google/wiki40b huggingface dataset:
Mijailo Mijailović

Mijailo Mijailović (s. 6. joulukuuta 1978 Tukholma) on Ruotsin ulkoministeri Anna Lindhin salamurhasta tuomittu mies. Taustaltaan hän on serbialainen. Mijailović luopui Ruotsin kansalaisuudesta vuonna 2004.
Mijailović murhasi Anna Lindhin Mora-puukolla tukholmalaisessa NK-tavaratalossa 10. syyskuuta 2003 noin kello 16.00. Poliisi pidätti hänet 24. syyskuuta, ja hän tunnusti murhan 6. tammikuuta 2004. Murhan motiiviksi Mijailović sanoi sisäisen äänen, joka käski hyökätä Lindhin kimppuun.

Tuomio

Tukholman käräjäoikeus tuomitsi Mijailovićin Anna Lindhin murhasta elinkautiseen vankeusrangaistukseen 23. maaliskuuta 2004. Käräjäoikeudesta asia meni Svean hovioikeuden käsiteltäväksi. Hovioikeus kumosi käräjäoikeuden tuomion ja passitti Mijailovićin oikeuspsykiatriseen hoitoon 8. heinäkuuta 2004.
Sekä Mijailović että valtakunnansyyttäjä valittivat hovioikeuden päätöksestä korkeimpaan oikeuteen. Valtakunnansyyttäjä vaati Mijailovićin tuomitsemista murhasta elinkautiseen vankeuteen. Mijailović puolestaan vaati, että korkein oikeus muuttaisi tuomion murhasta tapoksi ja vapauttaisi hänet Lindhin omaisille maksettavista vahingonkorvauksista. Mijailović perui puheensa ja suostui maksamaan Lindhin lapsille korvauksia 100 000 kruunua eli noin 11 000 euroa.
Korkeimman oikeuden mielestä Mijailović oli häiriintynyt, mutta ei niin häiriintynyt, että häntä tarvitsisi passittaa psykiatriseen hoitoon. Korkein oikeus näin ollen palautti käräjäoikeuden asettaman elinkautistuomion 2. joulukuuta 2004.
Mijailović siirrettiin syyskuussa 2005 Sundsvallin psykiatriseen laitokseen hänen tilansa heikennettyä. Laitoksessa Mijailović pahoinpiteli rautaputkella 60-vuotiaan miehen. Mijailović siirrettiin 6. lokakuuta 2005 takaisin Kumlan vankilaan. Hänet tuomittiin 10. marraskuuta 2006 maksamaan pahoinpidellylle miehelle korvauksia 65 000 kruunua.
Joulukuussa 2011 Mijailović löi ruuvimeisselillä toista vankia vatsaan Kumlan vankilassa. Lokakuussa 2012 oikeus ei määrännyt Mijailovićille uutta rangaistusta, koska tämä istuu elinkautista.
Minerva (1917–1934)

