google/wiki40b huggingface dataset:
HMS Sultan (1870)

Valmistus

Alus tilattiin Chathamin telakalta ja sen köli laskettiin 29. helmikuuta 1868. Alus laskettiin vesille 31. toukokuuta 1870 ja se valmistui 10. lokakuuta 1871.

Suoja ja aseistus

Panssarointi oli keskilaivassa yhdeksäntuumainen kaveten keulaan ja perään, joissa se oli kahdeksan ja kuusi tuumaa. Tykkipatterin suojana oli yhdeksän tuuman panssarointi sivuilla ja keulassa kuuden ja perässä viiden tuuman panssarilaipiot. Ylemmän patterin sivupanssarointi oli kahdeksantuumainen ja laipiot 4,5-tuumaiset. Kaikki kymmenen tuuman rihlatut, suusta ladattavat tykit olivat alemmassa patterissa, ja yläpatterissa oli yksi yhdeksän tuuman tykki kummallakin sivulla siten, että ne voitiin siirtää ampumaan joko taakse tai sivuille. Loput kaksi yhdeksäntuumaista tykkiä oli asennettu yläkannen keulan puoleiseen päähän, ja niiden suojana oli siirrettävä panssarilaipio.
Aluksen aseistusta täydennettiin vuonna 1879 seitsemällä neljän tuuman takaaladattavalla tykillä ja neljällä kuuden naulan pikatykillä. Samalla aluksen pääkannelle asennettiin neljän torpedon kuljettamiseksi tarvittavat telineet sekä kaksi etsintävalonheitintä. Aluksen ilmastointia parannettiin, ja kattilat vaihdettiin. Koeajoissa alus saavutti 15 solmun nopeuden 7 736 hevosvoimalla. Sen oli mahdollista myös kuljettaa kahta torpedovenettä.

Propulsio

Alus oli täystakiloitu, ja sen purjepinta-ala oli 34 100 neliöjalkaa. Alus takiloitiin parkiksi vuonna 1876. Alus oli purjein hidas, mutta se oli vakaa tykkilavetti.

Palvelus

Vuonna 1882 alus osallistui Aleksandrian tulittamiseen. Alus ajoi 6. maaliskuuta 1889 kartoittamalle karille Maltan ja Gozon välisessä Cominonsalmessa, jolloin aluksen pohja repesi. Alus täyttyi hitaasti vedellä. Voimakas aalto irrotti 14. maaliskuuta aluksen karilta, ja se vajosi pohjaan. Italialainen Baghino & Co nosti elokuussa aluksen hylyn 50 000 punnalla, ja se saapui 27. elokuuta Maltalle.
Tilapäiskorjausten valmistuttua alus siirrettiin Portsmouthiin, jossa se modernisoitiin ja korjattiin vuosina 1893–1896. Aluksen neljän tuuman tykit poistettiin, ja niiden tilalle asennettiin neljä 4,7 tuuman tykkiä. Samalla aluksen höyrykone ja kattilat vaihdettiin, ja siihen asennettiin uudet savuhormit ja mastot. Alukselle rakennettiin myös uusi komentosilta savuhormien etupuolelle, ja alukselle asennettiin torpedoverkot. Aluksen vakauden parantamiseksi asennettiin yhdeksän tuuman puinen rengas vesirajaan. Modernisoinnin jälkeisessä koeajossa alus saavutti 14,6 solmun nopeuden 6 531 hevosvoimalla.
Alus sijoitettiin reserviin, josta se siirrettiin koululaivaksi nimellä HMS Fisgard IV vuonna 1906. Aluksen nimeksi palautettiin vuonna 1931 HMS Sultaniksi. Toisessa maailmansodassa alus oli miinanraivaajien emälaivana Portsmouthissa. Se myytiin romutettavaksi vuonna 1947.
Paasikivi-Opisto

