google/wiki40b huggingface dataset:
Robert Faurisson

Robert Faurisson (25. tammikuuta 1929 – 21. lokakuuta 2018) oli ranskalainen kirjallisuudentutkija, joka on tullut kansainvälisesti tunnetuksi holokaustin kieltämisellään ja kyseenalaistamalla kaasukammioiden olemassaolon Natsi-Saksassa. Hän on perustellut yleisen historiankuvan kanssa ristiriidassa olevia näkemyksiään lukuisissa kirjoissa ja artikkeleissa usean vuosikymmenen ajan.  
Faurisson syntyi Sheppertonissa, Englannissa, ranskalaiselle isälle ja skotlantilaiselle äidille. Opiskeltuaan Pariisin yliopistossa hän opetti vuosina 1974–1979 kirjallisuutta Lyonin yliopistossa. 
Faurisson teki oman teoriansa holokaustin sepitteellisyydestä suurelle yleisölle tutuksi 1970-luvun lopussa. Hänen julkaisunsa herättivät huomattavaa kiistaa, ja Faurisson joutui jopa pahoinpidellyksi; vuonna 1989 hän sai vakavia vammoja, mutta kuntoutui leikkaushoidolla.
Vuonna 1991 Faurisson julkaisi yhteistyössä Siegfried Verbeken kanssa hollanninkielisen teoksen Het "Dagboek" van Anne Frank – een kritische benadering, jossa hän julistaa Anne Frankin päiväkirjan väärennökseksi. 
Faurisson on joutunut useasti ongelmiin oikeuden kanssa varsinkin sen jälkeen, kun holokaustin kieltämisen kriminalisoiva Gayssot'n laki astui voimaan Ranskassa vuonna 1990.
Pirunlinna

Muinaislinna

Pirunlinna sijaitsee Lempäälän kirkosta 8,5 kilometriä koilliseen. Se sijaitsee noin 600 metriä lounaaseen Linnajärvestä alavalla suomaalla ja mäen soikea kallioinen alue on 100×70 metrin suuruinen. Mäen pohjois- ja koillisrinteet ovat muita rinteitä jyrkempiä ja niissä on jyrkänteet. Alue on kivikkoista ja louhikkoista seutua. Laen kaakkois- ja koillisreunoille on rakennettu ympäristön kivistä vallimainen rakennelma. Isak Inbergin piirroksesta vuodelta 1872 näkyy myös noin sata metriä pitkät vallit mäen etelärinteen suuntaa vastaan. Vallissa on etelän, idän ja lännen suunnalla portit. Eteläportti on vain yksinkertainen aukko vallissa, itäportilla vallien päät kääntyvät ulospäin, ja länsiportilla vallin kummallakin puolella on alun perin ollut käytävä.
Paikkaa ja luolaa on käytetty asemapaikkana vielä nykyaikana, koska vuoren laelta löydettiin nuotiopaikka ja merkkejä tulenpidosta.

Pirunpesä

Mäen pohjoispuolella sijaitsee siirtolohkareiden muodostama 5×5 metriä suuri luolamainen syvennys, jota kutsutaan Pirunpesäksi tai Pirunkirkoksi. Sen itäpuolelle aukeaa noin 5×8 metrin kokoinen tasanne, jota suojaa sen ylle kaartuva kallionseinä. Nils Cleve tutki luolaa kaivauksissa vuonna 1929, kun oli saanut ilmoituksen siellä tehdystä  kivikautisesta nuolenkärkilöydöstä, ja löysi sieltä seitsemän piinuolenkärkeä lisää. Hän ei kuitenkaan pitänyt paikkaa asuinpaikkana vaan ilmeisesti matkalaisten suojana. Yleisesti kuitenkin oletetaan luolan olleen pitempiaikainen suoja.

Tutkimuksia

Ainoan arkeologisen kaivauksen on suorittanut Nils Cleve vuonna 1929. Paikkaa on tämän jälkeen tutkittu pintapuolisesti vuosina 1940 (Ville Luho) ja 1994 (Marja Sipilä).