Minerva oli vuosina 1917–1934 toiminut helsinkiläinen kirjankustantamo. Yrityksen perusti ja sitä johti koko sen toiminnan ajan kirjakauppias Paavo Lönngren. Aluksi sen ohjelmaan kuului ensimmäisen maailmansodan vuoksi ajankohtaisia sotaseikkailukuvauksia. Julkaisuohjelmassa oli tuolloin huomattavan paljon skandinaavista kirjallisuutta, mutta myöhemmin yritys siirtyi julkaisemaan lähinnä englannista suomennettuja jännitys- ja rakkausromaaneja. WSOY osti vaikeuksiin joutuneen Minervan kustannusvaraston oikeuksineen, ja Lönngrenin kuoleman jälkeen 1934 yhtiö lakkautettiin.
Minerva oli erikoistunut viihteeseen. Julkaisutoiminnan painottuminen englanninkielisen viihteen suomennoksiin herätti paheksuntaa, ja suomennosten laatuakin pidettiin kehnona. Minerva julkaisi kuitenkin myös kotimaisia kirjailijoita, kuten Eino Leinoa, Larin-Kyöstiä (Ilotyttö, 1919, Jouluyön tarina, 1918) ja Aaro Hellaakoskea (Me kaksi, 1920) ja sittemmin unohdettuja kirjailijoita sekä 1920-luvulla ajankohtaista laatukirjallisuutta. Kirjastojen valintapolitiikan vuoksi Minervan julkaisemat kirjat pääsivät heikosti kirjastoihin.
Minervan menestysteoksia olivat muun muassa James Oliver Curwoodin romaanit, joita se julkaisi vuosina 1923–1930 kaikkiaan kahdeksantoista. Aikakauden toisen suosikkikirjailija Edgar Rice Burroughsin Tarzan-kirjoja Minerva julkaisi kolme, vaikka Karisto oli saanut itselleen lähes kaikkien oikeudet. Tasaisesti myyvän Florence L. Barclayn kirjoista Minerva julkaisi kaksi, mutta kirjailija jäi sittemmin unohduksiin toisin kuin Curwood ja Burroughs. Englantilaisen Berta Ruckin teoksia Minerva julkaisi 24 nimikettä. Naistenromaanien kirjoittajan Elinor Glynin kirjoista Minerva julkaisi uusintapainoksia, mikä ei yleensä ollut sen tapana.
Minerva julkaisi 1925 kohutun bestsellerin, ajan uusia moraalikäsityksiä kuvaavan Michael Arlenin romaanin Vihreä hattu, jota aikanaan sanottiin "nykynuorison kuvaukseksi". Arden kertoo siinä nymfomaanisen Iris Marchin traagisen tarinan.
WSOY osti Minervan koko tuotannon ja julkaisi teoksista kaikkiaan 23 uusintapainosta. Oston myötä tulleet kustannusvarastot osoittautuivat hyödyllisiksi 1930-luvun lamakauden aikana.
Koukkupaini

Koukkupaini eli catch on vanha amerikkalainen painin muoto.

Historia

Lajin juuret ovat Englannin Lancashiressa, mutta lopulta se kehittyi Yhdysvalloissa 1800- ja 1900-lukujen taitteen tienoilla etenkin erilaisissa karnevaalitilaisuuksissa, missä voimamiehet ja painijat ottivat haasteotteluita rahapanosta vastaan. Ottelusäännöissä voitto tapahtui joko luovutuksella (nivel- tai lihaslukolla) tai selätyksellä. Haasteotteluiden ja siirtolaisuuden myötä laji sai useita vaikutteita eri puolilta maailmaa perinteisistä painityyleistä.
Vuosisadan vaihteen aikoihin koukkupaini kohosi erityisen suosituksi yleisölajiksi ja tunnetut painijat, kuten amerikkalaiset Frank Gotch ja Martin "Farmer" Burns, bulgarialainen Dan Kolov, intialainen Great Gama sekä virolainen Georg Hackenschmidt ottelivat isoista rahoista.
Sittemmin koukkupainista kehittyivät nykyinen vapaapaini ja urheiluviihteen muoto showpaini.

Tekniikka

Säännöiltään koukkupaini muistuttaa nykyajan lukkopainia, mutta siinä missä lukkopainin harjoittelussa pääpaino on brasilialaisen jujutsun kautta erityisesti tekniikassa, mattopainissa ja hyvän aseman eli position hakemisessa, josta pyritään saamaan vastustaja luovuttamaan, keskityttiin koukkupainissa jatkuvaan vastustajan kontrollointiin mm. erilaisten otteiden kautta. Lajin englanninkielinen nimitys catch tuleekin lancashirelaisesta "catch as catch can", joka voidaan kääntää suomeksi muotoon "ota kiinni mistä saat".

