google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen vesiliikenteen historia

Tämä artikkeli käsittelee vesillä liikkumisen historiaa alueella, jolla nykyisin sijaitsee Suomen valtio. Veiksel-jääkauden jälkeen Etelässä ja lännessä alue rajoittuu Itämereen. Lisäksi sisämaassa on runsaasti vesistöjä.
Vesillä liikkuminen on ollut vuosituhansia tärkeää suomalaisten esivanhemmille. Vesistöt ovat aina olleet osa suomalais-ugrilaisten elämää. Suomalais-ugrilaisten kielten alkukodin sijainti on kiistanalainen, mutta varmuudella ainakin kantasuomalaisen kielimuodon puhujat olivat kiinteästi merten piirissä ja myös liikkuivat merillä. Itämerensuomalaiset kehittyivät Itämeren piirissä, ja tunsivat myös varhain Vienanmeren. Saamelaiset ovat olleet yhteydessä Jäämereen ja Norjanmereen.
Vesireitit ovat olleet kautta historian, 1800-luvulle asti, tärkein liikenneväylä Suomessa ja monin paikoin muualla Itämeren piirissä.
Kalastus on ollut tärkeä elinkeino kivikaudelta teollistuneeseen aikaan saakka, eikä jo varhain omaksuttu maanviljely syrjäyttänyt sitä.

Veneiden ja laivojen kehitys

Aivan ensimmäinen vesillä liikkumisen keino on ollut kopukka, sopivista puista kokoon kyhätty lautta. Kivikaudella käytettiin ruuhia, puunrungosta koverrettuja veneitä. Ruuhi ei sopinut avomerimatkoihin, sillä sen laidat olivat erittäin matalat. Ruuhilla luultavasti kalasteltiin järvillä ja rannikon lähellä.
Jo kivikauden lopulla ruuhi alkoi syrjäytyä, kun Itämeren ja luultavasti Suomenkin vesistöissä tulivat käyttöön nahkapohjaiset veneet. Nahkapohjaista venettä piti koossa puukehikko. Veneen pohjassa oli suksen muotoinen puuesine, joka suojasi herkkää nahkapohjaa vaurioilta, kun vene osui pohjaan, kiville tai rantaan. Joistain hyvin vanhoista sukseksi nimetyistä löydöistä onkin arveltu, että ne voisivatkin olla näitä veneen osia. Rautakaudella tulivat käyttöön varsinaiset puuveneet, jotka mahdollistivat pitkätkin merimatkat. Puuveneissä on puukehikko, jonka varaan laidat on tehty lankuista. Kiinnikkeinä käytettiin nauloja tai niittejä. Puuveneitä oli erikokoisia, pienimmät yhden soudettavia pienille järville, isoimmat suuria "pitkäveneitä" merimatkoihin. Ruuhia on silti satunnaisesti käytetty sisävesistöissä vielä historiallisellakin ajalla. Lautarakenteisia ruuhia on käytetty vielä 1960-luvulla Hämeen pienillä järvillä. Niitä melottiin yksilapaisilla meloilla, vain harvassa ruuhessa oli airot. 
Suomen ensimmäinen lujitemuovivene valmistettiin vuonna 1955. Tämän "lasimuoviveneen" suunnitteli ja sen valmistusta johti Merivoimien Esikunnan laivanrakennustoimiston päällikkö insinöörikomentajakapteeni Teuvo Ilmari Riki. Tämän 4,27 metriä pitkän 60-kilogrammaisen veneen laidat olivat 3–4 millimetriä paksut. Veneeseen voitiin asentaa 1,1–2,2 kilowattinen (1,5–3 hevosvoimaa) perämoottori, joka antoi sille 11 km/h:n (6 solmun) nopeuden.
Kaasua...