Historiaa

Muinaislinnaa on ilmeisesti käytetty viikinkiajalla (noin 700–1300 jaa.). Vielä noin sata vuotta sitten kivivalli oli miehen korkuinen, mutta nykyisin se on matalampi, koska siitä on aikojen kuluessa vieritetty pois kiviä. Vuoren itäpäässä oli vielä 1750-luvulla julkaistun kirkkoherra Ednerin kuvauksen mukaan kaivo, ja myös linnavuoren pohjoispuolella sijaitseva Linnajärvi ulottui aikoinaan ennen järven pinnan laskua vuoren juurelle saakka. 
Kun Pirunlinnan alkuperäinen käyttötarkoitus unohtui, alettiin sitä kansan keskuudessa pitää pirujen rakentamana ja heidän asuinpaikkanaan. Tämän perusteella myös linnavuori ja vuorella oleva luola saivat nimensä.
Joidenkin tulkintojen mukaan Pirunlinna on ollut osa muinaista linnaketjua, jonka keskuspaikkana oli Sääksmäen Rapolan linna. Muita oletetun ketjun muinaislinnoja olivat Siuron Linnavuori, Vesilahden Valkkisten, Hattulan Tenholan, Aulangon, Vanajan Linnanpään ja Mantereenlinnan sekä Janakkalan Hakoisten ja Unikkolinnan vuoret.

Hoitaminen ja opastus

Kohdetta on vuonna 1994 (Olli Soininen) raivattu näkyvyyden parantamiseksi. Vuorelle johtaa Kuljusta polku, jonka alkupää on viitoitettu. Polku on välillä kasvanut umpeen ja maaston kivikkoisuuden vuoksi se ei sovellu kaikille. Vuori on yksityisellä maalla.
Vain laulajapoikia

Arviot

Vuoden keskitasoa heikommin menestynyt elokuva ei aikalaisarvioissa saanut erityisen myönteistä huomiota. Juha Nevalainen tiivistää: "[Elokuva on] kertakaikkiaan liian huolimaton, teknillisesti ja filmillisesti puutteellinen ja henkisesti köyhä ollakseen kunniaksi kenellekään." Kiitosta annetaan kuitenkin tanssiesityksille ja näyttelijöistä Ossi Elstelälle. Theel saisi erään arvioijan mukaan pysyä elokuvista kokonaan poissa.
Jorge Enríquez

Seurajoukkueura

Enríquez on edustanut koko uransa CD Guadalajaraa. Hän debytoi seuran paidassa toukokuussa 2010 Monarcas Moreliaa vastaan Liguilla Clausuran puolivälieräottelussa. Tuossa ottelussa hän onnistui myös maalinteossa. Guadalajaran paidassa Enríquez on pelannut myös Copa Libertadoresissa ja CONCACAF Champions Leaguessa.

Maajoukkueura

Enríquez pelasi vuonna 2011 Meksikon alle 20-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa 12 ottelua, joissa hän onnistui kerran maalinteossa. Vuonna 2011 hän voitti alle 20-vuotiaiden kanssa maanosan mestaruuden, kultaa Pan-Amerikan kisoissa ja sijoittui pronssille maailmanmestaruuskilpailuissa Kolumbiassa. MM-kilpailuissa Enríquez valittiin kilpailuiden kolmanneksi parhaimmaksi pelaajaksi eli hänet palkittiin Bronze Ballilla. Hän onnistui kisoissa kerran maalinteossa.
Enríquez kuului Meksikon joukkueeseen myös vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa. Hän teki turnauksessa yhden maalin ja oli tärkeä pelaaja, kun Meksiko saavutti olympiakultaa kaadettuaan finaalissa Brasilian 2-1.
Meksikon jalkapallomaajoukkueessa Enríquez debytoi jo vuonna 2011. Hän on pelannut maajoukkueessa kahdeksan ottelua viimeistelemättä maalia.