Nykyaika

Nykyaikaan tultaessa catch-paini on ruvennut olemaan katoavaa kansanperinnettä, mutta viime aikoina suosiotaan kasvattaneiden vapaaottelun ja lukkopainin myötä on kiinnostus vanhoja, osin jo unohdettuja, painitekniikoita kohtaan jälleen noussut. Monet menestyneet vapaaottelijat kuten Kazushi Sakuraba ja Josh Barnett ilmoittavat päälajikseen catch-painin.
Intohimon vallassa

Arviot

Elokuva on luonnehdittu tragikoomisen jylhäksi melodraamaksi. Tulio alkaa tästä elokuvasta lähtien kierrättää vanhaa materiaalia ja elokuvien keskeisiä kuvia peräti patologiselta vaikuttavalta vimmalla.
John Lindow

John Lindow (s. 1946) on skandinavistiikan ja folkloristiikan professori Kalifornian yliopistossa Berkeleyssä. Hänen erikoisalansa on keskiaikaisen Skandinavian tutkimus. Lindow valmistui tohtoriksi Harvardin yliopistosta 1972 ja aloitti nykyisessä työpaikassaan Berkeleyssä vuonna 1978. Lindow on julkaissut muun muassa teoksen Norse Mythology: A Guide to the Gods, Rituals, and Beliefs.
Caro Lamoureux

Marie Julienne Pauline Caroline "Caro" Lamoureux (3. tammikuuta 1904 Montreal – 11. elokuuta 1998 Montreal) oli kanadalainen sopraano. Hän opiskeli laulua Céline Marierin sekä lavatekniikkaa Jeanne Maubourgin ja Albert Robervalin johdolla. Hän teki debyyttinsä 16-vuotiaana Salle Montcalmissa ja työskenteli yhdeksän vuoden ajan puoliammattimaisena operettilaulajana. Vuonna 1924 hän esitti nimiroolin Alphonse Lavallée-Smithin Gisèle-operetin kantaesityksessä. Vuonna 1929 hän esiintyi ensimmäistä kertaa Société canadienne d'opéretten kanssa Victor Massén Les noces de Jeannetten esityksessä. Hän myös tulkitsi Leilan roolin Helmenkalastajissa. 
Lamoureux oli myös Variétés lyriquesin tähtiesiintyjä. Oopperan puolella hän esiintyi muiden muassa Mireillen, Neddan, Rosinan, Violettan ja Philinen rooleissa. Hän myös esiintyi Gemman roolissa J. Ulric Voyerin oopperassa L'intendant bigot (1931).
U-39 (1938)

Rakentaminen

Alus tilattiin 29. heinäkuuta 1936 AG Weseriltä Bremenistä, missä köli laskettiin 2. kesäkuuta 1937. Alus laskettiin vesille 22. syyskuuta 1938 ja otettiin palveluskäyttöön 10. joulukuuta ensimmäisenä komentajanaan Gerhard Glattes.

Palveluskäyttö

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa 6. sukellusvenelaivueeseen. Alus lähti 19. elokuuta 1939 Wilhelmshavenista ensimmäiselle partiomatkalleen yhdessä U-53:n, U-32:n, U-31:n ja U-35:n kanssa. Alusten tehtävänä oli siirtyä valmiusasemiin sodan syttymisen varalta.  Osasto purjehti Pohjanmerelle kiertäen Britteinsaaret, jolloin alus joutui tunnistamattoman aluksen syvyyspommituksen maaliksi. Se selvisi uhasta sukeltamalla syvemmälle.
Alus laukaisi 14. syyskuuta Rockall Bankin edustalla Skotlannin luoteisrannikolla kaksi torpedoa kohti Britannian Kuninkaallisen laivaston lentotukialus HMS Ark Royalia, mutta torpedot räjähtivät ennen aikojaan aiheuttamatta vahinkoa. Lentotukialuksen suojana olleet hävittäjät HMS Faulknor, HMS Firedrake ja HMS Foxhound hyökkäsivät aluksen kimppuun syvyyspommein, jolloin sukellusvene joutui nousemaan pintaan. Lähinnä ollut Foxhound pelasti 25, Faulknor yksitoista ja Firedrake loput kahdeksan sukellusveneen miehistöstä, jotka joutuivat sotavankeuteen.
HMS Escort (H66)