Työstö

Albumille tavoiteltiin yhtyeen keikkojen tunnelmaa. Uutta materiaalia harjoiteltiin basisti Jyrki K. Melartinin mökillä Hämeenkyrön Vesajärven kylässä. Valmiita omia kappaleita oli kuusi: ”Kaasua, komisaario Peppone”, ”Kaikki tiet vievät koomaan”, ”Armahdus”, ”Liian myöhään” ja ”Silirimpsis hei”. Sen sijaan esimerkiksi ”Kiinni jäin” ja ”Painajainen” työstettiin vasta studiossa. Oman materiaalin puutteen vuoksi mukaan otettiin kappale ”Soittomatkalla”, joka on cover Lynyrd Skynyrdin kappaleesta ”The Needle and the Spoon”. Suomenkieliset sanat kirjoitti solisti Pate Mustajärvi.
Albumin äänitti kesäkuussa 1983 MSL-studiolla Mika Sundqvist, joka oli tehnyt yhtyeen kanssa yhteistyötä huhtikuusta 1978 lähtien. Tuotannosta vastasi Sundqvist yhdessä Popedan kanssa. Äänityssessiot alkoivat kuudelta aamulla, mitä ennen oli käytetty runsaasti alkoholia ja nukuttu huonosti.
Tuottaja Sundqvist soitti bassoa ainakin kappaleissa ”Kiinni jäin” ja ”Viimeinen mohikaani”. Jälkimmäiseen hän teki myös kertosäkeen sekä demolaulun Pate Mustajärvelle, kun tämä ei meinannut oppia kappaletta.

Musiikki

Levyn sävellyksistä vastasivat Popedan kitaristit Arwo Mikkonen ja Costello Hautamäki. Kappaleista viisi oli Mikkosen ja neljä Hautamäen sävellyksiä, minkä lisäksi mukana oli yksi lainakappale. Mikkonen kunnostautui poikkeuksellisen voimakkaasti myös sanoittajana, sillä hän teki yksin tekstit kaikkiaan neljään kappaleeseen sekä yhteen yhdessä Pate Mustajärven kanssa.
Musiikillisesti albumia on kuvattu ”raa’aksi rock ’n’ rolliksi”. Basisti Jyrki K. Melartinin mukaan albumilla oli vielä mukana ”sitä hulluutta, jota oli keikoillakin”.
Kappale ”Kaasua, komisaario Peppone” oli peräisin Costello Hautamäen lyhyestä visiitistä Sleepy Sleepers -yhtyeessä. Kappale oli jäänyt yli levytysmatkalta Englannista, sillä se oli tuolloin keskeneräinen, eikä siten ehtinyt valmistua Sleepy Sleepersin äänitettäväksi. Popedan kanssa kappaleeseen kehitettiin vielä The Rolling Stonesille tyypillinen kitaraviritys. Nimi Peppone on väännös yhtyeen kosketinsoittaja Eero ”Safka” Pekkosen sukunimestä.
Valproaatti

Käyttö

Valproaatti on laajakirjoinen epilepsialääke. Myöhemmin todettiin valproaatin soveltuvan myös kaksisuuntaisen mielialahäiriön eli maanis-depressiivisyyden eli bipolaarihäiriön hoitoon. Myös lievempimuotoisessa hypomaniassa valproaattia voidaan käyttää mielialan tasaajana. Valproaattia käytetään kaksisuuntaisen mielialahäiriön ohella myös joidenkin skitsofreenistyyppisten sairaustilojen sekä kehitysvammaisuuteen tai joihinkin muihin syihin liittyvän aggressiivisuuden ja impulsiivisuuden hoidossa.
Valproaatti saattaa lievittää myös masennusjaksoja.
Toisentyyppinen samanaikainen epilepsian vastainen lääkitys saattaa vaikuttaa valproaatin metaboliaan eli lääkepuhdistumaan. Myös muunkinlainen lääkitys voi vaikuttaa valproaatin hajaantumiseen elimistössä. Esimerkiksi näistä syistä potilaan veriarvoja seurataan usein säännöllisin laboratoriokontrollein. Eräs tärkeä indikaattori, jota seurataan, on maksan toiminta-arvot.
Valmisteet ovat tuotenimeltään Deprakine (ks. kuva) sekä Absenor ja Orfiril. Vahvuuksina on 100 mg, 300 mg ja 500 mg. Valproaattia on saatavissa depot– ja enterotablettina.