Muuta

Vuoden 2015 alussa Enríquez nousi otsikoihin, sillä hän oli julkaissut eroottisen kuvan internetiin itsestään ja tyttöystävästään. Hänellä on uskottu olevan aiemmin myös suhde erääseen playboy-malliin.
Hosokawa-klaani

Hosokawa-klaani (jap. 細川氏, Hosokawa-shi) oli japanilainen klaani, joka oli peräisin Minamoto-klaanista sen haaran Seiwa-genjin kautta. Klaani oli erityisen vaikutusvaltainen Länsi-Japanissa ja Shikokun saarella Muromachi-kaudella, kun se oli Ashikaga-sotilashallinnon aikana yksi kolmesta shōgunin avustajan eli kanrein asemaa hallussaan pitäneestä suvusta. Myöhemmin Edo-kaudella 1600-luvulla klaanin jäseniä toimi Higon provinssin daimioina.
Ferrari F1 642

Ferrari 642 on formula 1-auto, jota Ferrari-talli käytti kaudella 1991. Se oli edelleen kehitetty versio 641-autosta, joka oli kilpaillut mestaruudesta 1990.
Ferrari lähti kauteen suurin toivein mestaruuden voittamisesta. Jean Alesi solmi sopimuksen tallin kanssa kun Nigel Mansell palasi Williams-talliin. 642:n paras tulos oli Alain Prostin toinen sija Yhdysvaltain Grand Prix:ssä Phoenixin katuradalla. 642:n korvasi Ferrari F1 643 Ranskan Grand Prix:stä alkaen.
L. Lowry Mays

Lester Lowry Mays (s. 24. huhtikuuta 1935 Houston, Texas) on yhdysvaltalainen liikemies ja yritysjohtaja. Hän toimi perustamansa Clear Channel Communicationsin toimitusjohtajana ja johtokunnan puheenjohtajana vuoteen 2004 saakka.
Mays toimi pankkiirina vuoteen 1972 asti, jolloin hän perusti San Antonio Broadcasting Companyn ja hankki ensimmäisen radioasemansa. Pian tämän jälkeen Mays osti myös sanantoniolaisen WOAI-aseman, josta tuli yhtiön ensimmäinen niin sanottu Clear Channel -asema. Nykyään yhtiöllä on 1 200 radio- ja 41 televisioasemaa Yhdysvalloissa ja toimintaa 66 eri maassa.
L. Lowry Mays nimettiin Radio Hall of Fameen vuonna 2004.
Beauty Shop

Juoni

Gina Norris (Queen Latifah) on leskeksi jäänyt kampaaja, joka muutti Chicagosta Atlantaan, että hänen tyttärensä Vanessa (Paige Hurd) voisi käydä yksityistä musiikkikoulua. Gina on näyttänyt kykynsä kampaajana, mutta kun hänen itsekeskeinen pomonsa Jorge (Kevin Bacon) moittii hänen tekemisiään, hän ottaa lopputilin ja perustaa oman kauneussalongin.
Hän palkkaa useita kampaajia ja myös hänen kapinallinen kälynsä Darnelle (Keshia Knight Pulliam) saa töitä salongista. Liike saa monenlaisia asiakkaita, muun muassa ammattiurheilijoiden vaimoja ja varakkaita vaaleita naisia. Gina palkkaa myös Joen (Djimon Hounsou), afrikkalaisen sähkömiehen. Entinen pomo Jorge on kateellinen, koska hänen salonkinsa menettää asiakkaita Ginalle, ja palkkaa terveystarkastajan etsimään keinon sulkea Ginan liike. Pian Ginan salonkiin murtaudutaan ja lähes kaikki tuhotaan. Kun Willie (Lil' JJ) onnistuu kuvaamaan tarkastajan ja Jorgen keskustelun, hän näyttää videon Ginalle. Myöhemmin sinä iltana Gina menee vanhalle työpaikalleen ja kertoo Jorgelle tietävänsä tämän salaisuuden. Hänen mukanaan on kaksi miestä, jotka leikkaavat Jorgen hiukset pois.
Myöhemmin heidän suosikkiradiojuontajansa Helen ilmestyy salonkiin siistimisen tarpeessa. Saatuaan hyvää palvelua Helen mainostaa Ginan salonkia lähetyksessään.
La Vie promise

