Englanninbulldoggi

Ominaisuudet

Englanninbulldoggilla on lyhyt, hienojakoinen, pehmeähkö karvapeite, massiivinen runko, vankat ja voimakkaat jalat, suuri ja voimakas pää, jossa on lyhyt kuono ja huomattava alapurenta. Pään sekä kaulan alueella on löysää nahkaa ja poimuja. Englanninbulldoggin paino on noin 18–35 kg riippuen suuresti yksilön koosta ja iästä. Rotumääritelmässä ei korkeutta ole määritelty, mutta käytännössä rotu on noin 35–45 cm korkea.
Väritykseltään englanninbulldoggi on valkoinen, keltainen tai juovikas tummalla maskilla tai ilman sekä valkoisilla merkeillä tai ilman. Musta väri punaruskein merkein tai ilman sekä vaaleapigmenttisyys (sininen pigmentti) ovat näyttelykoirilla vakavia virheitä.

Historia

Englanninbulldoggi polveutuu koiratyypistä, joka oli karhutaisteluissa käytettyjen mastiffi-vartiokoirien ja sisukkaiden metsästysterrierien risteytys. Tyypin 1600-luvulla saama nimi bulldog eli sananmukaisesti "härkäkoira" viittaa sen alkuperäiseen käyttötarkoitukseen tappeluissa härkiä vastaan. Vahva ja päättäväinen bulldoggi oli ihanteellinen tappelukoira, joka vammoistaan välittämättä riippui sitkeästi kiinni härässä. Nykyistenkin bulldoggirotujen tärkeän tunnistusmerkin, lyhyen kuonon, kerrotaan alun perin auttaneen koiraa hengittämään härkää purressaan.
Kun härkätappelut kiellettiin Britanniassa 1830-luvulla, bulldoggityyppinen koira oli vaarassa kadota. Koirankasvattaja Bill George jalosti taistelukoirista vähemmän aggressiivisia, ja nykymuodossaan englanninbulldoggi tunnetaan hyvin lempeänä ja rauhallisena rotuna. Härkätappeluiden päättymisen jälkeen englanninbulldoggin käyttötarkoituksena on ollut ainoastaan seurakoirana olo, mikä on mahdollistanut rodun ulkonäön piirteiden jalostamisen äärimmilleen. Nykyisellä englanninbulldoggilla on verrattain hyvin suuri ja lyhyt pää, erittäin leveä rinta ja lyhyet jalat sekä tukeva runko, ja näyttelyissä menestyvät yksilöt kärsivät usein koiran elämää hankaloittavista vaivoista. Rodun jalostuksessa panostetaan nykyisin aiempaa enemmän koirien terveyteen, mutta joukko sen kasvattajia on perustanut myös erillisen, vanhantyyppiseen englannibulldoggiin pyrkivän jalostussuunnan.

Terveys

Englanninbulldoggilla esiintyy lyhytkuonoisille roduille tyypillisiä vaivoja kuten kuorsausta, hengitysteiden ahtautta, penikointivaikeuksia ja suurempi alttius lämpöhalvaukseen ja silmävaivoihin. Rodulla esiintyy myös sydänvikoja ja tutkituista roduista eniten lonkkavikaa. Löysän nahan poimut kasvoissa tulehtuvat herkästi mikäli niitä ei puhdisteta asianmukaisesti. Englanninbulldoggin riski sairastua koiran kuivasilmäisyyteen on lähes kymmenkertainen verrattuna rotuihin, joilla ei ole erityisherkkyyttä.
Vuosina 1988-2012 suomalaisista englanninbulldogeista on lonkka- ja kyynärkuvattu kaksi prosenttia. Tutkituista koirista yhdellä prosentilla on terveet lonkat (luokitus A tai B) ja 49 prosentilla terveet kyynärät (luokitus 0). Polvinivelet on tutkittu neljältä prosentilta rodun yksilöistä; tutkituista koirista 95 prosentilla ei ole polvilumpion luksaatiota. Silmät on tutkittu 3 prosentilla koirista ja tutkituista terveeksi todettu 49 prosenttia. Englannin kennelklubin vuonna 2004 teettämässä kyselytutkimuksessa englanninbulldoggien keskielinikä oli  6,3 vuotta.
Rodulta on löydetty DVL2-geenin mutaatio, joka liittyy sen ja kahden muun lyhytkallorodun (ranskanbulldoggi, bostoninterrieri) kallon, rintakehän, kaulan sekä selkärangan luuston epämuodostumiin. Poikkeavuuksia on myös hampaistossa. Mutaatio on samantapainen kuin ihmisillä esiintyvä harvinainen Robinowin oireyhtymään, jossa ihmisellä on samalaisia ulkoisia poikkeavuuksia kuin  tutkitulla koirarodulla. Englannin- ja ranskan bulldoggeilla ei ole normaalia geeniä ollenkaan, bostoninterrierreillä kuudella prosentilla.  Muiden lyhytkallorotujen ulkomuoto johtuu eri tekijöistä.