Haittavaikutukset

Natriumvalproaatin nauttiminen raskauden aikana aiheuttaa sikiölle epämuodostumia. Erään tutkimuksen mukaan se seitsenkertaistaa riskin synnyttää lapsi, jolla on autismin kirjon häiriö.
Valproaattihoidon vähäisempiä haittavaikutuksia saattavat olla: ihottuma, pahoinvointi, virtsan tummentuminen, hiustenlähtö sekä ruuansulatuskanavan oireilu (lähinnä obstipaatio eli ummetus). Nämä voivat olla nopeastikin ohitsemeneviä, mutta sinänsä kiusallisia.
Iskusyvyys

Iskusyvyys on matka, jonka ammus kulkee osumansa kappaleen sisällä ennen pysähtymistään.

Newtonin arviointimenetelmä

Fyysikko Isaac Newtonin kehittämällä menetelmällä voidaan arvioida suurella nopeudella lentävän ammuksen iskusyvyyttä sen liikemäärän perusteella.
Menetelmä perustuu ajatukseen siitä, että kappale pysähtyy sen liikemäärän siirryttyä muuhun massaan. Kun koheesio jätetään laskematta, jää ainoaksi huomioitavaksi seikaksi ammuksen energian siirtyminen sen edellä olevaan aineeseen. Menetelmässä oletetaan, että ammus kulkee eteenpäin ja syrjäyttää läpäisemäänsä massaa samalla nopeudella. Tällöin ammuksen nopeudella ei ole arvioinnin kannalta väliä, vaan ainoat ratkaisevat suureet ovat kappaleen ja siihen osuvan ammuksen tiheysero sekä ammuksen pituus. Näin ollen, on iskusyvyys ammuksen pituus kerrottuna sen tiheydellä kohdekappaleen suhteen. Jos siis ammus ja sen läpäisemä kappale ovat yhtä tiheitä, kulkee arvion mukaan ammus kappaleessa tasan oman pituutensa sen nopeudesta tai leveydestä riippumatta.
Newtonin arviointimenetelmä pitää vain, kun ammus on tylppä ja kohdeaineessa ei esiinny ammuksen lentonopeudella koheesiota. Kun ammus osuu aineeseen äänen nopeutta suuremmalla vauhdilla, käyttäytyy usein kohdeaine nesteen tavoin. Tällöin on ammuksen etenemisen kannalta tärkeää, ettei se leviä tai hajoa aineessa.
Plastosyaniini

Plastosyaniini on useissa kasveissa sekä yhteyttävissä levissä ja syanobakteereissa esiintyvä kuparia sisältävä proteiini. Tämä proteiini osallistuu fotosynteesin niin kutsuttuihin valoreaktioihin ja toimii niissä elektroneja siirtävänä proteiinina.

Rakenne ja toiminta

Plastosyaniinin eristi ensimmäisenä japanilainen biokemisti Sakae Katoh vuonna 1962 viherleviin kuuluvasta lajista Chlorella ellipsoidea. Plastosyaniini on suhteellisen pienikokoinen proteiini. Se koostuu 99 aminohaposta ja sen molekyylimassa on 10,5 kDa. Kaikkien kasvilajien plastosyaniinin aminohapposekvenssissä on yhteistä noin kaksi kolmasosaa. Plastosyaniini sitoutuu kupari-ioniin neljällä aminohapolla, jotka ovat kaksi histidiiniä, kysteiini ja metioniini. Histidiinit sitoutuvat kupari-ioniin imidatsolirenkaan typpiatomien välityksessä ja kysteiini ja metioniini sitoutuvat rikkiatomien välityksellä. Plastosyaniinin kolmiulotteinen rakenne on niin kutsuttu β-tynnyrirakenne, joka koostuu β-laskoksista. Kolmiulotteisessa rakenteessa hydrofobiset aminohapot ovat suuntautuneet tynnyrin sisäpuolelle ja tämä tekee proteiinista suhteellisen hyvin veteen liukenevan. Plastosyaniini on väriltään sinistä johtuen proteiiniin sitoutuneesta kupari-ionista.
Plastosyaniinia esiintyy kasveissa ja levissä viherhiukkasten yhteyttämiskalvostojen eli tylakoidien sisällä. Plastosyaniini vastaanottaa elektroneja sytokromi-b₆f-kompleksilta, jolloin proteiinin kupari-ioni pelkistyy hapetusluvulta +II hapetusluvulle +I. Tämän jälkeen plastosyaniini kulkeutuu yhteyttämiskalvoston sisällä proteiinille nimeltä P700⁺ ja luovuttaa tällä elektroneja. Samalla kupari-ioni hapettuu jälleen hapetusluvulle +II. Sytokromi-b₆f-kompleksi on osa niin kutsuttua fotosysteemi II:ta ja P700⁺ on osa niin kutsuttua fotosysteemi I:tä. Plastosyaniini toimii elektroninsiirtäjänä näiden kahden yhteyttämisen fotosysteemien välillä.
Mansikkapunkki