Juoni

Sylvia (Isabelle Huppert) on 40-vuotias Nizzassa työskentelevä prostituoitu, jonka hylkäämä 14-vuotias Laurence-tytär (Maud Forget) saapuu yllättäen hänen asunnolleen tapaamaan biologista äitiään. Laurence vierailee äitinsä luona huonoon aikaan, sillä Sylvia on juuri silloin kahden sutenöörin pahoinpitelemänä. Kun Laurence puukottaa toisen sutenööreistä puolustaakseen Sylviaa, niin tyttären kuin äidinkin on paettava kaupungista maaseudulle. Sylvia yrittää löytää entisen aviomiehensä, jonka kanssa hänellä on 8-vuotias poika. Laurence sen sijaan yrittää löytää yhteyden äitiinsä tämän vastahakoisuudesta huolimatta. He tapaavat salaperäisen Joshua-nimisen karkulaisen (Pascal Greggory), joka liittyy heidän seuraansa. Sylvia kohtaa ongelmallisen menneisyytensä ja yrittää saada tolkkua elämästään.

Tuotanto

La Vie promisen kuvauspaikkoina olivat muun muassa Pariisi, Grenoblen kaupunki Isèressä, Nizzan kaupunki Alpes-Maritimesissä ja La Ciotatin kunta Bouches-du-Rhônessa. Elokuvan budjettina oli 4 970 000 euroa ja tuotantoyhtiönä La Chauve Souris. Elokuvaa oli tuottamassa myös muun muassa Bac Films, France 2 Cinéma, StudioCanal ja Rhône-Alpes Cinéma.

Julkaisu ja vastaanotto

La Vie promise sai ensi-iltansa Ranskassa 4. syyskuuta 2002 ja oli Bac Filmsin teatterilevittämä. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 124 626 katsojaa.
Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 45% kriitikoista on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 5,5/10 keskiarvolla. Keräys perustuu 22 arviointiin. 550 käyttäjästä 48% on antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 3,2/5 keskiarvolla. Metacritic-sivuston mukaan 14 arvostelun perusteella elokuva on saanut 52 pistettä sadasta mahdollisesta. Internet Movie Databasen 628 käyttäjää on antanut elokuvalle keskiarvon 6,1/10.
La Vie promise julkaistiin Ranskassa DVD:lle 1. huhtikuuta 2003.
Slava Raškaj

Slava Raškaj (2. tammikuuta 1877 – 29. maaliskuuta 1906) oli kroatialainen taiteilija ja maansa ensimmäisiä akvarellimaalareita. 
Raškaj syntyi Ozaljissa ja oli syntymästään kuuro. Hän asui ensimmäiset vuotensa perheen kanssa ja seitsemänvuotiaasta viisitoistavuotiaaksi kuurojen lasten instituutissa Wienissä.
Palattuaan Kroatiaan Raškaj lähti Ivana Otoić-Muhan rohkaisemana taidekouluun Zagrebiin. Raškaj avasi oman ateljeensa ja maalasi vuonna 1898 vesiväreillä myöhemmin kuuluisaksi tulleen omakuvan.
Bela Csikos Sesian oppilaana Raškaj maalasi asetelmia synkillä väreillä, kun taas Ozaljissa tehdyt maisemat ovat valoisia ja värikkäitä.
Raškajin monesti luontoaiheisia teoksia on esitelty mm. Zagrebissa, Moskovassa ja Pietarissa. 
Raškaj alkoi viimeisinä vuosinaan syrjäytyä, ja vuonna 1902 hänet laitostettiin pitkittyneen masennuksen johdosta. Hän kuoli Zagrebissa maaliskuussa 1906.
Valobakteeri

