Route 66

Synty ja nousu

Tien puolesta puhui Cyrus Avery jo vuonna 1923, kun ensimmäiset puheet kansallisesta valtatiejärjestelmästä alkoivat. Route 66 perustettiin 1927 yhtenä alkuperäisistä U.S. Highway -teistä, vaikkei sitä oltu kokonaan päällystetty ennen vuotta 1938. Averylla sanotaan olleen päähänpinttymä siitä, että tien numeron piti olla ”pyöreä”. Hän olikin ehdottanut tien numeroksi 60. Tästä numerosta syntyi kuitenkin kiistaa erityisesti Kentuckyn edustajien taholta. He vaativat Virginian Virginia Beachin ja Kalifornian Los Angelesin välisen tien numeroksi US 60. Väittelyn jälkeen Avery tyytyi nykyiseen numeroon, joka oli vapaana, koska hän mielsi numeron helpoksi muistaa ja lausua.
Kun tiejärjestelmä oli lopulta virallistettu, Avery perusti U.S. Highway 66 Associationin. Järjestön tehtävänä oli edistää reitin päällystämistä koko matkalta sekä edistää tien käyttöä. Vuonna 1928 vastaperustettu yhdistys teki ensimmäisen julkisuustempauksensa: maratonkilpailun Los Angelesista New York Cityyn. Kilpailun reitti Los Angelesista Chicagoon oli Route 66. Tempaus onnistui: useat julkisuuden henkilöt, kuten Will Rogers, tervehtivät juoksijoita reitin varrella. Yhdistys jatkoi toimintaansa reitin varrella olevien yritysten äänitorvena kunnes se lakkautettiin vuonna 1976.
Reitin liikennemäärät kasvoivat nopeasti, koska se kulki suotuisan maaston läpi. Suuri osa maastosta oli käytännössä aivan tasaista, mikä lisäsikin rahtiliikennettä osuudella. Suuri kuivuus 1930-luvulla Kansasissa ja Teksasissa ajoi monen maanviljelijäperheen hakemaan töitä Kaliforniasta. Route 66 oli näiden ihmisten pääasiallinen kulkuväylä ja heitä kutsuttiin alentavasti nimellä ”Okies”. Suuren laman aikana valtatie helpotti sen varrella olevien yhdyskuntien tilannetta. Reitti kulki useiden pikkukaupunkien läpi ja liikenteen kasvaessa auttoi synnyttämään monia pieniä perheyrityksiä, lähinnä huoltamoita, baareja ja motelleja valtatien varrelle.
Route 66 oli ensimmäinen kokonaan päällystetty valtatie vuonna 1938. Valtatie oli monin paikoin hyvin vaarallinen, useampi kohta saikin lisänimen ”Bloody 66”. Tietä parannettiin jatkuvasti ja useita vaarallisia kaarteita poistettiin. Kuitenkin eräs osuus Arizonan ”Black Mountainsin” läpi oli niin mutkainen ja jyrkkä, että monet kulkijat palkkasivat paikallisia alkuaikoina ajamaan kulkuneuvonsa osuuden läpi. Osuus säilyi vuoteen 1953 saakka. Tästäkin huolimatta Route 66 oli hyvin suosittu.
Toisen maailmansodan aikana Kalifornian sotateollisuus veti lisää väkeä länteen. Route 66, joka jo muutenkin oli suosittu ja kokonaan asfaltoitu, muodostui pääväyläksi ja toimitti myös sotamateriaalia itään. Fort Leonard Wood, Missourissa oli lähellä valtatietä, joka siksi paikallisesti paranneltiin kaksiväyläiseksi sotilasliikenteen tarpeita vastaavaksi.
1950-luvulla Route 66:sta tuli Los Angelesiin suuntaavien lomailijoiden pääreitti. Reitti kulki Arizonan Painted Desertin läpi ja läheltä Grand Canyonia. Matkailun nopea kasvu antoi sysäyksen kaikenlaisille tienvarsinähtävyyksille kuten tiipiin-muotoisille motelleille, jäätelökojuille, intiaanitöiden myyntikojuille ja käärmefarmeille. Meramec Caverns St. Louisin, (Missouri) lähellä alkoi mainostaa itseään ”Jesse Jamesin piilopaikkana”. Big Texan mainosti 72 unssin (noin 2 kiloa) pihviannosta ilmaiseksi, jos sen pystyi syömään tunnissa. Tästä alkoi myös pikaruokakulttuuri: Red's Giant Hamburgers Springfieldissä Missourissa oli ensimmäinen drive-thru-ravintola.

