Kalle Päätalo

Elämäkerta

Päätalo syntyi ja vietti lapsuutensa Taivalkosken Jokijärven kylällä. Kalle oli vanhempiensa kahdeksasta lapsesta toiseksi vanhin. Ennen Kallea oli syntynyt Toivo, joka kuitenkin kuoli vauvana. Kallen jälkeen perheeseen syntyi vielä yksi poika ja viisi tyttöä. Päätalon vanhin sisar oli Martta Aili (myöh. Siljola, Keskisimonen ja Lohilahti, 1922–1974). Seuraava sisarus oli veli Manne (s. 1. tammikuuta 1925), hän kuoli puukotuksen uhrina 2. syyskuuta 1947. Nuoremmat sisarukset olivat Elli Edith (Hartikainen, 1927–2003), Alma Terttu (Hiltunen, 1930–), Aune Valpuri (Kiviranta, 1934–) ja Suoma Kaarina (Vahtola, 1937–1996).
Kallen isä Lauri Herman Päätalo oli kotoisin Jokijärven Päätalosta. Häntä kutsuttiin yleensä Herkoksi tai Hemmaksi (korkonimenä Pää-Herkko), Laurista ei puhunut kukaan. Hänen vanhempansa joutuivat kuitenkin muuttamaan kotitalostaan, kun talo siirtyi setä-Janille. Herkko vietti paljon aikaa pois kotoa metsätöissä, hän toimi uitoissa porukan johtajana, kymppinä, ja työmaan varapäällikkönä, tulipiippuna, sekä myös ukkoherrana, työnjohtajana. Talvella työnä olivat talvisavotat. Hänelle ansiotyöt olivat kaikki kaikessa. Hän koetti kasvattaa Kallesta perinteistä työteliästä koillismaalaista miestä. Herkko oli kuitenkin terveenäkin huonohermoinen ja ajautui 30-luvun alussa mielisairauteen, jonka takia oli aluksi mielisairaalassa Oulussa ja myöhemmin pakkotyössä Pelson varavankilassa. Tämä oli eniten kielteisesti Kallen lapsuuteen vaikuttanut kokemus. Herkko kuitenkin parani taudista keväällä 1936.
Herkon sairaus tuotti kuitenkin paljon kirjoitettavaa. Hänen kielenkäyttönsä oli myös tavallista tarkempaa, hänellä oli taito etsiä kuhunkin tilanteeseen juuri sopiva sana, ja jollei sitä ollut, hän saattoi keksiä sanan.
Kallen nuoruuden lukuharrastukseen Herkko suhtautui penseästi. Vielä penseämmin hän suhtautui kirjoittamiseen. Hän ei koskaan muuttanut suhtautumistaan kirjailijan työhön. Toisen tiedon mukaan Päätalon isä Hermanni alkoi vasta vanhoilla päivillään ymmärtää poikaansa ja kehui kuinka "näpsäkän" työn Kalle oli keksinyt.
Äiti Riitu Päätalo (Riitta-Stiina s. Neulikko) oli luonteeltaan lempeämpi ja lisäksi vanhoillislestadiolainen, joskin uskovaisena vapaamielisimmästä päästä. Hän oli kotoisin Taivalkosken Metsäkylästä ja oli lapsena joutunut huutolaiseksi vanhempien kuoltua sairauteen. Hän harjoitti kupparin ammattia ja hänellä oli myös hitunen noidan taitoja. Luonteeltaan hän oli kaksijakoinen: toisinaan raudankova, toisinaan vieraidenkin vastoinkäymiset saivat hänet kyynelehtimään.
Päätalo kävi kansakoulun 1928–1933, jonka jälkeen hän oli 13-vuotiaasta alkaen töissä savotoissa ja tukinuitoissa. Päätalo haaveili pienestä pitäen kirjoittamisesta, vaikka kirjailijan ammattia päätyönään hän ei pitänyt realistisena. Hän piti lukemisesta, ja kunnan kirjastossa varattiin ensimmäisenä uudet kirjat Päätalolle ja hänen ystävilleen. Merkittävä oppikirja oli Päätalon poikkeuksellisesti Helsingistä itselleen tilaama Mika Waltarin kirja Aiotko kirjailijaksi?. Päätalon omia suosikkikirjailijoita olivat muun muassa Jussi Lainio, Santeri Ivalo, Toivo Pekkanen ja Pentti Haanpää sekä ulkomaisista kirjailijoista Jack London.