Valobakteerit ovat gram-negatiivisia, yleisesti merissä esiintyviä bakteereita. Tunnetuin niistä on Vibrio fischeri -niminen organismi, mikä tuottaa näkyvää valoa osana normaalia aineenvaihduntaa. Valobakteereita käytetään ympäristöntutkimuksessa. Mittauksissa bakteerin aineenvaihduntaa häiritään altistamalla se haitallisille aineille tai näytteille. Bakteerien valontuoton vähenemistä mitataan luminometrilla eli laitteella, joka pystyy mittaamaan hyvin pieniä valomääriä.
Valobakteereilla saadut mittaustulokset ovat usein vertailukelpoisia ravintoketjussa korkeammalla olevien organismien kuten vesikirppujen ja kalojen kanssa tehtyihin tuloksiin. Vaikka bakteeritesteillä ei voida korvata kaikkia monisoluisilla eliöillä tehtyjä kokeita, sillä on selviä etuja toksisuustestauksessa. Menetelmä on nopea, tarvittava näytemäärä pieni ja bakteerien käyttöön ei liity eettisiä ongelmia.
GPIO

General Purpose I/O (lyhenteeltään GPIO) on yleiskäyttöinen pinni mikrokontrollereissa ja mikroprosessoreissa. GPIO voidaan ohjelmoida joko signaalin vastaanottajaksi tai lähettäjäksi.
Julkisoikeus

Oikeudenalajaottelu

Oikeustiede perinteisesti jaetaan yksityisoikeuteen ja julkisoikeuteen. Yksityisoikeus sääntelee yksityisten välisiä suhteita, kun taas julkisoikeus sääntelee pääasiassa julkisen vallan sekä yksityisen välisiä suhteita.
Oikeudenalajaottelu ei nykyään ole kovin yksinkertaista, sillä moni oikeudenala sisältää elementtejä sekä yksityis- että julkisoikeudesta. Esimerkiksi prosessioikeudessa on elementtejä molemmista oikeudenaloista sekä ympäristöoikeudessa kohtaavat yksityisoikeudellinen vapaus käyttää omaisuuttaan haluamallaan tavalla ja julkinen luonnon suojelemisen intressi. Työ- ja virkamiesoikeudessa puolestaan kohtaavat sopimusvapaus ja julkisen vallan halu suojella (työ)sopimussuhteen heikompaa osapuolta. Eurooppaoikeus taas ei noudata lainkaan tätä perinteistä jaottelua julkis- ja yksityisoikeuteen.
Julkisoikeuden osa-alueiksi tyypillisesti mielletään sellaisia oikeustieteen aloja, kuin rikos- ja prosessioikeus, hallinto-oikeus, valtiosääntöoikeus ja vero-oikeus. 
Hallinto-oikeus voidaan edelleen jakaa yleishallinto-oikeuteen ja erityishallinto-oikeuteen. Erityishallinto-oikeuden osa-alueita puolestaan ovat esimerkiksi kunnallisoikeus, virkamiesoikeus, finanssihallinto-oikeus, sosiaalioikeus, poliisioikeus ja ympäristöhallinto-oikeus.

Julkisoikeuden opetus

Oikeustieteitä ja siten myös julkisoikeutta opetetaan yliopistoissa. Julkisoikeus kuuluu tutkimusalana oikeustieteisiin, mutta sen nimiset oppiaineet kuuluvat tyypillisesti hallintotieteisiin. Julkisoikeuden tutkimusta harjoitetaan Suomessa paitsi oikeustieteellistä opetusta antavissa yliopistoissa, myös hallintotieteitä opettavissa yliopistoissa, nimittäin Tampereen, Vaasan, Lapin ja Itä-Suomen yliopistoissa. 
Julkisoikeuden alaa opiskelleita valmistuu siis yhtäältä oikeustieteen alalta oikeustieteiden maisteriksi ja toisaalta hallintotieteiden alalta hallintotieteiden maistereiksi. Lisäksi Åbo Akademissa on mahdollista suorittaa politices-alan eli kirjaimellisesti 'valtiotieteen' tutkintoja pääaineena julkisoikeus.
Bysanttilaisen kulttuurin museo

