian sen jälkeen hänet ylennettiin everstiksi ja hän sai rykmentin komennon. Hänet ylennettiin prikaatinkenraaliksi maaliskuussa 1862, ja hän komensi prikaatia Richard S. Ewellin divisioonassa Stonewall Jacksonin Shenandoahin laakson sotaretkellä. Hän haavoittui pahasti olkapäähän Cross Keysin taistelussa, minkä vuoksi hän oli toimintakyvytön toukokuuhun 1863.
Kun Steuart palasi armeijaan Robert E. Lee antoi hänelle komennettavaksi prikaatin Edward Johnsonin divisioonasta. Gettysburgin sotaretkellä kesäkuussa 1863, kun hänen prikaatinsa meni Marylandiin, hänen sanottiin hypänneen hevosensa selästä, seisseen päällään ja suudelleen kotiosavaltionsa maaperää. Gettysburgin taistelussa Steuartin miehet yrittivät epäonnistuen useita kertoja saada haltuunsa Culpin kukkulan pohjoisvaltioiden joukoilta. Seuraavana vuonna hän osallistui Wildernessin taisteluun. Sitten hän joutui miltei koko prikaatinsa kanssa sotavangeiksi "muulinkenkä"-ulkonemassa Spotsylvanian taistelussa. Riidanhaluinen Steuart kieltäytyi puristamasta kättä sotaa edeltävän ystävänsä Winfield Scott Hancockin kanssa. Hänet lähetettiin sotavankina Charlestoniin Etelä-Carolinaan ja vangittiin myöhemmin Hilton Headiin. Steuart vapautui vankienvaihdossa myöhemmin kesällä 1864, ja hän palasi Pohjois-Virginian armeijaan. Hän komensi George Pickettin divisioonan prikaatia Petersburgin piirityksen aikana ja osallistui Five Forksin ja Sayler's Creekin taisteluihin ennen kuin antautui Appomattoxin käräjätalolla muun Pohjois-Virginian armeijan kanssa.

Viimeiset vaiheet

Sodan jälkeen Steuart palasi Marylandiin, missä hän viljeli maata ja komensi Marylandin-divisioonaa Yhdistyneissä konfederaation veteraaneissa. Hän kuoli 75-vuotiaana South Riverissä Marylandissa. Hänet on haudattu Green Mountin hautausmaahan Baltimoreen.
Claus Norréen

Elämä

Claus Norréen syntyi Gentoftessa, lähellä Kööpenhaminaa. Ennen kuin Claus alkoi tehdä vakavasti musiikkia, hän halusi tulla kemistiksi. Kouluaikoina yksi hänen kiinnostuksensa kohde oli elektropoppinen musiikki. Sittemmin hän osti kosketinsoittimia ja alkoi soittaa teknoa. Kun Claus lopetti koulun, hän meni työskentelemään sisarensa vaatekauppaan. Työ kaupassa innoitti häntä muuttamaan musiikkityyliään. Vuonna 1989 Claus tapasi Søren Rastedin ja alkoi hiljalleen muuntaa harrastustaan työksi.
Kazakstanin parlamenttivaalit 2016

Kazakstanin parlamentin eli mažiliksen vaalit 2016 järjestettiin 20. maaliskuuta 2016. Ne olivat ennenaikaiset, koska sääntömääräisesti ne olisi pitänyt järjestää vasta syksyllä 2016. Myös Kazakstanin presidentinvaalit järjestettiin ennenaikaisesti 2015, vaikka ne olisi pitänyt sääntömääräisesti järjestää vasta 2016. Ei haluttu, että presidentinvaalit ovat samana vuonna kuin mažiliksen vaalit, ja haluttiin, että hallituksen taloudellisia antikriisitoimia tukemaan saataisiin varhain tuki sekä ennenaikaisesti valitulle presidentille että ennenaikaisesti valitulle mažilikselle.
Kazakstanin valtapuolue Nur Otan sai 6 183 757 ääntä ja sillä 84 paikkaa, Kazakstanin kommunistinen kansanpuolue 537 123 ääntä ja 7 paikkaa sekä Kazakstanin demokraattinen puolue Ak Žol 540 406 ääntä ja 7 paikkaa. 
Kazakstanin kansan yleiskokous valitsi Astanasta kazakki Sauytbek Abdrahmanovin, venäläisen Vladimir Božkon, korealaisen Roman Kimin, tšetseeni Ahmed Muradovin, ukrainalaisen Juri Tymošenkon ja dunganilaisen Šakir Hahazovin, Qızılordasta mordvalaisen Natalija Žumadildajevan, Almatysta armenialaisen Narine Mikaeljanin ja uiguuri Šaimardan Nurumovin. 
Vaaleja tarkkailivat suurimmilla vaalitarkkailijajoukoilla mm. Euroopan turvallisuus- ja yhteistyöjärjestön demokraattisten instituutioiden ja ihmisoikeuksien toimisto johtajanaan suurlähettiläs Boris Frlec sekä itsenäisten valtioiden yhteisön toimeenpaneva sihteeri Sergei Lebedev. Itsenäisten valtioiden yhteisön vaalitarkkailun varajohtajana toimi Oleg Kuleba. Ivy lähetti vaalitarkkailuun 301 henkilöä.  
Kazakstanin kansan yleiskokous valitsi Astanasta kazakki Sauytbek Abdrahmanovin, venäläisen Vladimir Božkon, korealaisen Roman Kimin, tšetseeni Ahmed Muradovin, ukrainalaisen Juri Tymošenkon ja dunganilaisen Šakir Hahazovin, Qızılordasta mordvalaisen Natalija Žumadildajevan, Almatysta armenialaisen Narine Mikaeljanin ja uiguuri Šaimardan Nurumovin.
Uusi Aura