Paasikivi-Opisto on Turun Kakskerrassa sijaitseva yleissivistävää, ammattisivistävää sekä ammatillista peruskoulutusta viestinnän, kasvatuksen, politiikan ja taiteen aloilla antava kansanopisto.
Opisto sijaitsee Kakskerran saaressa Harjattulassa, Harjattulan Kartanon alueella. Paasikivi-Opiston tiloissa toimii myös Humanistisen ammattikorkeakoulun Turun kampus.
Kansallinen Kokoomus perusti opiston 1980 nuorisojärjestöjensä vedotessa siihen, että muillakin suurilla puolueilla oli ollut opistoja jo vuosikymmenien ajan.
Wilhelmina Nordström

Wilhelmina Nordström (1815 – 1902) oli suomalainen tyttökoulun johtaja ja ruotsiksi kirjoittanut runoilija.
Nordströmin isä oli Pyhtään kirkkoherra Samuel Nordström. Hän kävi tyttökoulua ja toimi sitten kotiopettajattarena. Nordström perusti 1862 oman tyttökoulun joka toimi aluksi Heinolassa ja myöhemmin Porvooseen. Porvoossa asuessaan Nordström ystävystyi Fredrika Runebergin kanssa. Nordström luopui koulustaan 1878 ja muutti aluksi Helsinkiin ja myöhemmin kotiseudulleen.
Nordström julkaisi yhden runokokoelman ja lisäksi hänen runojaan julkaistiin myös antologioissa ja aikakauskirjoissa.
Samuel Reshevsky

Samuel Herman (Sammy) Reshevsky (26. marraskuuta 1911 – 4. huhtikuuta 1992) oli johtava yhdysvaltalainen shakin suurmestari. Hän voitti Yhdysvaltojen shakkimestaruuden kuusi kertaa putkeen, ja hävisi tittelinsä vuonna 1973. Hän oli kandidaattina shakin maailmanmestaruusotteluun kolme kertaa (1948, 1953, 1968). Hän oli myös shakkikirjailija.
Reshevski syntyi Ozorkówissa Łódźin lähellä (silloinen Venäjän keisarikunta, nykyinen Puola) Hän kuoli New Yorkissa, Yhdysvalloissa.
Sälekaihdin

Sälekaihdin on ikkunaan yleensä kiinteästi asennettava verho, joka on valmistettu langoilla toisiinsa yhdistetyistä puu- tai metallisäleistä. Kääntämällä säleiden suuntaa verhoon liittyvän mekanismin avulla huoneen valoisuutta voi helposti säätää ja samalla rajoittaa auringon suoraa paistetta. Samojen lankojen avulla sälekaihtimen voi myös kerätä nippuun, kokonaan pois ikkunan edestä. 
Sälekaihdin asennetaan tavallisimmin ikkunalasien väliin, mutta on olemassa myös kokonaan ikkunoiden sisä- tai ulkopuolelle asennettavia pinta-asennusmalleja. Ikkunan sisäpuolelle asennetut sälekaihtimet keräävät pölyä ja takertuvat helposti huonekasveihin ja ikkunalaudan koriste-esineisiin .
Sälekaihtimien historia ulottuu jo muinaiseen Egyptiin, jossa ihmiset sitoivat kaisloja toisiinsa peittääkseen talojensa ikkuna-aukot.
Nykyisin puhutaan sälekaihtimien integroinnista. Käytännössä tämä tarkoittaa että säätötangot ja nostonarut eivät ole enää näkyvissä, vaan ne korvaa siisti ikkunan karmiin kiinnitetty rasia, jonka kautta kaihdinta voidaan säätää.
Makrofagi