Historia ja rakennus

Ajatus Kreikan keskiajalle omistetusta museosta Thessalonikissa syntyi jo vuonna 1913 pian sen jälkeen, kun Makedonia oli liitetty Kreikkaan. Arkkitehtuurikilpailu museorakennuksesta järjestettiin kuitenkin vasta vuonna 1977. Museota alettiin rakentaa 1980-luvulla. Rakennus valmistui vuonna 1993 ja museo avattiin syyskuussa 1994. Tuolloin monia esineitä, jotka oli viety Thessalonikista Bysanttilaiseen ja kristilliseen museoon Ateenaan vuonna 1916, siirrettiin uuteen museoon.
Museorakennus edustaa modernia arkkitehtuuria. Museon pysyvät näyttelyt ovat yhdessätoista salissa. Kukin sali muodostaa oman näyttelykokonaisuutensa. Museossa on myös tiloja väliaikaisille näyttelyille, sekä auditorio, tutkimus-, entisöinti- ja varastotiloja ja museokauppa. Museo järjestää näyttelyitä myös Thessalonikin Valkoisessa tornissa. Aivan museon vieressä sijaitsee Thessalonikin arkeologinen museo.

Kokoelmat

Museon kokoelmat esittelevät varhaiskristillistä, bysanttilaista sekä jälkibysanttilaista aikaa kattaen pääosin ajan 300-luvulta 1500-luvulle ja ulottuen 1800-luvulle saakka. Museon salit 1–3 esittelevät varhaiskristillistä tai varhaisbysanttilaista aikaa (300–600-luvut), salit 4–6 keskibysanttilaista aikaa (700–1100-luvut), sali 7 myöhäisbysanttilaista aikaa (1200-luku–1453) ja sali 10 jälkibysanttilaista aikaa (1453–1800-luku). Saleissa 8 ja 9 on yksityiskokoelmia, ja sali 11 esittelee arkeologisten löydösten museoinnin vaiheita aina siitä, kun esine löydetään, siihen kun se laitetaan näytille museoon.
Museoesineet ovat peräisin kreikkalaisen Makedonian alueelta ja erityisesti Thessalonikista, joka oli Bysantin valtakunnan toiseksi merkittävin eurooppalainen kaupunki Konstantinopolin jälkeen. Osa on peräisin kaivauksista, osa yksityiskokoelmista ja lahjoituksista. Kokoelmiin kuuluu muun muassa veistoksia, seinämaalauksia, mosaiikkeja, rakennusten koristeosia, ikoneita, piirtokirjoituksia, käsikirjoituksia, keramiikkaa, lasiesineitä ja rahoja.
Elena Kats-Chernin

Elena Kats-Chernin (s. 4. marraskuuta 1957 Taškent) on uzbekistanilaissyntyinen australialainen säveltäjä. Hän aloitti musiikinopintonsa Jaroslavlissa ja opiskeli sitten Gnesin-musiikkiakatemiassa Moskovassa (1972–75). Vuosina 1975–80 Kats-Chernin sai Richard Toopilta sävellysopetusta Sydneyn musiikkikonservatoriossa, ja hän suoritti opintoja myös Helmut Lachenmannin johdolla Saksassa. Kats-Chernin asui Saksassa vuosina 1980–94, mutta sittemmin hänen asuinmaansa on ollut Australia.
Kats-Chernin on saanut muun muassa Sounds Australian Awardin (1996) ja Jean Bogan -palkinnon (1996). Hänen kustantajansa on Boosey & Hawkes. Hänen tuotantoonsa kuuluu lukuisia näyttämöteoksia, kuten oopperoita ja kamarioopperoita. Lisäksi hän on säveltänyt runsaasti orkesteri-, kamari-, piano- ja vokaalimusiikkia. Pianomusiikin joukossa on Book of Rags (1995–99). Orkesterituotantoon kuuluvat muiden muassa teokset Mythic (2004) ja Garden of Dreams (didgeridoolle, pianolle ja orkesterille; 2009). Kats-Cherninin teoksia ovat esittäneet muiden muassa Ensemble Modern, Bang on a Can All-Stars ja Sydneyn sinfoniaorkesteri.
Espresso House