Palvelus

HMS Escort liitettiin toisen maailmansodan alkaessa Kotilaivaston 12. Hävittäjälaivueeseen suojaamaan saattueita.
HMS Escort ja HMS Electra pelastivat 3. syyskuuta 1939 merestä 481 matkustaja-alus Athenian matkustajaa ja miehistönjäsentä. Saksan laivaston sukellusvene U-30 oli torpedoinut aluksen 250 merimailia Inishtrahullista länteen (56°44′N, 14°05′W ).
HMS Escort siirrettiin 10. tammikuuta 1940 telakalle Falmouthiin, josta se palasi palvelukseen 12. helmikuuta.
HMS Escort upotti 25. helmikuuta 1940 yhdessä HMS Inglefieldin ja HMS Imogenin kanssa sukellusvene U-63:n (56°40′N, 01°10′W ).
HMS Escort oli huhtikuussa huollettavana Rosythissa, josta se palasi Kotilaivastoon. Alus joutui 11. huhtikuuta Pohjanmerellä ilmahyökkäyksen kohteeksi. Alus jäi suojaamaan hyökkäyksessä liikuntakyvyttömäksi muuttunutta HMS Eclipseä. Alus hinasi vaurioituneen sisaraluksensa Sullom Voeen korjattavaksi.
HMS Escort suojasi 25. huhtikuuta lentotukialuksia HMS Ark Royal ja HMS Glorious matkalla Norjan rannikolle (operaatio DX). Alus suojasi pari päivää myöhemmin paluumatkalla HMS Gloriousin Scapa Flowhun.
HMS Escort törmäsi 11. toukokuuta puolalaisen matkustaja-alus Chobryn kanssa, mutta se vaurioitui vain lievästi.
HMS Escort määrättiin Välimerelle ja se aloitti 26. kesäkuuta matkansa Gibraltarille. Alus liitettiin kaksi päivää myöhemmin virallisesti Force H:hon, vaikka se saapui perille vasta 2. heinäkuuta. 
HMS Escort osallistui Force H:n mukana Ranskan laivaston upottamiseen Oranissa 3. heinäkuuta (operaatio Catapult) sekä operaatiota täydentämiseksi tehdyn lentotukialusiskun suojaamiseen 6. heinäkuuta (operaatio Lever).
HMS Escort suojasi 8. heinäkuuta laivasto-osastoa, jonka piti hyökätä Cagliarin lentotukikohtaan (operaatio MA5). Operaatio kuitenkin peruutettiin ilmauhan vuoksi. Paluumatkalla Italian laivaston sukellusvene Guglielmo Marconi osui torpedolla aluksen etummaiseen kattilahuoneeseen, jolloin kaksi miehistönjäsentä sai surmansa. Aluksen kylkeen tuli 20 jalan aukko.
HMS Forester otti pahoin vaurioituneen aluksen hinaukseen ja HMS Faulknor suojasi aluksia. Alus kallistui 34 astetta, jolloin se jouduttiin hylkäämään. Se katkesi viisi tuntia myöhemmin kahtia upoten nopeasti.
Saarenmaan ritarikunnan rakennus

Saarenmaan ritarikunnan rakennus (viroksi Saaremaa rüütelkonna hoone) on kulttuurihistoriallinen rakennus Kuressaaren keskustassa, Viron Saarenmaalla. Sen rakennutti 1700-luvun loppupuolella von Dellingshausen. Saarenmaan ritarikunta hankki rakennuksen haltuunsa vuonna 1800. Rakennus restauroitiin arkkitehti A. Kukkurin johdolla vuonna 1976. Tuolloin palautettiin sen alkuperäinen ulkoasu.
DreamHack

DreamHack on Ruotsissa järjestettävä demokompojen ja pelikilpailujen lähiverkkotapahtuma. Dreamhack järjestetään kahdesti vuodessa Elmian messukeskuksessa Jönköpingissa sekä kahdesti vuodessa Expolaris-kongressikeskuksessa Skellefteåssa. Tapahtuma on Guinnessin ennätysten kirjan ja Twin Galaxiesin mukaan lajinsa suurin.
Dreamhackin perustajat saivat vuonna 2007 kunniakirjan Jönköpingin kunnalta ollessaan tärkeä vaikuttaja alueen elinkeinolle, opetukselle ja yhteisöille.