Bakteerien ja virusten tuhoaminen kudoksissa

Kun ihoon on tullut haava, lähellä päivystävät makrofagit tunnistavat pinnallaan olevien reseptorien avulla kehoon päässeen bakteerin pinnassa olevat vieraat molekyylit ja viruksen kaksinkertaisen RNA:n. Yhdellä makrofagilla on vain tietyntyyppisiä reseptoreita. Tehtyään tunnistuksen makrofagit alkavat erittää kemokiinejä, hälytysmolekyylejä. Hiussuonten seinämien solujen välistä tihkuu suonesta kudokseen mikrobeille vahingollisia interferoneja ja komplementtiproteiineja. Käynnistyy tulehdus, ja hiussuonten monosyytit aktivoituvat. Monosyytit jäävät solukalvojensa proteiineista kiinni hiussuonten seinämissä aktivoituneihin selektiinimolekyyleihin. Monosyyttien liike suonissa hidastuu, kunnes ne pysähtyvät. Ne ryömivät ulos hiussuonesta endoteelisolujen välistä, muuttuvat makrofageiksi ja liikkuvat haavan suuntaan. Makrofagit tunnistavat bakteerit ja kietovat solukalvoaan bakteerien ympärille. Makrofagin sisään joutuneesta rakkulasta tulee fagosomi. Nämä fagosomit sisältöineen kulkeutuvat lysosomien kylkeen ja sulautuvat niihin. Bakteerit hajoavat entsyymien käsittelyssä, niiden jäännökset poistuvat, ja hiussuonten seinämä palautuu ennalleen.

Muita toimintoja

Makrofagien erittämät vesiliukoiset sytokiinit osallistuvat kehon puolustustaistelussa solujen väliseen tiedotukseen ja toimintojen ajalliseen koordinointiin.
Makrofagit myös siivoavat pois ikääntyneitä soluja, ohjelmoidun solukuoleman jäljiltä kuolleita soluja sekä kudosjätteitä. Poistettavien solujen pintarakenne on muuttunut niin, että makrofagit pystyvät ne tunnistamaan. Makrofagit hajottavat vanhoja punasoluja maksassa ja pernassa yli sata miljardia päivässä, jolloin punasolujen hemoglobiinin rauta saadaan uuteen käyttöön.
Helttasorsa

Levinneisyys

Helttasorsaa tavataan kotoperäisenä Australiassa. Sen kantaa on arvioitu suhteellisen pienestä suureksi. Sen kannankehitys on laskeva, mutta lajin ei uskota olevan vaarassa, ja helttasorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elinympäristö

Helttasorsa elää syvissä makean veden laguuneissa, joissa on tiheää kaislikkoa. Lajia tavataan yleensä yksittäin tai pareittain, mutta talvisin helttasorsa voi muodostaa keskisuuria tai suuria parvia.

Ravinto

Helttasorsa syö pääasiassa eläinperäistä ravintoa, kuten vesihyönteisiä, äyriäisiä, etanoita, kaloja, sammakoita ja vesilintujen poikasia. Se voi kuitenkin syödä myös vesikasvien siemeniä.
Kazakstanin parlamenttivaalit 1999

Mažiliksen vaalit 1999 järjestettiin 17. syyskuuta ja 10. lokakuuta 1999 Kazakstanin presidentin 7. heinäkuuta 1999 antaman asetuksen perusteella. Kymmenen edustajaa valittiin kansallisilta puoluevaalilistoilta 10. lokakuuta samoin kuin myös kaksikymmentä muuta, jotka olivat saaneet enemmistön äänistä enemmistövaalipiireissä. Neljäkymmentäseitsemän muuta valittiin 24. lokakuuta vaalien toisella kierroksella. Kazakstanin keskusvaalilautakunta vaati uusia vaaleja 67 piirissä Atyrayn kaupungissa, Etelä-Kazakstanin alueella ja Dzhambulin alueella. Kazakstanin vaalilait eivät sallineet alkuperäisten ehdokkaiden olla ehdolla enää samoissa vaalipiireissä.
Naisia valittiin kahdeksan.
Karl Shuker