Espresso House Suomessa

Suomen ensimmäiset Espresso Houset avattiin syyskuussa 2015 Helsingin Kampin keskukseen ja Espoon kauppakeskus Selloon. Ketjun Suomen toimitusjohtaja on Anssi Thureson. Nykyisin (maaliskuussa 2019) Suomessa on 31 Espresso Housea: Helsingissä kuusitoista, Espoossa kolme, Vantaalla kolme, Turussa kolme, Jyväskylässä kaksi, Tampereella kaksi Lahdessa kaksi ja Raisiossa Kauppakeskus Myllyssä yksi.
HeroQuest (lautapeli)

Hahmot

Pelaaja voi valita neljästä eri hahmotyypistä. Barbaari ja kääpiö sopivat lähitaistelutyyliin, kun taas velho ja haltija osaavat myös taikoa. Peli sisältää jokaista hahmoa koskevan kuvallisen hahmokortin ja miniatyyrin. Hahmoilla on hyökkäys- ja puolustustaito, ja lisäksi fyysistä ja henkistä kestävyyttä kuvaavat voima- ja älypisteet.
Barbaari on pitkä ja lihaksikas mies, jonka aloitusaseena on lyömämiekka. Hän on hahmoista vahvin ja hänellä on vahva hyökkäys sekä melko hyvä puolustus. Hänellä on paljon voimapisteitä, joten hän kestää paljon osumia. Hän ei kuitenkaan kykene taikomaan. Kääpiö on hyvin lyhyt, tanakka ja hyvin panssaroitu. Hän käyttää aseenaan taistelukirvestä, ja osaa ainoana hahmoista purkaa kentissä olevia ansoja ilman erityisvarusteita. Hän on erittäin hyvä puolustautumaan, muttei barbaarin veroinen iskijä eikä kestä myöskään aivan yhtä paljoa vahinkoa. Taikomaan hän ei pysty lainkaan.
Haltijalla käyttää aseenaan lyhyttä miekkaa, ja hänellä on yhtä hyvä hyökkäys kuin kääpiöllä, minkä lisäksi haltija voi käyttää kolmea eri taikaa yhdestä kategoriasta – ilma-, maa-, tuli-, ja vesitaioista. Hän ei ole fyysisesti yhtä kestävä kuin kääpiö, mutta korkeammat älypisteet parantavat hänen kestoaan taikoja vastaan. Velho on pitkä, sauvaa kantava, viittaan pukeutunut mies. Hänellä on heikoin hyökkäys, mutta hän voi käyttää yhteensä 9 eri taikaa kolmesta kategoriasta. Hän ei kestä paljoakaan fyysisiä vaurioita, mutta korkeat älypisteet tekevät hänestä pelin parhaan hahmon taikojen suhteen.
Risako Sugaya

Risako Sugaya (jap. 菅谷 梨沙子, Sugaya Risako, s. 4. huhtikuuta 1994) on japanilainen poplaulaja ja idoli. 
Sugaya esiintyi Hello! Projectiin kuuluneessa Berryz kōbō -yhtyeessä, joka perustettiin vuonna 2004. Vaikka hän oli yhtyeen nuorin jäsen, hänelle annettiin laulutaitonsa ansiosta paljon tärkeitä lauluosuuksia.
Nakupyörä

Nakupyörällä tarkoitetaan urheilullista moottoripyörämallia jossa ei ole katteita, eli joka on "riisuttu". Muun muassa alan kirjallisuus käyttää termiä "nakupyörä". Kyseisenlaista moottoripyörää voi myös nimittää "normaalimalliseksi" tai "peruspyöräksi". Nakupyörässä kuljettaja kuitenkin istuu korkeammalla kuin custom-tyylisessä moottoripyörässä - jossa ei myöskään ole katteita - ja nakupyörä on myös custom-tyyliseen verrattuna urheilullisempi.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen televisiointi Suomessa

Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailujen televisiointi Suomessa alkoi vuoden 1961 maailmanmestaruuskilpailuista, kun Yleisradio televisioi tapahtuman.