Historiaa

DreamHack-tapahtuma sai alkunsa vuonna 1995 Malungissa Ruotsissa. Ensimmäisessä tapahtumassa oli vain 30 osanottajaa, mutta vuosien saatossa osanottajien määrä on kasvanut liki 14 000 kävijään. Dreamhackin kävijäennätys rikottiin Dreamhack Winter 2010:ssä: Paikalla oli 12 754 tietokonetta ja 13 608 kävijää. Aikaisempi ennätys oli Dreamhack Winter 2007:stä, jolloin paikalla oli 10 544 tietokonetta ja 11 060 kävijää.

Nykyään

Dreamhackin ohessa järjestetään , jossa esitellään hienoimmat uutuudet tietokoneiden maailmasta. Osallistujien ikäjakauma jakaantuu alakouluikäisistä eläkeläisiin, ja 10 prosenttia kävijöistä on naisia. Kävijöitä saapuu kaikkialta maailmasta, jopa Amerikasta ja Yhdistyneistä arabiemiirikunnista.
Paistaminen

Paistaminen on ruoan kypsentämistä kuumalla pinnalla kuuman rasvan avulla. Paistinrasvana voidaan käyttää voita, margariinia tai kasviöljyä. Paistamista pannulla ilman rasvaa sanotaan paahtamiseksi tai pariloimiseksi. Paistamiseksi kutsutaan myös ruoan kypsentämistä uunissa. Esimerkiksi sianruhon takaraajoista saatava kinkku paistetaan uunissa, samoin leivät ja kakut.
Keittämisessä, jossa ruoka-aine on upotettuna veteen, maitoon tai muuhun runsaasti vettä sisältävään nesteeseen, veden lämpötila voi nousta korkeintaan sataan asteeseen, mutta paistorasva voi olla paljon kuumempaa (noin 200–250 °C). Siksi paistettavan tuotteen pinnassa sokeri karamellisoituu tuottaen ruskeaa väriä, ja osa muista aineista saattaa hiiltyä. Paistetun perunan ja lihan pinta on ruskea, keitetyn lihan pinta jää harmahtavaksi. Paistorasvan lämpötilasta riippuu, kuinka syvälle rasva tunkeutuu ja kuinka rapea pinnasta tulee. Uppopaistamisessa paistettava tuote, esimerkiksi ranskalaiset perunat, upotetaan kokonaan rasvaan. Friteerauksessa tuote kastetaan vehnäjauhopohjaiseen taikinaan ennen uppopaistamista.
Huulikot

Lajit ja anatomia

Huulikkojen heimoon kuuluu lähteestä riippuen 8–12 laji neljässä suvussa. Kooltaan lajit ovat suurimmillaan noin 40–cm pitkiä. Huulikkolajien ruumiinrakenne vaihtelee, osa muistuttaa papukaijakaloja, kun taas esimerkiksi putkisuuhuulikko (Siphonognathus argyrophanes) on pitkulainen ja suu on pitkä ja putkimainen. Lajeille tyypillistä on usein kirkasväriset pienet tai keskikokoiset suomut, pitkä selkäevä, suora pyrstöevä ja papukaijakalojen tavoin yhteenkasvaneet hampaat.