Ulkonäkö ja koko

Mansikkapunkki on yksi pienimmistä punkkilajeista. Lajin naaras on pituudeltaan vain noin 0,25 mm. Se on muodoltaan litteänsoikea, väriltään vaalean ruskehtava, kiiltäväpintainen ja lähes karvaton. Mansikkapunkkikoiras on noin 0,2 mm pitkä eli noin 75 % naaraan koosta ja väriltään hieman kirkkaamman keltainen kuin naaras. Mansikkapunkin elinkiertoon kuuluvat muna-, toukka-, nuoruus- eli nymfi- ja aikuisasteet. Mansikkapunkin munat ovat noin 0,125 mm pitkiä ja 0,075 mm leveitä, ja muodoltaan ne ovat soikeita, väriltään vaalean kuultavia ja pinnaltaan sileitä. Toukkavaiheet ovat noin 0,15 mm pitkiä, väriltään valkoisia ja niille kehittyy neljäs raajapari vasta toukkavaiheen loppupuolella. Toukilla on lisäksi erityinen kolmiomainen uloke ruumiin takaosassa.

Elinympäristö

Mansikkapunkit elävät nuorten, vielä avautumattomien lehtien poimuissa. Ne leviävät taimesta toiseen yleensä rönsyjä pitkin.
Mansikkapunkki viihtyy lämpimissä (yli 20 °C) ja kosteissa olosuhteissa (suhteellinen ilmankosteus 80−90 prosenttia). Mansikkakasvustossa mansikkapunkkinaaraat talvehtivat syvällä kasvin tyviosissa kasvupisteen läheisyydessä, mutta sen sijaan koiraat pystyvät talvehtimaan vain erityisen leutoina talvina.
Laji on tavattu ensimmäisen kerran 1800-luvun lopulla New Yorkissa. Nykyisin se on levinnyt Pohjois-Amerikan lisäksi Euraasiaan.

Lisääntyminen

Naaraat voivat lisääntyä partenogeneettisesti, ilman koiraita. Munat kuoriutuvat 3–7 päivän kuluttua, toukkavaihe kestää 1–4 päivää ja kotelovaihe 2–7 päivää, joten koko sukupolven kehittymiseen kuluu 1–3 viikkoa.
Naaras munii kerrallaan yleensä 30–40 munaa. Sukupolvet seuraavat toisiaan niin nopeasti, että punkkien määrä voi kasvaa 150-kertaiseksi alkukesästä elokuun alkuun mennessä.

Mansikkapunkin torjunta

Mansikkapunkin tehokkaana torjunta-aineena sai aikaisemmin käyttää endosulfaania, mutta se on ollut käyttökiellossa vuodesta 2001 alkaen. Mansikkapunkin ehkäisyn kannalta ensisijaista on mansikkaviljelmää perustettaessa terveiden, mansikkapunkkivapaiden taimien käyttö. Lämminvesikäsittelyllä voidaan tuhota kasvustossa jo ilmeneviä mansikkapunkkitartuntoja. Viljelykierto on hyvä suunnitella siten, että uutta mansikkalohkoa ei perusteta heti vanhan lohkon paikalle. Suositeltava on ainakin kolmen vuoden viljelykierto muilla kasvilajeilla mansikkalohkolle ennen uutta istutusta. Väliviljelykasvit vähentävät sekä mansikkapunkin että myös monien muiden tuholaisten esiintymistä. Mansikkapunkin biologinen torjunta perustuu Suomessa tällä hetkellä ripsiäispetopunkin (Amblyseius cucumeris) hyödyntämiseen lajin saalistajana.
Kemiallisessa torjunnassa voidaan käyttää metiokarbia ja kinometionaattia mansikkapunkkia vastaan, mutta niiden torjuntateho on parhaimmillaan vain noin 80–90 prosenttia. Mansikkapunkki on tuholaisena hankala torjuttava erityisesti sen nopean lisääntymiskyvyn ja kasvuston vaikean saavutettavuuden vuoksi.