Vuodet 1961–2011 Yle ja PTV

Yleisradio esitti kisoja putkeen vuosina 1961-1991 asti, jonka jälkeen PTV näytti kisat vuosina 1992-1994. Vuoden 1995 MM-kilpailut näytti puolestaan jälleen Yle (Yleisradio). Suomi voitti ensimmäisen maailmanmestaruudensa juuri kyseisissä kisoissa ja Ylen selostaja Antero Mertaranta nousi suureen kansansuosioon. Tämän jälkeen Mertaranta on selostanut jokaisen Suomen MM-pelin. Yle näytti yhtä putkeen kaikki MM-kisat vuosina 1995-2011. Vuoden 2011 MM-kilpailuissa Suomi voitti toisen MM-kultansa, joten Yle aloitti ja lopetti toisen taipaleensa MM-kultaan (vuodet 1995-2011). Vuoden 2011 jälkeen kisat siirtyivät MTV Oy:n kanaville.

Vuodet 2012–2023 MTV

Vuonna 2010 Suomen Jääkiekkoliitto ilmoitti tehneensä sopimuksen MTV:n kanssa MM-kisojen näyttämisestä vuosina 2012–2017. Vuonna 2017 julkistettiin sopimuksen jatkuvan vuoteen 2023 asti. MTV ilmoitti sijoittavansa kilpailut maksulliseen ohjelmistoonsa ja tämä ilmoitus sai kansalta suuren vihamielisen vastaanoton. Vihaa lietsoi lisäksi kansan suuresti arvostaman selostajalegenda Antero Mertarannan ilmoitus jossa hän totesi ettei hän suostu siirtymään kisojen perässä Yleltä MTV:lle, vaikka olikin jo sillon freelancer. Lopulta Mertaranta teki kuitenkin MTV:n kanssa sopimuksen kisojen selostamisesta. MTV:n johtaja Pekka Karhuvaara vakuutti, että kaikki Suomen pelit, molemmat välierät, pronssiottelu ja loppuottelu nähdään suorana vapailta MTV3- ja AVA -kanavilta. Kaikki kisojen 64 ottelua nähtäisiin MTV:n hallinoimilla Canal+-kanavilla. MTV perusti myös maksullisen ympärivuorokautisen (24/7) jääkiekkokanavan kisojen ajaksi. Antero Mertaranta selosti vapailla kanavilla yleisön pettymykseksi ainoastaan neljä ottelua. Maksukanavilla hän puolestaan selosti kaikki Suomen ottelut. Vuoden 2013 kisat televisiotiin samalla periaatteella: Kaikki Suomen ottelut, välierät, pronssiottelu ja finaali näytettiin vapaalla MTV3-kanavalla. Kaikki kisojen ottelut nähtiin MTV:n uudessa MTV3 Total -kanavapaketissa (myöh. MTV Total, nyk. C More Total). Mertaranta selosti kussakin kisoissa ilmaiseksi ainoastaan kolme ottelua. Myös kaikki tulevat kisat on näytetty ja tullaan näyttämään samalla tavalla. MTV:n sopimus kestää vuoden 2023 MM-kisoihin asti.
Euroopan hymni

Euroopan hymni on Euroopan unionin ja Euroopan neuvoston kansallishymni. Melodia on peräisin Beethovenin 9. sinfonian (1823) finaalista. Euroopan neuvosto valitsi sen vuonna 1972 omaksi hymnikseen. Euroopan yhteisön huippukokous päätti vuonna 1985 valita sen EY:n hymniksi. Hymnin tarkoitus ei ole korvata jäsenmaiden omia kansallislauluja, vaan korostaa niiden jakamia yhteisiä arvoja ja siten Euroopan yhtenäisyyttä.
Jotta yhtä jäsenmaiden kielistä ei suosittaisi muiden kustannuksella, ei Euroopan hymni ole Friedrich Schillerin saksankielisellä tekstillä laulettu Beethovenin musiikin kuorosovitus, vaan instrumentaaliversio, jonka Herbert von Karajan sovitti Euroopan neuvoston toimeksiannosta kolmena versiona: soolopianolle, puhallinorkesterille ja sinfoniaorkesterille. Virallista tekstiä melodiaan ei ole, vaan useita vaihtoehtoisia versioita eri kielillä.
Ehdolla Euroopan hymniksi oli myös Eurovision tunnusmelodia, Marc-Antoine Charpentierin Te Deum.