Levinneisyys

Huulikkolajit elävät lauhkeissa vesissä Austarlian ja Uuden-Seelannin rannikon tuntumassa. Ne viihtyvät vesikasvillisuuden seassa matalahkoissa vesissä.
Karl Björnberg

Karl Björnberg (1696–1775) oli ruotsalainen kenraaliluutnantti.
Björnberg toimi Suomenlinnan komendanttina vuodesta 1765 lähtien. Hänet tunnettiin järkkymättömänä säätyvallan kannattajana. Kustaa III:n vallankaappauksen yhteydessä elokuussa 1772 eversti Jakob Magnus Sprengtporten pidätti Björnbergin ja varmisti näin käytännössä kaappauksen onnistumisen Suomessa.
Päijänne (sanomalehti)

Päijänne oli Jyväskylässä vuosina 1877–1882 ilmestynyt sanomalehti.
Karl Gustav Göösin julkaisema ja toimittajama Päijänne perustettiin kauppiaita lähellä olleen Keski-Suomen vaihtoehdoksi. Kunnallispolitiikasta, kulttuurista ja taloudesta kiinnostunut lehti sai puolelleen koulukaupungin lehtoreita, mutta ei lopulta juurikaan poikennut kilpailijastaan. Se lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana Weilin & Göösin kirjapainon siirtyessä Helsinkiin.
Päijänne ilmestyi vuonna 1878 kahdesti ja vuodesta 1879 lähtien kerran viikossa. Sen levikki oli 600 kappaletta vuonna 1878.
Kristillinen taideseura

Kristillinen taideseura ry on valtakunnallinen keskusyhdistys. Paikallisyhdistyksiä on viidellä paikkakunnalla eli Helsingissä, Kotkassa, Lahdessa, Loimaalla ja Mikkelissä. Seuran tavoitteena on taiteilijoiden, taiteen harrastajien ja taiteen ystävien yhdistäminen kristillisessä hengessä sekä taideharrastuksen edistäminen ja kiinnostuksen lisääminen kristilliseen taiteeseen.
Seura on jäsenenä Kirkkopalvelut ry:ssä ja oli myös mukana vuonna 1978 perustamassa Tieteen ja taiteen kristillistä tukisäätiötä, joka jakaa vuosittain apurahoja tieteelliseen tutkimukseen ja taiteelliseen työhön.
Seura julkaisee kerran vuodessa ilmestyvää Ars Magna -lehteä.

Historiaa

Kristillinen taideseura oli ensimmäinen itsenäisessä Suomessa rekisteröity yhdistys. Sen perusti kirjailija Hilja Haahti ystävineen Helsingissä vuonna 1919. Mukana oli myös Haahden aviomies säveltäjä Ilmari Krohn. Sen edeltäjä oli 1903 perustettu yhdistys Kolmisointu, jonka kolme avainsanaa olivat olleet taide, kristillisyys ja suomalaisuus.
Dunaliella salina

Rakenne

Soluseinämätön Dunaliella salina -solu sisältää suuren määrän glyserolia, joka suojaa sitä ympäristön suolan aiheuttamalta osmoottiselta paineelta. Suojautuakseen ultraviolettisäteilyltä levä kehittää karotenoideja, jotka värjäävät sen vaaleanpunaiseksi tai oranssiksi. Suola-altaiden voimakkaankin punaiset värit johtuvat Dunaliella salinan ja muiden halofiilisten mikrobien väriaineista. Solulla on kaksi siimaa, joiden avulla se liikkuu.

Käyttö

Antioksidanttisten ominaisuuksiensa vuoksi sitä käytetään kosmetiikkateollisuudessa ja ravintolisävalmisteissa. Suolankukka saa värinsä ja arominsa muun muassa Dunaliella salina -levästä.
M-Nitrobentsoehappo

Ominaisuudet

m-Nitrobentsoehappo on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hieman veteen ja liukoisuus on suurempi kuumaan kuin kylmään veteen. Paremmin se liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, etanoliin ja dietyylieetteriiin. Bentseeniin m-nitrobentsoehappo sen sijaan liukenee huonosti. Yhdiste on heikko happo ja  sen pKₐ-arvo on 3,5. Yhdiste on bentsoehappoa voimakkaampi johtuen nitroryhmän aiheuttamasta induktiivisesta efektistä. m-Nitrobentsoehapon reaktiot ovat tyypillisiä karboksyylihapoille ja aromaattisille yhdisteille ja se muodostaa esimerkiksi suoloja emästen kanssa. Nitroryhmä voidaan pelkistää raudan avulla suolahappoliuoksessa, jolloin muodostuu m-aminobentsoehappoa.