Karl P. N. Shuker (s. 1959) on brittiläinen eläintieteilijä. Hän työskentelee kokoaikaisena freelance-kirjailijana ja konsulttina, erikoisalanaan kryptozoologia, jossa hän on kansainvälisesti tunnettu. Shuker matkustaa säännöllisesti ympäri maailman, ja esiintyy myös usein televisiossa ja radiossa. Hänestä on sanottu, että hän "on nykyisin kansainvälisesti tunnustettu kirjailija ja tutkija kaikissa näkökulmissa eläintieteeseen ja selittämättömiin ilmiöihin, itse Heuvelmansin kruununperijä".
Shuker valmistui Leedsin yliopistosta alanaan eläintiede (zoologia) ja Birminghamin yliopistosta alanaan eläintiede ja vertaileva fysiologia. Hän on jäsenenä monissa tieteellisissä ja kirjailijoiden yhteisöissä. Shuker on kirjoittanut satoja artikkeleita ja 13 kirjaa. Kirjoituksissaan ja tutkimuksissaan Shuker on ollut ensimmäinen, joka on tuonut yleiseen tietoisuuteen suuren määrän aiemmin vähän tunnettuja eläimiä kryptozoologian alalta. Omien julkaisujensa lisäksi Shuker on Guinnessin ennätysten kirjan eläintieteellinen neuvonantaja. Haarniskaisten laji Pliciloricus shukeri on nimetty hänen mukaansa (2005).
Dong Dong

Ura

Dong voitti olympiakultaa henkilökohtaisesta kilpailusta vuoden 2012 kesäolympialaisista Lontoosta. Hän voitti olympiapronssia samasta lajista vuoden 2008 kesäolympialaisista Pekingistä.
MM-kilpailuista Dong on saavuttanut kahdeksan kultaa ja kolme hopeaa. MM-mitaleista kolme kultaa ja kaksi hopeaa on henkilökohtaisia. Aasian kisoista Dongilla on yksi henkilökohtainen kulta vuodelta 2010 ja World Gameseista yksi parikilpailun kulta vuodelta 2013.
Amerikkalainen jalkapallo (urheiluväline)

Amerikkalainen jalkapallo on peliväline, jota käytetään amerikkalaisessa jalkapallossa. Soikean muotoinen pallo on ommeltu yhteen neljästä palasta. Pallon päällä on punotut nyörit, joiden alkuperäinen tarkoitus oli sitoa pallo yhteen. Nykyään nyörien tehtävä on helpottaa pallon heittämistä. Amerikkalaiset jalkapallot valmistetaan lehmän nahasta tai kumista.
Amerikkalaisen jalkapallon viralliset mitat ovat kansainväliset. Pallon leveys tulee olla 10,875–11,4375 tuumaa. Pituus on  20¾–21¼ tuumaa ja ympärysmitta 27¾–28½ tuumaa. Pallon paine on oikein täytettynä 12,5–13,5 psi ja pallo painaa 14–15 unssia. Naisten ja nuorten pallojen koot ovat hieman pienempiä.
NFL-liigan virallinen pelipallo on nimeltään Wilsonin valmistama The Duke, New York Giantsin pitkäaikaisen omistajan Wellington Maran mukaan.

Historia

Amerikkalainen jalkapallo on lajina kehittynyt rugbystä ja alun perin amerikkalaisessa jalkapallossa käytettiinkin rugbypalloa. Ensimmäiset pallot oli tehty täyteen puhalletuista sian virtsarakoista, jotka päällystettiin nahalla. Tästä johtuu pallon nykyinen lempinimi pigskin, siannahka. Pallot olivat alun perin melkein pyöreitä, joskin pelin mittaan ne tapasivat tyhjentyä ja muuttua soikeammiksi.  Pallosta kehittyi 1800-luvun lopulla helpommin kannettavan soikeahkon melonin muotoinen, jota oli hankala heittää.
Eteenpäinsyöttö sallittiin amerikkalaisessa jalkapallossa vuonna 1906, minkä seurauksena pelipalloa alettiin kehittää heitettävämmäksi. Kilpailujen laajeneminen kansallisiksi standardoi pallojen mittoja ja muotoa. Nykyisen muotonsa pallo sai vuonna 1935. Vuonna 1956 pelipallot saivat valkoiset raidat, jotta ne nähtäisiin paremmin hämärässä. Sittemmin raidat ovat taas hävinneet pallosta, mutta niitä käytetään edelleen high school- ja college-palloissa.
František Ladislav Rieger