Uusi Aura oli Turussa vuosina 1880–1964 ilmestynyt sanomalehti. Vuoteen 1896 saakka sen nimenä oli Aura.
Suomenmielinen Aura perustettiin kielipoliittisesti värittömän Sanomia Turusta -lehden kilpailijaksi. Omistuspohjaa laajennettaessa sen nimi muutettiin Uudeksi Auraksi. Suomalaisen puolueen hajaannuttua lehdestä tuli vanhasuomalainen. Sen suuruudenaikaa oli entisen puoluesihteerin K. N. Rantakarin päätoimittajakausi vuosina 1911–1916, jolloin lehteä uudistettiin sekä journalistisesti että poliittisesti. Vuonna 1918 Uudesta Aurasta tuli kokoomuspuolueen äänenkannattaja.
Uusi Aura oli 1910-luvulla levikiltään Turun Sanomia suurempi, mutta jäi seuraavalla vuosikymmenellä siitä selvästi jälkeen. Se menetti lukijoita myös maalaisliiton Turunmaalle ja IKL:n Varsinais-Suomelle. Sisällöltään Uusi Aura oli vielä 1950-luvulle saakka Turun Sanomien veroinen sanomalehti, mutta ilmoitustulojen vähentyessä ja levikin laskiessa sen taloudellinen tilanne muuttui pian kestämättömäksi. Lehtiyhtiö teki konkurssin keväällä 1964, mutta sen vuonna 1962 eriytetty kirjapainoyhtiö jatkoi toimintaansa nimellä Auraprint Oy.
Lehti ilmestyi vuonna 1881 kerran viikossa, vuonna 1882 kahdesti, vuosina 1883–1886 kolmesti, vuosina 1887–1915 kuudesti, vuosina 1915–1964 seitsemästi ja loppuvaiheessa kuudesti viikossa. Vuosina 1882–1892 sen rinnalla ilmestyi kaksipäiväinen ja vuosina 1893–1896 kolmipäiväinen maaseutupainos. Vuosina 1887–1990 julkaistiin liitteenä Uudenkaupungin Uutisia. Levikki ylitti vuonna 1890 neljän, vuonna 1897 viiden ja vuonna 1901 kymmenen tuhannen rajan ja oli suurimmillaan 22 200 kappaletta vuonna 1916. 1920-luvulla tapahtuneen pudotuksen jälkeen levikki kohosi vuonna 1930 jälleen yli kymmenen tuhannen ja oli 1940-luvun puolivälissä yli 15 000, mutta alkoi sen jälkeen tasaisesti laskea ja oli vuonna 1962 enää 7 800 kappaletta.
Päätoimittajina työskentelivät Oscar F. Borg (1880–1881, 1884–1885 ja 1887), Kosti Vehanen (1882–1884 ja 1886–1887), Hugo Hertzberg (1888–1889), K. E. Sonck (1889–1890), Niilo Liakka (1890–1891), F. H. B. Lagus (1891–1894), Rufus Saikku (1894–1895 ja 1897–1899), Erland Hytönen (1897 ja 1905–1911), Juho Heikki Kala (1899–1904), Kaarle Nestori Rantakari (1911–1916), Yrjö Koskelainen (1916–1918), Juho Päiwiö (1918–1922), Kaarlo August Vanamo (1922), J. R. Torppa (1923–1927), Eino Tikkanen (1927–1937), Ilmari Merenlinna (1937–1952 ja 1954), Akseli Routavaara (1952–1954), Matti Autio (1954–1956), Sakari Talvitie (1956–1963) ja Jorma Porko (1963–1964).
Pisarakipuaja