Luokittelu

Mansikkapunkki ja syklaamipunkki on luokiteltu toisinaan eri lajeiksi, joskus saman lajin alalajeiksi ja joskus synonyymeiksi.
Heikki Arvonen

Elämä

Porissa syntyneen Arvosen isä oli saksalainen merimies Heinrich August Hilpert ja äiti Maria Josefina Arvelin. Kansakoulun käytyään Arvonen muutti Helsinkiin, jossa hän opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja työskenteli myöhemmin metallimiehenä. Arvonen oli vuonna 1888 perustetun Helsingin konetehtaalaisten ammattiosaston (nyk. Helsingin Metallityöväen ammattiosasto) jäsen. Kesäkuussa 1899 hän toimi Helsingin Työväenyhdistyksen tiloissa järjestetyn Suomen rauta- ja metallityöntekijäin liiton perustavan kokouksen sihteerinä. Arvonen työskenteli myös liiton julkaiseman Ilmarinen-jäsenlehden ensimmäisenä päätoimittajana. Joulukuussa 1899 Arvonen osallistui Helsingissä pidettyyn Suomen Ammattijärjestön perustavaan kokoukseen, jossa hänet valittiin liiton puheenjohtajaksi. Keskusammattijärjestö ei kuitenkaan vielä tuolloin saanut viranomaisilta lupaa toimintaansa, vaan se jouduttiin perustamaan uudelleen 1907.
Vuosina 1903–1905 Arvosella oli Helsingissä peltisepänliike yhdessä Alexander Erikssonin kanssa. Tämän jälkeen hän ehti vaikuttamaan vielä Turussa, ennen siirtymistään Hämeenlinnassa ilmestyneen Hämeen Voiman toimittajaksi keväällä 1906. Vuosina 1907–1908 hän oli myös lehden päätoimittaja. Tämän jälkeen Arvonen työskenteli Kuopiossa ilmestyneen Savon Työmiehen päätoimittajana 1908–1909 ja Lappeenrannassa ilmestyneen Kansan Äänen päätoimittajana 1909–1911. Arvonen kirjoitti myös Työmies-lehteen. Päätoimittajakausillaan Arvonen sai useita tuomioita kunnianloukkauksista. Vuonna 1911 hän suoritti Lappeenrannan pormestarista esittämänsä väitteen johdosta saadun tuomion Viipurin lääninvankilassa ja vuotta aikaisemmin Arvonen sai tuomion painoylihallituksen kunnianloukkauksesta. Arvonen oli myös aktiiviesti mukana sosialidemokraattisen puolueen toiminnassa.
Palattuaan Helsinkiin vuonna 1912, Arvonen asettui Huopalahteen, jonne hän perusti peltisepänliikkeen. Hän oli myös paikallisen työväenyhdistyksen jäsen. Vuoden 1918 sisällissodan aikana Arvonen ei kuulunut punakaartiin, mutta toimi asuinpaikkakunnallaan Huopalahdessa punaisten siviilihallinnon tehtävissä. Hänet valittiin helmikuussa elintarvikelautakunnan puheenjohtajaksi ja hieman myöhemmin vielä sekä vallankumousoikeuden yleiseksi syyttäjäksi, johon tehtävää Arvonen ei kuitenkaan olisi halunnut ottaa vastaan. Lisäksi hän oli mukana Huopalahden kunnallislautakunnassa. Arvosen veli Ivar Hilpert sen sijaan kuului suojeluskuntaan. Helsingin valtauksen jälkeen Arvonen vangittiin huhtikuun lopulla. Hän oli aluksi Sörnäisten vankilassa, josta Arvonen siirrettiin kesäkuun alussa Isosaaren vankileirille.
Arvonen kuoli 72-vuotiaana Helsingissä lokakuussa 1942.