František Ladislav Rieger (10. joulukuuta 1818 Semily, Böömi – 3. maaliskuuta 1903 Praha) oli tšekkiläinen poliitikko, joka toimi 1800-luvulla tšekkinationalistien johtajana.
Rieger väitteli lakitieteen tohtoriksi vuonna 1846. Hän osallistui innokkaasti vuoden 1848 vallankumoustapahtumiin: Hän oli mukana Prahaan keskittyneessä panslavistisessa toiminnassa, johti valtuuskuntaa, joka esitti Itävallan hallitukselle tšekkien kansalliset vaatimukset, ja oli johtavana tšekkiedustajana Kremsierissä vuosina 1848–1849 kokoontuneessa perustuslakia säätävässä kansalliskokouksessa. Rieger ajoi slaavien autonomiaa Habsburgien valtakunnassa sekä perustuslaillisia uudistuksia. Vallankumouksen epäonnistumisen jälkeen hän lähti maasta ja asui joitakin vuosia Ranskassa ja Englannissa. Vuonna 1853 hän meni naimisiin historioitsija-poliitikko František Palackýn tyttären kanssa. Palattuaan kotimaahansa Rieger keskittyi aluksi kirjallisiin töihin ja julkaisi runoja. Hän julkaisi myös taloustieteellisiä tukielmia. Riegerin julkaisemana ilmestyi myös vuosina 1859–1874 ensimmäinen tšekinkielinen tietosanakirja, 11-osainen Slovník naučný.
Vuonna 1861 Rieger perusti merkittävän poliittisen päivälehden, Národní listyn. Samana vuonna hänestä tuli myös niin sanotun tšekkiläisen puolueen johtaja Böömin maapäivillä ja hänet valittiin vastaperustetun Itävallan valtakunnanneuvoston (reichsrat) alahuoneeseen. Rieger vastusti Anton von Schmerlingin yhtenäistämispolitiikkaa ja hänen johdollaan tšekkiedustajat ryhtyivät kesäkuussa 1863 boikotoimaan valtakunnaneuvostoa luopuen paikoistaan. Parlamentin boikotointi jatkui lähes keskeytyksettä vuoteen 1879 asti. Sinä aikana tšekkiläinen puolue jakautui kahtia ja Rieger jäi konservatiivisemman siiven johtajaksi. Nuorempia jäseniä vieroittivat eräät hänen kiistanalaiset ratkaisunsa ja poliittiset harha-askeleensa. Vuoden 1867 Moskovan panslavistikongressissa Riegerin katsottiin myötäilleen venäläisiä panslavisteja ja vuosina 1869–1870 hän teki aloitteita Ranskan suuntaan; molemmat teot ärsyttivät myös tärkeitä piirejä Itävallassa.
Boikotin päätyttyä Rieger palasi vuonna 1879 valtakunnanneuvostoon ”vanhatšekkiläisten” johtajana ja ryhtyi tukemaan Taaffen hallitusta. Riegerin tavoitteena oli autonomian saaminen Böömille historiallisten oikeuksien (staatsrecht) perusteella, mikä edellytti lojaaliutta Habsburgien monarkialle. Kun hän lisäksi myötäili kirkollisia piirejä ja maanomistaja-aatelia, alkoivat nuortšekkiläiset hyökkäillä yhä kiivaammin häntä vastaan. Rieger menetti vuoden 1889 vaaleissa paikkansa maapäivillä ja 1891 myös valtakunnanneuvostossa, minkä jälkeen hän vetäytyi politiikasta. Hänet nimitettiin kuitenkin 1896 valtakunanneuvoston ylähuoneen jäseneksi ja korotettiin pian sen jälkeen vapaaherraksi.
Nostattamastaan vastustuksesta huolimatta Rieger oli aikansa vaikutusvaltaisin tšekkien kansallisten pyrkimysten puolustaja. Valtakunnanpolitiikan lisäksi hän vaikutti Prahan kaupungin kunnallispolitiikassa ja edisti Tšekin kansallisteatterin, kansallismuseon sekä erillisen tšekkiläisen yliopiston perustamista kaupunkiin. Rieger kuoli vuonna 1903 ja hänet haudattiin Vyšehradin hautausmaalle Prahaan.
Nils Edelman