Valmistus ja käyttö

m-Nitrobentsoehappoa voidaan valmistaa nitraamalla bentsoehappoa väkevien typpi- ja rikkihappojen seoksella. Tällöin muodostuu eri isomeerien seos, jossa on noin 78 % m-isomeeria, noin 20 % o-nitrobentsoehappoa ja noin 2 % p-nitrobentsoehappoa. Eri isomeerit erotetaan toisistaan kiteyttämällä. Yhdistettä voidaan myös valmistaa hapettamalla m-nitrotolueenia väkevällä typpihapolla tai hapettamalla m-nitrobentsaldehydiä.
m-Nitrobentsoehappoa käytetään m-aminobentsoehapon, atsovärien, 4-kloori-3-nitrobentsoehapon ja m-nitrobentsoyylikloridin valmistamiseen.
Mehiläismonnit

Lajit ja anatomia

Mehiläismonnien heimoon kuuluu 5 sukua ja lähteestä riippuen 26–29 lajia. Aikaisemmin heimon lajit sijoitettiin antennimonnien (Pimelodidae) heimoon alaheimona Pseudopimeloninae. Heimon kalat ovat kooltaan pieniä tai keskikokoisia ja pituudeltaan noin 5–40 cm. Tyypillisiä mehiläismonnilajien piirteitä ovat pienet silmät, suuri ja leveä suu sekä kuonon 3 lyhyttä viiksisäieparia. Eräiden mehiläismonnine ruumis on ruskeantäplikäs.

Levinneisyys ja elintavat

Mehiläismonneja tavataan laajalta alueelta Etelä-Amerikasta. Mehiläismonnien elintavat ovat huonosti tunnettuja. Yksi tunnetuimmista on krottimonni (Lophiosilurus alexandri), joka krottien tavoin elää liikkumattomana pohjalla ja hyökkää ylättäen saaliin kimppuun. Batrochoglanis- ja Microglanis-sukujen lajit ovat suosittuja akvaarioharrastajien keskuudessa.
Lounais-Hämeen Luonto

Lounais-Hämeen Luonto on Lounais-Hämeen luonnonsuojeluyhdistyksen julkaisema tieteellinen aikakauslehti. Lehti on ilmestynyt vuodesta 1955 ja sitä oli vuoteen 2010 mennessä ilmestynyt yhteensä 97 numeroa. Lehden ensimmäinen ja toistaiseksi pitkäaikaisin päätoimittaja oli lääketieteen ja kirurgian tohtori Torild Brander (1904-1992), joka toimi kauan myös Luonais-Hämeen Luonnonsuojeluyhdistyksen puheenjohtajana.
Lehden artikkelit vuosilta 1995-1996 ovat sähköisessä muodossa Kansalliskirjaston julkaisuarkisto Doriaan sisältyvässä Elektra-artikkelikokoelmassa. Kaikki lehden numerot vuosilta 1955-2010 ovat skannattuina Lounais-hämeen luonnonsuojeluyhdistyksen Lounaisluonto.net-verkkopalvelussa.
Paphiopedilum exul

Historia

P. exulin kuvasi Ridley julkaisussa Gardener's Chronicle vuonna 1891 ja siirsi Kerchove julkaisussa Le Livre des Orchidees vuonna 1894.

Kuvaus

P. exul on pienehkö venuksenkenkä. 15-35 cm pitkiä ja 1,5-3 cm leveitä lehtiä on neljästä viiteen kappaletta. Väritys on kirkkaan- tai kellanvihreä. Kukkavana on 13-18 cm pitkä, vihreä ja violettinukkainen. Kukkavanan kärkeen kehittyy yksi kukka, joka on 5-7 cm leveä. Laji kukkii huhti-toukokuussa.

