Long Live Rock ’n’ Roll

Kokoonpanomuutokset ja albumin levytys

Menestyksekkään Rising-kiertueen jälkeen tammikuussa 1977 basisti Jimmy Bain ja kosketinsoittaja Tony Carey erotettiin yhtyeestä. Lehdistössä kerrottiin kaksikon olleen ”eri linjoilla yhtyeen perustajajäsenten kanssa musiikillisesta suuntauksesta”. Uudeksi basistiksi tuli mm. Uriah Heepissa ja Coliseum-yhtyeessä soittanut Mark Clarke, ja kun uutta sopivaa kosketinsoittajaa ei löytynyt, otettiin Carey takaisin.
Albumin levytykset alkoivat maaliskuussa 1977 Château d’Hérouville -nimisessä linnassa Ranskassa, johon oli tehty levytysstudio. Tuottajana jatkoi edelleen Martin Birch. Pian kuitenkin todettiin, ettei Mark Clarke ollutkaan sopiva basisti yhtyeeseen. Jimmy Bainia kysyttiin takaisin, mutta hänen kieltäydyttyä uutta basistia ei heti otettu ja Ritchie Blackmore hoiti itse basson soiton studiossa. Myös kosketinsoittaja Tony Carey erosi kesken levytykseen, koska hän kyllästyi Blackmoren hänelle tekemiin käytännön piloihin.
Tulevan albumin levytyksen venyessä julkaistiin heinäkuussa 1977 markkinoille edellisvuoden konserteista koottu On Stage -livealbumi. Albumin promokiertue oli tarkoitus aloittaa syyskuussa, joten uutta basistia ja kosketinsoittajaa alettiin etsiä. Basistiksi tuli Mungo Jerry-, Chicken Shack- ja Widowmaker-yhtyeissä soittanut australialainen Bob Daisley ja kosketinsoittajaksi valittiin kanadalainen Symphonic Slam -yhtyeessä vaikuttanut David Stone. Studiotyöskentely Ranskassa päättyi elokuussa 1977 ja syyskuussa alkaneella kiertueella kuultiin uutena kappaleena ”Long Live Rock ’n’ Roll”, josta tulikin albumin nimikkokappale. Albumi käytiin vielä viimeistelemässä valmiiksi Ranskassa joulukuussa 1977.

Albumin sisältö

Albumin avaavasta rock-musiikkia ylistävästä nimikappaleesta tuli yksi yhtyeen klassikoista, ja se sisältää tarttuvan kertosäkeen, josta tuli yleinen yleisönlaulatuskohta konserteissa. Myös kappaleesta ”Gates of Babylon” on tullut ajan myötä yksi yhtyeen suosituimmista kappaleista. Se sisältää itämaishenkistä kosketinsoitintyöskentelyä ja lyriikkaa sekä Blackmoren kitarasoolon. Se oli hieman samanhenkinen kuin Rising-albumin klassikko ”Stargazer”. Muuten kosketinsoittimet ovat albumilla pienemmässä roolissa kuin aikaisemmilla albumeilla ja Dion sanoitukset ovat vähemmän fantasiahenkisiä aiempaan verrattuna. 
Jo vuonna 1976 kiertueilla soitettu ”Kill the King” on vahvasti power metal -henkinen nopea kappale, joka oli vakioavausnumero Dion aikaisissa konserteissa. Perinteisempää hard rockia albumilla edustavat ”The Shed (Subtle)” ja ”Sensitive to Light”. ”Lady of the Lake”, Bad Company -henkinen ”L.A. Connection” ja jousi- ja huilusäestyksellä menevä ”Rainbow Eyes” ovat hieman kaupallisempaa ja kevyempää materiaalia, johon Rainbow tulevina vuosina enemmän suuntautui.
Vaikka albumin kansitiedot kreditoivat Stonen ja Daisleyn täysvaltaisiksi jäseniksi, eivät he soita kaikilla albumin kappaleilla. Blackmore soittaa basso-osuudet neljällä albumin kappaleista ja ex-kosketinsoittaja Tony Carey soittaa kahdella kappaleella, vaikka häntä ei olekaan kreditoitu. David Stone sävelsi myös suuren osan ”Gates of Babylon”-kappaleesta, mutta ei ole saanut tekijäkrediittiä, koska möi osuutensa Blackmorelle ja Diolle.