Levinneisyys

Pisarakipuajaa tavataan laajalla alueella Etelä-Amerikan pohjoisosissa, ja sitä esiintyy Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Ranskan Guianassa, Guyanassa, Perussa, Surinamessa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen kannankehitys on laskeva. Lajin ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Antonio Beccadelli

Antonio "Il Panormita" Beccadelli (1394 Palermo – 19. kesäkuuta 1471 Napoli) oli italialainen runoilija ja kronikoitsija. Hän astui Aragonian Alfonso V:n palvelukseen Napolissa vuonna 1434. 
Beccadelli tunnetaan parhaiten 81:n latinankielisen epigrammin kokoomateoksesta Hermaphroditus (1425). Hän sai opetusta Gasparinus Bergamolaiselta.
Olli Pekka Rissanen

Olli Petter (Olli Pekka) Rissanen (5. heinäkuuta 1885 Kaavi – 8. elokuuta 1953 Kaavi) oli suomalainen poliitikko. Rissanen toimi Maalaisliiton kansanedustajana vuosina 1930–1933 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Rissanen toimi myös Kaavin kunnanvaltuuston jäsenenä. Siviiliammatiltaan Rissanen oli maanviljelijä ja hän toimi viljelijänä Kaavilla. Hän oli myös usean vuoden ajan kaivostöissä Yhdysvalloissa. Rissasen vanhemmat olivat talollinen Petter Rissanen ja Anna Katri Vartiainen. Rissasen puoliso vuodesta 1913 oli Maria Sofia Rissanen.
En soisi sen päättyvän

Kappaleet

Kaikki sävellykset Otto Donner.
Ilmestysten avaruus

Juoni

Kirjan tarina alkaa vuodesta 2551 tapahtuen pääosin Delta-Pavoniksen aurinkokuntaan kuuluvalla Resurgamin planeetalla sekä Äärettömyyden kaipuu -nimisellä avaruusaluksella. Arkeologi Dan Sylveste avustajineen tutkii muinaisen amarantiinien muukalaiskulttuurin jäänteitä – koko lajin arvellaan tuhoutuneen sukupuuttoon äkillisesti jonkin erityislaatuisen katastrofin seurauksena. Sylvesten tutkimus ei kuitenkaan jatku häiriintymättä, sillä planeetalla tapahtuu myrskyisä vallankaappaus, jonka pyörteisiin Sylveste ajautuu. Dan pitää hallussaan isästään, huonomaineisesta kyberneetikko Calvin Sylvestestä koostettua tietokonesimulaatiota. Aurinkokuntaan saapuu yllättäen avaruusalus, Äärettömyyden kaipuu, jonka miehistö etsii keinoa parantaa kapteeninsa vaikea sairaus. He ovat olleet aiemmin yhteistyössä Calvin Sylvesten kanssa tämän vielä ollessa elossa, ja uskovat hänen voivan auttaa nytkin, joten he uhkaavat Resurgamin asukkaita äärimmäisellä väkivallalla saadakseen yhteyden kapinallisten vangitsemaan Sylvesteen. Dan Sylvesten salaperäinen menneisyys nousee merkittävään osaan tapahtumien kulkua – sen kautta Sylveste kytkeytyy suureen galaktiseen uhkaan, joka liittyy amarantiinien tuhoon.

Vastaanotto

Tähtivaeltajan Marko Kivelän mukaan kirjan hahmot ovat tyypillistä scifi-tasoa, eli sinällään toimiva, mutta eivät loisteliaita. Ajoittaiset lyhyet tiedeiskut eivät tunnu täysin istuvan kerrontaan. Portin Juho-Antti Tuhkasen mielestä tarinan tieteelliset ideat menevät fantasian puolelle. Usein liiankin kiperiksi tehdyistä tilanteista selvitään ihmetekniikan avulla, mikä vie tarinalta jännitettä. Juoni on usein tuttu muista teoksista. Kirjan yhteiskunnallinen kuvaus on jotenkin innotonta ja henkilöt vaikuttavat persoonattomilta.