Nils Holger Edelman (1918–2005) oli suomalainen geologi ja geologian ja mineralogian professori Åbo Akademissa.
Väitöskirjan ohella hänen tärkeimmät työnsä kohdistuvat Suoman lounaissaariston geologiaan. Vuonna 1994 häneltä ilmestyi teos Filosofer, forskare och filurer ur geologins historia.
Hän sai nimityksen professoriksi vuonna 1964.
Casualties of Cool

Tausta

Henkilökohtaisessa blogissaan Townsend on kommentoinut albumia seuraavasti:
»"Casualties of Cool [on] minun ja Che'n duo... Se kuulostaa kummittelevilta Johnny Cashin kappaleilta. myöhäisillan musiikkia, täysin eristäytynyt äänimaailma ja täysin erilaiselta mitä olen tehnyt. Che laulaa suurimman osan päävokaaleista, ja se on luultavasti todenperäisin heijastus siitä kuka olen elämäni tässä pisteessä. Yritän julkaista sen tandemina Epicloudin kanssa."»
Albumin kappalelistaus julkistettiin 14. lokakuuta 2013.
Wilhelm Müller

Johann Ludwig Wilhelm Müller (7. lokakuuta 1794 Dessau – 1. lokakuuta 1827 Dessau) oli saksalainen runoilija, lisänimeltään "kreikkalais-Müller" (saks. Griechen-Müller). Hän syntyi Dessaussa räätälin perheeseen. Müller alkoi opiskella filologiaa Berliinin yliopistossa vuonna 1812, ja seuraavana vuonna hän ilmoittautui vapaaehtoisena Preussin armeijaan osallistuakseen Napoleonin-vastaiseen vapaussotaan. Vuonna 1814 hänet ylennettiin vänrikiksi (saks. Leutnant).
Müllerin varhaisimmat runot julkaistiin Bundesbluten-kokoelmassa vuonna 1816. Vuosina 1817–1818 hän matkusteli Italiassa, ja vuonna 1819 hänet nimitettiin kymnaasinopettajaksi Dessauhun, myöhemmin herttuan kirjaston hoitajaksi. Italian-muistojaan hän kuvasi runoteoksessa Rom, Römer und Römerinnen.
Müller oli vapaamuurari. Hänet otettiin vuonna 1820 leipzigilaiseen loošiin Minerva zu den drei Palmen.
Vuonna 1821 Müller avioitui Adelheid Basedow'n kanssa, ja he saivat kaksi lasta. Lapsista nuorempi oli orientalisti ja uskontotieteilijä Friedrich Max Müller (1823–1900).
Müller sai hovineuvoksen arvonimen vuonna 1824. Hän sairastui hinkuyskään vuonna 1826; hänen terveytensä heikkeni nopeasti ja hän kuoli seuraavana vuonna sydänkohtaukseen.
Müller tuli tunnetuksi romanttisesta, kansanlaulunomaisesta runoudestaan, joka sisälsi yhteiskuntakritiikkiä. Tunnetuimpia runokokoelmia ovat Gedichte aus den hinterlassenen Papieren eines reisenden Waldhornisten I–II (1821–1824) ja Lyrische Reisen und epigrammatische Spaziergänge (1827). Hän liittyi ns. filhelleeniseen liikkeeseen, joka tuki Kreikan vapaussotaa, ja sai vaikutteita lordi Byronilta, joka osallistui vapaussotaan. Runo- ja käännöskokoelmissa Lieder der Griechen (1821–1824) ja Neugriechische Volkslieder (1825) hän ilmaisi tukensa kreikkalaisille, jotka taistelivat turkkilaisia vastaan.
Müller tunnetaan nykyään parhaiten runoista, joita säveltäjä Franz Schubert käytti kahden laulusarjansa Die schöne Müllerin ja Winterreise sanoituksina.
Kilpikiertokasvit