Perhe

Heikki Arvosen ensimmäinen puoliso Amanda ”Mandi” Salminen (s. 1872) kuoli synnytykseen vuonna 1912, joka jälkeen hän avioitui Elsa Pylvänäisen kanssa. Arvosen vanhin poika oli 111-vuotiaana tammikuussa 2009 kuollut Aarne Arvonen.
Georg Schnéevoigt

Georg Lennart Schnéevoigt [šne:foht] (8. marraskuuta 1872 Viipuri – 28. marraskuuta 1947 Malmö Ruotsi) oli suomalainen kapellimestari ja sellisti.
Schnéevoigtin isä oli Saksasta Suomeen muuttanut alankomaalaissyntyinen sotilaskapellimestari Ernst Bernhard Schnéevoigt ja äiti Rosa Fredrika Willandt. Hän kävi Tampereen suomalaista lyseota ja opiskeli vuodesta 1887 lähtien sellonsoittoa Helsingin filharmonisen seuran orkesterikoulussa ja Keski-Euroopassa, muun muassa Sonderhausenissa ja Leipzigissä 1895–1898.
Vuonna 1895 hänet kiinnitettiin Helsingin filharmonisen seuran 1. soolosellistiksi ja vuonna 1906 hän sai kapellimestarin viran Münchenissä. Vuonna 1912 hän perusti Helsingin sinfoniaorkesterin Robert Kajanuksen johtaman Helsingin kaupunginorkesterin rinnalle. Miesten keskinäiset suhteet eivät olleet parhaat mahdolliset ja orkestereiden välille syntyi kiivas kilpailu. Vuonna 1914 orkesterit yhdistettiin Helsingin kaupunginorkesteriksi ja Kajanus sekä Schnéevoigt jakoivat vallan.
Schnéevoigt johti myös lukuisia muita orkestereita: Kaim-orkesteria (nykyisin Münchenin filharmoninen orkesteri) 1906–1908, vuonna 1909 perustamaansa Riian filharmonista orkesteria, Tukholman Konsertföreningenin orkesteria vuodet 1914–1924, Oslon filharmonikkoja 1919–1927, Sydneyn sinfoniaorkesteria ja Australian radio-orkesteria, Los Angelesin filharmonikkoja 1927–1929, Malmön sinfoniaorkesteria 1931–1947 sekä Kajanuksen kauden jälkeen Helsingin kaupunginorkesteria vuodet 1932–1941. Vuosina 1929–1931 hän toimi Riian Kansallisoopperan johtajana.
Schnéevoigt oli tunnettu erityisesti Pjotr Tšaikovskin, Johannes Brahmsin ja Jean Sibeliuksen tulkitsijana ja teki Suomessa tunnetuksi myös Anton Brucknerin ja Gustav Mahlerin musiikkia. Hän sai professorin arvonimen vuonna 1919.
Schnéevoigtin puoliso oli vuodesta 1898 lähtien pianisti Sigrid o.s. Sundgren, joka esiintyi pianistina sekä miehensä kanssa että yksin samoin kuin solistina miehensä johtamissa konserteissa. Sigrid Sundgren-Schnéevoigt toimi myös pianonsoiton opettajana Helsingin musiikkiopistossa, jossa hänen oppilaanaan oli muun muassa Ernst Linko.
Meripihka

Meripihka on 20–100 miljoonaa vuotta sitten kasvaneiden havupuiden kivettynyttä pihkaa, joka on kerrostunut meren pohjaan. Sieltä sitä huuhtoutuu myrskyjen jälkeen rannoille. 
Euroopassa meripihkalla viitataan usein Itämeren ja Pohjanmeren rantojen meripihkaan.
Meripihkaa kutsutaan joskus keltaiseksi ambraksi ja kaskelotin suolistosta saatavaa ambraa harmaaksi ambraksi, vaikka ne ovat aivan eri aineita. Yhteistä ambralle ja meripihkalle on vain se, että molempia kerätään merestä ja rannoilta. Markkinoilla tarjotaan myös kopaalia meripihkana, joka sekin on kyllä pihkaa mutta vain noin 10 000 vuotta vanhaa.