Albumin vastaanotto ja kokoonpanon hajoaminen

Albumi julkaistiin lopulta huhtikuussa 1978, ja se jatkoi yhtyeen hyviä sijoituksia Britanniassa, jossa se nousi sijalle 7 ja sai myös musiikkilehdistössä rohkaisevia arvosteluja. Muuallakin Euroopassa albumi nousi top-30:een monessa maassa. Pohjois-Amerikassa taas yhtyeen suosio oli laskusuunnassa, ja albumi jäi sijalle 89. Uuden aallon AOR-yhtyeet hallitsivat sikäläisiä listoja ja perinteisempi hard rock ja heavy metal ei ollut muodissa. Ajan myötä albumi on kuitenkin ollut pidetty fanien keskuudessa, ja Allmusic.com-sivuston arvostelija sanoo albumin olevat ”viimeinen klassinen Rainbow-albumi, vaikka se ei ihan yllä edellisen Rising-albumin tasolle”.
Vuoden 1977 lopulla yhtye oli kiertänyt Eurooppaa ja Britanniaa, ja vuoden 1978 tammi-helmikuussa se esiintyi useita kertoja Japanissa. Albumin julkaisun jälkeen toukokuussa 1978 yhtye lähti Pohjois-Amerikkaan, jossa se kiersi aina elokuun loppuun saakka. Amerikan televisiota varten tehtiin myös kolme promovideota ”Long Live Rock ’n’ Roll”, ”Gates of Babylon” ja ”L.A. Connection”. Albumin kappaleista konserteissa soitettiin ”Kill the King”, nimikappale sekä ”L.A. Connection” joitakin kertoja.
Ritchie Blackmore oli pettynyt yhtyeen menestykseen etenkin Pohjois-Amerikassa ja halusi suuntautua enemmän siellä menestyvään kaupallisempaan, AOR-vaikutteiseen musiikkiin, jota esimerkiksi Foreigner ja Journey esittivät. Tuoreimmat jäsenet David Stone ja Bob Daisley saivat lähteä kiertueen jälkeen, ja Blackmore pyysi vanhan Deep Purple -kollegansa Roger Gloverin tuottamaan seuraava albumi. Blackmore käski Ronnie James Dion unohtamaan fantasia- ja keskiaika-aiheiset sanoitukset ja kirjoittamaan enemmän parisuhteisiin ja rakkauteen liittyviä sanoituksia. Dio ei ollut tästä lainkaan samaa mieltä ja ennen joulua 1978 hän lähti yhtyeestä. Vain rumpali Cozy Powell jäi vanhasta miehistöstä Blackmoren lisäksi tulevaan kokoonpanoon.

Muuta tietoa albumista

Alun perin albumi julkaistiin avattavilla kansilla, ja se sisälsi sanoitusliitteen. Sisäkannessa oleva konserttiyleisön kuva on alun perin Rush-yhtyeen konsertista. Fanien pitämään lakanaan on päällemaalattu albumin nimi ja kuvassa näkyneet Rush-t-paidat on mustattu. 
Ensimmäinen remasteroitu versio albumista julkaistiin vuonna 1999. Se ei sisällä bonus-materiaalia. Amerikan painoksen kannet on replikoitu alkuperäisestä vinyyliversiosta, kun taas Euroopan painoksessa on normaalit cd-kannet. Vuonna 2012 albumista julkaistiin 2-CD:n "Deluxe Edition"-versio, jonka toinen CD sisältää bonusmateriaalia. Lisämateriaali on osittain peräisin albumilla soittaneen Bob Daisleyn arkistoista.
Kannessa oleva kirjoitus ”No thanks to Baal” (suom. ”Ei kiitos Baalille”) viittaa albumin levytyksen aikaan Château d’Hérouvillessä pidettyyn spiritismi-istuntoon, jossa huhun mukaan Baal-niminen henki ilmestyi yhtyeelle.
Kesäkuussa 2009 Jerry Bloom julkaisi cd-kokoisen kirjan Long Live Rock N’ Roll Story, joka kertoo albumin syntyhistorian.