Nagisa Ōshima

Lapsuus, nuoruus ja koulutus

Nagisa Ōshima syntyi 31. maaliskuuta 1932 Kiotossa. Ōshiman isä oli Japanin kalastusministeriön virkamies, joka oli jokseenkin lahjakas taidemaalari ja runoilija. Ōshima vietti nuoruutensa Seton sisämeren alueella. Isä kuoli Ōshiman ollessa 6-vuotias ja äiti muutti poikansa ja tyttärensä kanssa Kiotoon. Ōshiman isältä oli kerännyt laajan kirjaston ja nuorena Ōshima olikin ahkera lukija ja hän yritti jo hyvin nuorena romaanin ja runojen kirjoittamista. Ōshiman nuoruuden käännekohdaksi muodostui Japanin antautuminen 15. elokuuta 1945. Se synnytti täydellisen epäonnistumisen tunteen, josta Ōshima ei omien sanojensa mukaan oikeastaan koskaan toipunut.
Yliopistossa Ōshima opiskeli oikeustieteinä – Ōshima oli enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta, mutta sitä pidettiin "epämiehekkäänä" opiskeluaineena. Yliopistossa Ōshima osallistui kuitenkin teatteriryhmän toimintaan niin ohjaajana kuin näyttelijänäkin. Ōshima osallistui myös opiskelijaliikkeeseen ja oli ainakin jossain vaiheessa yksi sen johtavista hahmoista. Yliopistoaikoina Ōshima tutustui myös yhdysvaltalaiseen elokuvaan, josta hänen suosikkiohjaajiaan olivat William Wyler, Michael Curtiz, George Stevens ja John Ford.
Ōshima valmistui yliopistosta 1954 pääaineenaan poliittinen historia ja erikoisaineena Venäjän vallankumous. Oshiman urasuunnitelmat olivat epämääräiset ja hän suostuikin lähtemään ystävänsä mukana Tokioon Shōchiku-elokuvatuotantoyhtiön työhönottokilpailuun, jonka perusteella hänet palkattiin apulaisohjaajaksi noin 2 000 hakijan joukosta.

Shōchiku-vuodet 1954–1960

Ōshima aloitti uransa apulaisohjaajana Shōchikulla 1954. Shōchikun studiojärjestelmässä elokuvalla oli tavallisesti neljä apulaisohjaajaa. Ensimmäisen vastuulla oli trailerin leikkaus, budjetti ja kuvaussuunnitelma. Toinen ja kolmas vastasivat käsikirjoituksesta, kun taas neljäs ja joskus myös viides vastasivat muista vähempiarvoisista tehtävistä. Ensimmäisen apulaisohjaajan paikka merkitsi tavallisesti edellytys ohjaajaksi pääsylle. Ōshima aloitti neljäntenä apulaisohjaajana ja eteni vuoteen 1958 mennessä toiseksi apulaisohjaajaksi, joskin tuolloin hän jo käytännössä teki myös ensimmäisen apulaisohjaajan tehtävät. 
Vuonna 1959 japanilainen elokuvateollisuus oli ajautunut kriisiin television suosion takia. Ranskalaisen elokuvan uuden aallon antaman virikkeen myötä Shōchiku päätti antaa ohjausmahdollisuuden nuoremmalle sukupolvelle. Ōshima oli yksi näistä valituista. Hänen ensimmäinen oma ohjaustyö oli kuitenkin lyhyt Shōchikun elokuvatähtien mainoselokuva.
Ōshiman ensimmäinen oikea ohjaustyö oli Rakkauden ja toivon kaupunki (1959). Ōshima halusi elokuvallaan luoda uudenlaista elokuvallista sisältöä, mutta Shōchikun johtotaso oli kuitenkin toista mieltä ja elokuvan ensi-iltalevitys oli suppea ja Ōshima joutui studionjohdon silmätikuksi. Tästä huolimatta Ōshima sai aloittaa uuden elokuvan välittömästi. Sēshun zankoku monogatari (1960, 'nuoruuden julma tarina') käsittelee kaunistelematta sodanjälkeisen japanilaisen nuorison tuntoja. Studio ei taaskaan pitänyt aiheesta eikä sen käsittelystä. Elokuva tuotti kuitenkin kohtuullisen hyvin, mikä studion mielestäni oli riittävä syy antaa Ōshiman tehdä uusia elokuvia. Samana vuonna valmistui seuraavaksi Auringon hautajaiset.
Ōshiman viimeinen elokuva Shōchikulle oli Japanin yö ja usva (1960). Elokuvan keskiössä on Japanin ja Yhdysvaltojen turvallisuussopimuksen jatkamiseen liittyneet mielenosoitukset 19.–20. heinäkuuta 1960. Se kuvattiin nopeasti ja sen ensi-ilta oli jo 9. lokakuuta. Elokuvan aihe oli kuitenkin liian ajankohtainen ja se ehti olla levityksessä vain neljä päivää, sillä se vedettiin pois levityksestä heti Japanin sosialistisen puolueen johtajan Inejiro Asanuman murhan jälkeen. Tällä oli myös vaikutuksia Ōshiman yksityiselämään. Elokuvan tapahtumat sijoittuvat häävastaanotolle. Ōshiman oma häävastaanotto oli 30. lokakuuta ja siellä ensin Ōshiman ystävät kritisoivat Shōchikun asennetta ja sen jälkeen Ōshima itse kritisoi studiota vielä rankemmin, jonka seurauksena studion edustajat marssivat ulos.

Itsenäisenä elokuvantekijänä 1961–1962

Ōshiman uran alku itsenäisenä elokuvantekijänä ei ollut helppoa, sillä Japanin suurimmilla elokuvastudioilla oli sopimus, jonka mukaan ne eivät palkkaa henkilöitä, joilla on jonkinlainen kiista jonkin toisen studion kanssa. Ōshima päätyi yhteistyöhön pienen Palace Film -studion kanssa, jolle hän ohjasi historiallisen elokuvan Sieppaus (1961). Sitä seurasi Shiro Tokisada: kristitty kapinallinen (1962), joka oli myös historiallinen elokuva. Kumpikaan elokuva ei menestynyt.

Ensimmäinen vaikeneminen 1962–1965

Kahden epäonnistuneen elokuvan jälkeen Ōshima vetäytyi elokuvanteosta kolmeksi vuodeksi. Vaikka Ōshima itse sanookin sitä vaikenemisen ajaksi, hänen toimintansa jatkui yhtä aktiivisena television puolella. Televisiolle Ōshima ohjasi pääasiassa Japania käsitteleviä dokumenttielokuvia, joissa Ōshima kuvasi japanilaista yhteiskuntaa monelta eri taholta. Televisiodokumenteissaan Ōshima sai ensimmäisen kerran mahdollisuuden käsitellä korealaisten asemaa Japanissa. Wasure-rareta kogun (1963, 'unohdettu armeija') kertoo Japanin armeijassa palvelleista korealaisista sotaveteraaneista, joita japanilainen yhteiskunta hylkii ja halveksii. Television palveluksessa Ōshima myös matkusti Etelä-Koreaan.