Historia

Kivikaudelta saakka meripihkaa on saatu erityisen runsaasti nykyisten Liettuan ja Kaliningradin alueen rannoilta. Sitä käytettiin mm. korujen raaka-aineena. Suomessa raakameripihkaa on löydetty pieneltä alalta pellolta Inkoosta, lisäksi on muutamia hajalöytöjä Paraisilta ja Nauvosta. Mahdollisesti jäät ovat kuljettaneet sitä jostain eteläisemmältä Itämereltä. Suomesta meripihkaa on löydetty myös kivikautisilta asuinpaikoilta, kuten Yli-Iin Kierikistä. Meripihkaa kutsutaan myös nimellä kivikauden kulta.
Kreikkalaiset ja roomalaiset hankkivat arvostamansa meripihkan vaihtamalla sitä metalleihin ja pronssiesineisiin. Meripihka oli tärkeä vaihdon väline tuohon aikaan. Useiden kielten sähköä tarkoittava sana tulee kreikan kielen meripihkaa merkitsevästä sanasta elektron, sillä meripihka sähköistyy helposti hangattaessa.
Meripihkakoruja on väärennetty jo tuhansia vuosia sitten. Iberian niemimaalta Etelä-Espanjasta on hautalöydöistä tavattu meripihkaksi naamioituja koruja.

Uskomukset

Joissakin Keski-Euroopan maissa on tapana ostaa lapsille hampaiden puhkeamisen aikaan meripihkahelmet. Meripihka vähentää vanhan tarun mukaan hampaiden puhkeamisen kipuja. Meripihkan on uskottu parantavan myös virtsarakon ja vatsan vaivoja sekä keuhkoputkentulehdusta.

Esiintyminen

Dominikaanisen tasavallan meripihka on erityisen kuuluisa 15–45 miljoonaa vuotta vanhoista hyönteissulkeumista. Dominikaanisen tasavallan meripihka on peräisin Hymanaea protera -puulajin pihkasta. Vuonna 2007 Harvardin yliopiston tutkija Ramírez Santiagon tutkijaryhmä löysi Dominikaanisen tasavallan vesiltä meripihkaa, jossa oli jäännös 15–20 miljoonan vuoden takaisesta orkideasta. Löytö antoi tutkijoille uuden käsityksen orkidean historiasta. Meripihkaa on löydetty ympäri Itämeren aluetta. Esiintymiä on löydetty myös Myanmarista,
Kauko-Idästä, Kanadasta, Yhdysvalloista, Afrikasta ja Oseaniasta.

Väri

Meripihka voi vaihdella väriltään valkoisesta mustaan. Yleisimmät värit ovat keltaisen eri sävyt, ruskea, punainen ja vihreä. Dominikaanisesta tasavallasta ja Baltiasta tunnetaan myös harvinaista sinistä meripihkaa. Meripihka liukenee kloroformiin, alkoholiin ja eetteriin ja se kelluu suolavedessä.
Juha Kanerva

Juha Petteri Kanerva (s. 23. syyskuuta 1965 Lahti) on suomalainen urheilutoimittaja ja urheiluhistoriaan erikoistunut tietokirjailija.
Kanerva on työskennellyt vuodesta 2002 Urheilusanomien ja Ilta-Sanomien urheilutoimittajana ja kuulunut vuodesta 2010 vakiokeskustelijoihin Ylen Aamu-tv:n Jälkihiki-ohjelmassa. Hän on voittanut kahdesti Vuoden urheilukirja -palkinnon: vuonna 2007 teoksesta Rakas jalkapallo (yhtenä kokoomateoksen kirjoittajista) ja vuonna 2012 kirjasta Urheilulajien synty. Vuonna 2015 Kanerva oli ehdolla Vuoden urheilujournalistiksi Suomen urheilugaalassa.
Kanerva on opiskellut historiaa Helsingin yliopistossa vuosina 1984–1990. Vuosina 1991–2000 hän työskenteli informaatikkona Suomen Urheilukirjastossa.
Ju-On: The Grudge

Juoni

Elokuva on jaettu kuuteen osaan, jotka liittyvät toisiinsa tavalla tai toisella.