Elinympäristö

P. exul kasvaa kevyessä varjossa tai auringossa kalkkikivisten saarten pohjois- ja itärinteillä 0-50 metrin korkeudella. Lajin luontainen levinneisyysalue sijoittuu eteläiseen Thaimaahan Krabin lahteen. Alueen lämpötila vaihtelee 26 ja 28 celsiusasteen välillä. Ilmasto on talvisin kuiva, kesäisin kostea.
Tka3

Historia

Kun 1950-luvulla valmistuneet Trr-raidetraktorit osoittautuivat liian heikkotehoisiksi niille asemille, joiden piti hoita usean liikennepaikan vaihtotyöt, päätti Valtionrautatiet 1960-luvun alussa tilata Suomen Autoteollisuudelta kymmenen sittemmin sarjamerkin Tka2 saanutta vaihtotyöratakuorma-autoa, jotka olivat valmistajan mallia JA-6SV. Näiden seuraajaksi tilattiin 1960-luvun alussa kymmen hieman samantyyppistä ratakuorma-autoa, jotka olivat valmistajan mallia JA-7SP. Ratakuorma-autot valmistuivat vuonna 1965. Vuosina 1968–1970 hankittiin vielä vähäisin muutoksin 35 ratakuorma-autoa, jotka olivat valmistajan mallia JA-7BP, JA-7BP II ja JA-7BP III. Kaikkiaan ratakuorma-autoja valmistettiin siis 45 kappaletta.

Numerointi

JA-7 -mallia olevat ratakuorma-autot saivat aluksi sarjamerkinnän Tka-Lko. Toukokuussa 1970, kun valmiina olivat Tka-Lko 1–43, vaihdettiin vetureiden numerointia. Jo valmistuneet 43 veturia saivat sarjamerkinnän Tka ja numerot 261–293. Tämän jälkeen valmistuneille vetureille annettiin suoraan sarjamerkki Tka ja numerot 294–305. Vuonna 1978, kun Tka-sarjan veturit jaettiin sarjoihin Tka1–Tka7, saivat Tka 261–305 sarjamerkin Tka3 numeroiden pysyessä ennallaan.

Käyttö ja hylkäys

Tka3-ratakuorma-autoja käytettiin useilla liikennepaikoilla kevyeen vaihtotyöhön, mutta junapainojen kasvaessa niidenkin teho jäi alhaiseksi. Ne olivat myös niin kevyitä, että ne löivät helposti ympäri varsinkin liukkaalla kelillä. Vetureiden suurehkon nopeuden ansiosta niitä käytettiin jonkin verran myös linja-ajossa. Tka3-sarjan hylkäys alkoi 1980-luvulla ja viimeiset yksilöt poistettiin käytöstä vuonna 2002. Veturit 279 ja 301 ovat Haapamäen museoveturiyhdistyksellä museoituina.

Tekniset tiedot

Tka3-sarjan ratakuorma-autoissa oli keskiohjaamo, ja sen molemmin puolin konesuojat. Etummaisen konesuojan alla oli moottori apulaitteineen ja takimmaisessa betonipaino riittävän kitkapainon aikaansaamiseksi. Ohjaamossa oli ajopöydät molempiin suuntiin. Käynti ohjaamoon tapahtui konesuojien sivuilla olleilta leveiltä käyntisilloilta. JA-7 -mallisissa ratakuorma-autoissa ohjaamon etuikkunat oli kallistettu eteenpäin heijastusvalojen ehkäisemiseksi. Osa yksilöistä oli varustettu Otso-vaihtotyökytkimin.
Moottorina oli Leylandin 6-sylinterinen, nelitahtinen dieselmoottori, jonka tyyppi vaihteli valmistussarjoittain. Vetureissa oli vääntömomenttimuuntajan kanssa yhteenrakennettu yhdistetty vaihde-, suunnanvaihto- ja jakolaatikko. Vaihteita oli neljä molempiin suuntiin. Vetureissa oli kaikkiin pyöriin vaikuttava paineilmajarru sekä junajarrun venttiili.