Daavid (veistos)

Marmorilohkareen historia

Kuvanveistäjä Agostino di Duccio sai vuonna 1463 tilauksen tukipilariveistoksesta Firenzen tuomiokirkkoon. Hän löysi Carraran marmorilouhokselta valtavan valkoisen marmorikappaleen, joka oli riittävän suuri tarkoitukseen. Hän jätti työn kuitenkin pian kesken. Lohkareen työstämistä jatkoi kuvanveistäjä Antonio Rossellino vuonna 1476, mutta hänkään ei saanut työtä valmiiksi. Michelangelon asuessa Roomassa 1500-luvun taitteessa Firenzen gonfaloniere Piero Soderini oli ensin puhunut lohkareen antamisesta Leonardo da Vincille, mutta harkitsi nyt sen tarjoamista kuvanveistäjä Andrea Sansovinolle, joka havittelikin sitä innokkaasti omaan käyttöönsä. Lohkare oli tuolloin 5,4 metriä korkea, kutsumanimeltään ”Jättiläinen”, ja se seisoi tuomiokirkon varastopihalla hyödyttömänä. Michelangelokin oli aiemmin Medicien hovissa asuessaan mahdollisesti nähnyt sen. Michelangelo palasi Firenzeen keväällä 1501 saatuaan ystäviltään kirjeitä, joissa häntä rohkaistiin tavoittelemaan lohkaretta itselleen. Katedraalin johtokunta oli suopea Michelangelon esittämälle idealle lohkareen käytöstä, ja elokuussa samana vuonna se annettiin hänen käyttöönsä. Michelangelo alkoi työstää ”Jättiläistä” 1. syyskuuta tarkoitusta varten rakennetussa vajassa tuomiokirkon läheisyydessä.

Valmistuminen

Patsas oli jo melkein valmis 25. tammikuuta 1504, kun arvovaltainen 30-henkinen toimikunta kokoontui päättämään sen sijoituspaikasta. Komiteaan kuuluivat tunnetut taiteilijat Leonardo, Sandro Botticelli, Andrea della Robbia, David Ghirlandaio, Filippino Lippi ja Pietro Perugino sekä arkkitehdit Giuliano da Sangallo ja Antonio da Sangallo vanhempi. Komitea hyväksyi lopulta Michelangelon oman ehdotuksen patsaan sijoittamisesta Palazzo Vecchion edustalle. Toukokuussa 1504 patsas kuljetettiin lopulliselle paikalleen hitaasti kaupungin kapeita katuja pitkin köysien ja puiden varassa rullien päällä. Vandaalit yrittivät heitellä sitä kivillä, mutta patsas selvisi ehjänä. Patsaan paljastustilaisuus oli 8. syyskuuta 1504. Kaupunkilaiset ihastuivat patsaaseen välittömästi, ja se nosti Michelangelon Italian maineikkaimmaksi kuvanveistäjäksi.

Aihe ja ominaisuudet

Raamatun Daavid oli firenzeläisille tärkeä hahmo, sillä hän symbolisoi heille heidän oman pienen kaupunkivaltionsa vapauden puolustusta. Firenzessä oli jo kaksi kuuluisaa Daavid-aiheista veistosta, Donatellon ja Verrocchion, sekä useita vähemmän tunnettujen kuvanveistäjien tekemiä. Donatellon ja Verrocchion Daavidit olivat luonnollisen kokoisia pronssiveistoksia poikamaisesta nuorukaisesta. Michelangelo teki omasta Daavidistaan kreikkalaisen sankarijumalan, aikuisen ja lihaksikkaan miehen, ja antoi sille Apollon-jumalan pään ja Herakleen ruumiin. Michelangelon Daavidilla on myös esinahka, vaikka Raamatun Daavid oli juutalainen ja näin luultavasti ympärileikattu.
Patsaan Daavid on nostanut lingon olkapäälleen ja katsoo keskittyneesti ja itsevarmasti vasemmalle kulmakarvat yhteen puristuneina. Patsaan kontraposto perustuu Michelangelon tekemiin tutkimuksiin antiikin taiteesta. Michelangelo tunsi ihmisen anatomian täydellisesti, mutta hän ei yrittänyt jäljitellä luontoa vaan tavoitteli omaa taiteellista ihannettaan. Patsaan kaikki mittasuhteet eivät olekaan luonnonmukaisia: pää ja ylävartalo ovat suhteellisesti suurempia kuin alavartalo, sillä veistosta oli tarkoitus katsella alaviistosta ja etäältä. Sen silmät katsovat myös tarkoituksellisesti eri suuntiin, mitä on vaikea havaita normaalissa katselutilanteessa. Patsaan selkärangan ja oikean lapaluun välistä puuttuu lihas, jonka Michelangelo joutui jättämään pois marmorilohkareen vian johdosta. Myös veistoksen oikea käsi on suhteettoman suuri. Lihaksikas, suonikas ja jännittynyt oikea käsi sekä tarkoituksellisen epäsymmetriset raajat kuvastavat samanaikaisesti sekä veistoksen patoutunutta energiaa että rentoutuneisuutta.
Michelangelon aikalainen taidehistorioitsija Giorgio Vasari ylisti patsasta sen kauneudesta, mittasuhteista, harmonisuudesta, sommittelusta ja taiteellisesta taidokkuudesta, ja piti sitä hienoimpana koskaan tehtynä veistoksena. Samalla kun Michelangelon Daavid jäljittelee niin antiikin Kreikan taiteen käyttämiä asentoja kuin terveen, luonnollisen ja lihaksikkaan ihmiskehon ihannointiakin, Daavidin ilme ja asento tuovat veistokselle renessanssille tyypillistä intensiteettiä, itsevarmuutta ja elävyyttä.
Patsas on ilman jalustaa 517 senttimetriä korkea. Sen uskottiin kauan olevan vain 434 senttimetriä, kunnes vuonna 1999 tehty tutkimus paljasti sen paljon korkeammaksi.

Sijoitus nykyisin

Daavid on sijainnut aina Firenzessä. Aluksi sen sijoituspaikka oli Piazza della Signorialla, mutta se siirrettiin suojaan vuonna 1873 Accademia di belle arti di Firenzen galleriaan. Alkuperäiselle paikalle sijoitettiin patsaan marmorijäljennös vuonna 1910. Patsaasta on tehty myös muita jäljennöksiä, joista yksi tunnetuimpia on Toscanan suurherttuan kuningatar Viktorialle vuonna 1857 lahjoittama kopio, joka on Victoria and Albert Museumissa Lontoossa. Patsas puettiin museossa aikoinaan häveliäästi viikunanlehteen kuningattaren vierailujen ajaksi.
Alkuperäinen patsas kärsi vaurioita vuoden 1527 mellakassa. Vuonna 1991 italialainen maalari vaurioitti patsaan vasemman jalan varvasta vasaralla. Vuonna 1843 patsas puhdistettiin kloorihapolla ja vuosina 2003–2004 tislatulla vedellä ja selluloosalla.