Tuntomerkit

Kilpikiertokasvit ovat joko puu- tai ruohovartisia köynnöksiä, jotka kiipeilevät kiertymällä; eräät lajit ovat pensaita tai puita. Aineenvaihduntatuotteisiin kuuluvat eräät alkaloidit ja terpenoidit, joskus myös tanniinit. Kasveissa on myös riveittäin erityssoluja, ja kivisolut sekä oksalaattikiteet ovat yleisiä. Karvat ovat yksi- tai monisoluisia. Lehdet ovat tavallisesti yksinkertaisia, suvussa Burasaia kerrannaisia, ja lapa on enemmän tai vähemmän kilpimäinen, kourasuoninen, ehytlaitainen tai joskus hampainen tai liuskainen; ruodin tyvessä ja kärjessä on paksunnokset (pulvinukset). 
Kasvit ovat kaksikotisia. Kukat ovat pieniä, usein kolmilukuisia, ja sijaitsevat lehtihankaisissa kukinnoissa. Kukan osat kiinnittyvät pohjukseen kiehkuroittain tai kierteisesti. Kehälehtiä on ulkokiehkurassa 1–12 ja sisäkiehkurassa 0–8 usein yhteenkasvanutta, enemmän tai vähemmän terälehtimäistä ja mettä erittävää lehteä. Hedekukissa on kolme, kuusi, 12 tai joskus jopa 40 hedettä, joiden ponnenpuoliskot tavallisesti sijaitsevat päällekkäin, sekä toisinaan emilehtien jäänteitä eli pistillodeja. Emikukissa voi olla joutoheteitä, ja erillisiä emejä on 1–30; emiö on usein gynoforin kannattelema. Luotti on enemmän tai vähemmän mutkalaitainen. Kussakin emissä on kaksi käyristynyttä, usein yksikalvoista siemenaihetta, joista vain toinen on toimiva eli fertiili. Kukin hedelmöitynyt emi kehittyy pieneksi yksisiemeniseksi luumarjaksi, jonka tyvipuolella vartalo on vielä jäljellä. Siemenet ovat käyriä ja niissä on istukan muodostama painauma; niiden muoto on tyypillisesti puolikuumainen, mistä johtuu kasvien nimi monissa kielissä tieteellinen nimi mukaan luettuna: 'kuusiemenet'. Siemenessä on tavallisesti eri tavoin kirjava siemenvalkuainen (endospermi) ja pitkä alkio.

Levinneisyys

Kilpikiertokasvit ovat enimmäkseen tropiikin alankometsien kasveja ja tärkeä liaaniheimo.

Luokittelu

Menispermaceae on sukua happomarjakasveille (Berberidaceae) sekä leinikkikasveille (Ranunculaceae) ja muodostaa niiden kanssa yhteisen kehityshaaran Ranunculales-lahkossa. Erään viimaikaisen arvion mukaan kehityshaara eli kladi lienee noin 89,9 miljoonaa vuotta vanha.
Kilpikiertokasveihin kuuluu 70 sukua ja 442 lajia, jotka jaetaan kahteen alaheimoon.