Reitin muutoksia

Neljää osuutta muutettiin ratkaisevasti 1930-luvulla. Vuonna 1930 siirrettiin osuutta Illinoisissa Springfieldistä St. Louisiin idemmäksi paikkaan, jossa nyt kulkee Interstate 55. Reitti St. Louisista Missourin Gray Summitiin kulki ensin Market Streetiä ja Manchester Roadia. Suunnitelmissa oli siirtää reitti Watson Roadille (nykyinen Missouri State Highway 366), mutta Watson Road ei ollut vielä valmistunut silloin.
U.S. 66 kääntyi pohjoiseen, Calumetiin Oklahomaan ja jatkoi sitten Gearyyn Kansasiin. Vuonna 1933 rakennettiin oikoreitti, joka ohitti sekä Calumet’n että Gearyn lyhentäen matkaa useilla maileilla. New Mexicon alueella rakennettiin oikoreitti vuonna 1937 Santa Rosasta Lagunaan. Tämä säästi matkailijoille noin neljän tunnin ajomatkan. Edellä mainittujen lisäksi rakennettiin useita ohitusteitä joidenkin taajamien kohdalle. Näistä mainittakoon Springfield, St. Louis, Joplin ja Oklahoma City.

Hiipuminen

Route 66:n kuolinisku tuli vuonna 1956 kun presidentti Dwight Eisenhower allekirjoitti uuden Interstate Highway Act -lain. Euroopassa taistellut Eisenhower oli ollut hyvin vaikuttunut Saksan Autobahneista. Eisenhower visioi vastaavanlaisen suuren ajonopeuden sallivan tieverkoston Yhdysvaltoihin. 
Koko 60-vuotisen olemassaolonsa aikana Route 66 oli jatkuvan muutoksen kohteena. Tienrakennustaidon edistyessä oli insinöörien tavoitteena yhä suoremmat yhteydet kaupunkien välille. Route 66 oli jo suurimmalta osaltaan laajennettu kaksikaistaiseksi.
Kun U.S. 66 lopulta suljettiin, ei sitä korvannut vain yksi vaihtoehtoinen reitti. Interstate 55 välitti liikenteen Chicagosta St. Louisiin. Interstate 44 jatkoi Oklahoma Cityyn. Interstate 40 otti valtaosan, korvaten vanhan tien Barstowiin, Kaliforniaan. Interstate 15 jatkoi San Bernardinoon ja lopulta Interstate 10 Santa Monicaan, Tyynenmeren rannikolle.

Lakkautuksen jälkeen

Kun maantien käyttö loppui, osia siitä käytettiin eri tavoin paikallisesti. Monessa kaupungissa se muodosti kauppaliiketien, joka liittyi moottoritiehen. Joitakin osia käytettiin paikallisteinä tai yksityisteinä ja osia hylättiin täysin. Kuitenkin noin 80 prosenttia on vielä ajettavassa kunnossa ja huolellisella reittisuunnittelulla voi ajaa melkein kokonaan alkuperäistä reittiä. Numero 66 on säilytetty useissa paikallisteiden nimissä.

Nostalgiaa

Vuonna 1990 Route 66 -yhdistyksiä perustettiin sekä Arizonaan että Missouriin. Samana vuonna Missourin osavaltio nimesi Route 66:n State Historic Routeksi. Ensimmäinen Historic Route 66 -merkki pystytettiin Kearney Streetille Springfieldiin, Missouriin. Vastaavanlaiset merkit linjaavat osan 3860 km pitkästä reitistä.