Rika (理佳, Rika )

Rika on 23 vuotias vapaaehtoistyöntekijä. Rika määrätään yllättäen hoitamaan Tokunaga Sachieta, joka on vanha katatoninen nainen. Rika päätyy hylätyltä vaikuttavaan sotkuiseen taloon, josta hän löytää Sachien sotkuisissa vaatteissa. Rika pesee Sachien. Siivotessaan taloa hän löytää perhepotretin, josta vaimon kasvot on leikattu pois. Rika kuulee ääniä ja lähtee tutkimaan asiaa. Hän löytää pienen pojan ja mustan kissan yläkerran makuuhuoneen kaapista, joka oli teipattu kiinni. Rika tunnistaa pojan samaksi kuin poika perhepotretissa. Hän menee alas ja soittaa puhelimella vapaaehtoistyökeskukseen ilmoittaakseen asiasta, kun hän katsoo ylöspäin hän näkee pojan katsovan häntä yläkerrassa lattiantasalla olevasta "ikkunasta". Rika kysyy pojan nimeä ja poika sanoo nimekseen: Toshio. Rika kuulee ääniä Sachien huoneesta ja menee auttamaan häntä. Rika panee Sachien makaamaan, mutta Sachie avaa silmänsä kuin näkisi jotain katossa. Tumma hahmo, joka pitää korisevaa ääntä, laskeutuu alas ja katsoo Rikaa. Rika pon kauhuissaan ja pyörtyy, Toshion nähdään seisovan tämän vieressä.

Katsuya (勝也, Katsuya)

Kazumi, Sachien miniä, muistuttaa miestään Katsuyaa siitä, että hänen siskonsa Hitomi on tulossa päivälliselle. Hän nukahtaa ja herättyään hän näkee ovessa käden jäljet ja mustan kissan portaikossa. Kun hän lähestyy kissaa kaksi kalpeaa kättä nostavat sen ja Kazumi säikähtää. Hän menee yläkerran makuuhuoneeseen. Hän kiljuu ja kissa naukuu. Katsuya saapuu kotiin, joka on sotkuinen. Hän löytää vaimonsa makaamasta sängystä kykenemättömänä puhumaan. Katsuya soittaa ambulanssia, kun hän näkee Toshion.
Tarton kaupunki

Hallinto ja väestö

Vuoden 2017 kuntauudistuksessa Tähtveren kunta ja vanha Tarton kaupunki yhdistyivät muodostaen uuden Tarton kaupungin. Tällöin vanhan Tarton keskuksesta tuli epäitsenäinen kaupunki, asutusyksikkö (viroksi asustusüksus), ja uuden Tarton hallinnollisen kaupungin, hallintoyksikön (viroksi haldusüksus), osa.
Kaupunki muodostuu Tarton epäitsenäisestä kaupungista (linn, asustusüksus), Ilmatsalun ja Märjan pienkauppaloista (alevik) sekä 10 kylästä (küla).

Liikenne

Valtatie 2 Tallinnasta Võruun ja valtatie 3 Jõhvista Valgaan kulkevat Tarton kautta. Tartosta johtaa rautatie Tallinnaan, Valgaan ja Koidulaan.
Juha Hyppönen

Juha Tapani Hyppönen (s. 14. elokuuta 1947 Tampere) on Teatterikoulusta valmistunut suomalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimpia roolejaan on Metsolat-televisiosarjan Kari Kaukovaara, jota hän esitti 1990-luvun alkupuolella. Hyppönen on myös suosittu mainosääni, jonka matalaa ääntä on kuultavissa muun muassa useissa Volvon ja Ladan automainoksissa. Hyppönen on tehnyt myös dubbauksia.
Hyppönen oli 1980-luvulla kiinnitettynä Helsingin kaupunginteatteriin.