Alaheimo Tinosporoideae

Kasvien siemenet ovat lähes pallomaisia tai munuaisenmuotoisia ja niissä on kirjava endospermi; sirkkalehdet ovat lehtimäisiä. Alaheimossa on 27 sukua ja 142 lajia tropiikissa ja Pohjois-Amerikan itäosassa. Suurimmat suvut ovat Tinospora (32 lajia) ja Odontocarya (30 lajia).

Alaheimo Menispermoideae

Kasvien hedekukissa on joskus yhteen kasvaneet heteenponnet ja tavallisesti emien jäänteitä. Emikukissa on tavallisesti joutoheteitä ja useita erillisiä emilehtiä, harvoin niitä on vain yksi. Vartalo kiinnittyy emin laitaan tai tyveen. Siemenessä on käyrä alkio, jonka sirkkalehdet ovat kielekemäisiä tai lähes liereitä, joskus möyheitä. 
Alaheimoon kuuluu 44 sukua ja 300 lajia tropiikissa sekä Pohjois-Amerikan itäosassa ja Itä-Aasiassa. Runsaslajisimmat suvut: Abuta (21 lajia), Cyclea (30 lajia) ja Stephania (30 lajia).
Sicherheitsdienst

Toinen maailmansota

SD nousi keskeisimmäksi tekijäksi kun Valtakunnan pääturvallisuusvirasto RSHA perustettiin. SD:n operatiivisista osista muodostettiin Amt III (paitsi ulkomaan tiedustelun osalta, joka sijoitettiin Amt VI:een), Gestaposta Amt IV ja Kriposta vastaavasti Amt V. SD oli tiedonhankintavirasto, Gestapo ja Kriminalpolizei olivat poliittisen poliisijärjestelmän toimeenpanevia virastoja. SD antoi tarvittaessa taustatukea Gestapolle. Sekä SD ja Gestapo olivat vankasti Heinrich Himmlerin hallinnan alaisena hänen toimiessaan Saksan poliisivoimien johtajana. Myöhemmin vuonna 1944 useimmat osat sotilaallisen tiedustelun Abwehr-organisaatiosta liitettiin Amt VI:een.
Vuodesta 1941 SD perusti valloitetuille alueille erityisiä ihmisten surmaamisryhmiä, Einsatzgruppen (toimintaryhmät), virallisesti Einsatzgruppen der Sicherheitspolizei und des SD. Tarkoitus oli surmata natsihallinnon ei-toivotuksi määrittelemä väestö (Untragbaren Elemente) itärintaman valloitetuilta alueilta. Päätehtävä oli etsiä ja tappaa juutalaisia ja kommunisteja, mutta kohteeksi joutui myös romaneita, älymystön edustajia ja mielenvikaisia.

Johtajat

Heydrich oli turvallisuuspoliisin ja SD:n (RSHA) johtaja salamurhaamiseensa asti vuonna 1942, jonka jälkeen tehtävässä toimi Ernst Kaltenbrunner. Kaltenbrunner otti viran vastaan 30. tammikuuta 1943 ja pysyi johdossa sodan loppuun asti.
Sodan jälkeen SD:n korkeinta johtoa joutui oikeuteen sotarikoksista Nürnbergissä. Organisaation johtajana Ernst Kaltenbrunner todettiin syylliseksi rikoksiin ihmiskuntaa vastaan. Hänen kuolemantuomionsa toteutettiin hirttämällä.

Suomi

Jatkosodan loppuvaiheissa natsi-Saksan ja Suomen välirikon lähestyessä ja Suomen pyrkiessä erillisrauhaan vuorineuvos Petter Forsström osallistui elokuussa 1944 Saksan tiedustelupalvelu SD:n organisoimaan kokoukseen, jossa perustettiin saksalaismielinen vastarintaliike Suomeen. Forsström osaltaan rahoitti organisaation toimintaa muun muassa ostamalla moottoriveneitä, joilla hoidettiin etappikuljetuksia Ruotsiin. Organisaation paljastumisen jälkeen Forsström sai kuuden vuoden kuritushuonetuomion, josta hän kärsi käytännön mukaan puolet.