Armeijaan hän lähti vapaaehtoisena talvisodan aikana 29.12.1939. Jatkosodassa hän haavoittui ja palveli sen jälkeen Siiranmäen vankileirillä talousaliupseerina. Sodan jälkeen Päätalo muutti Tampereelle. Päätalo työskenteli kirvesmiehenä rakennustyömailla. Hän meni teknilliseen kouluun syksyllä 1947 ja valmistui rakennusmestariksi 1949 Tampereen teollisuuskoulusta. Hän rakensi Tampereen Viialaan Kirvestielle itselleen ja vaimolleen talon, joka valmistui lokakuussa 1950. Hän työskenteli Taivalkosken kunnan rakennusmestarina 1951–1952. 
Päätalo avioitui Helvi Ojalan (1918–2003; kirjanimi Laina Puronen) kanssa 28. toukokuuta 1944. Heidän avioliittonsa päättyi muun muassa naissotkujen vuoksi eroon; kirjoissaan Kalle Päätalo kuvaa avoimesti suhdettaan nuoreen Sääksmäen tyttöön, jonka annetaan ymmärtää synnyttäneen aviottoman lapsen Kalle Päätalolle. Avioliitto tuomittiin eroon huorinteon vuoksi. 
Toisen avioliittonsa Päätalo solmi 14. syyskuuta 1955 Elli Helena (Leena) Janakan (1927–2005) kanssa. Heille syntyi kaksi tytärtä: Riitta Liisa 1956 ja Elina Tuulikki (1959–2008). Vaimo jaksoi kannustaa Päätaloa, vaikka Päätalon ensimmäiset kirjoitukset palasivat kustantajalta takaisin. 
Päätalo oli 1950-luvulla ja 1960-luvun alussa mestarina useilla rakennustyömailla Tampereella ja sen lähiympäristössä. Näitä olivat muun muassa Vesilahden kirkonkylän kansakoulu, Attilan kenkätehtaan laajennus (Yliopistonkatu 38), Tampereen Rakennusmestarien talo (Tuomiokirkonkatu 17), Solenan kenkätehdas (Salhojankatu 42), Asunto Oy Ilmarinkatu 8 Tammelantorin laidassa, Kangasalan kirkonkylän kansakoulun laajennus, rautatieläisten asuintalo Kiskolinna (Sammonkatu 18–20) sekä tuberkuloosia sairastaneiden asuintalo Tubilinna (Sammonkatu 39). Viimeksi Päätalo oli vastaavana mestarina rakentamassa Pirkanmaan sairaalaa (nykyinen Kaivannon sairaala) Kangasalan Kaivannolla 1962–1963. 
Esikoiskirjaansa Ihmisiä telineillä Päätalo ryhtyi kirjoittamaan tammikuussa 1956 ja sai sen valmiiksi 1958. Päätalo alkoi menestyä kirjailijana, ja teoksia syntyi tiheään tahtiin. Vapaaksi kirjailijaksi hän jäi 1963. Kirjailijaliittoon hän liittyi 1961.
Päätalolle myönnettiin professorin arvo joulukuussa 1978. Oulun yliopiston humanistisen tiedekunnan kunniatohtoriksi hänet vihittiin kesäkuussa 1994. Vuonna 1999 hän sai Väinö Linnan palkinnon ja Suomi-palkinnon.
Kalle Päätalo eli Tampereella unohtamatta kuitenkaan kotipitäjäänsä Taivalkoskea, jossa kävi usein. Päätalo kuoli asbestin aiheuttamaan keuhkosyöpään Tampereella 20. marraskuuta 2000. Hänet on haudattu Messukylän kirkon hautausmaalle sankarihautojen lähelle.

Tuotanto

Päätalo kuvasi teoksissaan usein metsä- ja rakennustöitä, joista hänellä oli paljon omakohtaisia kokemuksia. Päätalon koko tuotanto kertoo köyhyydestä ja kurjuudesta, rehellisellä työllä kunnon elinmahdollisuuksien puolesta ponnistelevasta kansanosasta. 
Päätalo on kirjoittanut kaksi sarjaa, Koillismaa- ja Iijoki-sarjat. Koillismaa-sarjaan kuuluu viisi ja Iijoki-sarjaan 26 teosta. Yhteensä Päätalo kirjoitti 39 romaania, kolme näytelmää ja kolme kertomuskokoelmaa.
Iijoki-sarjassa hän kuvaa elämäänsä varhaislapsuudesta vanhuuteen. Iijoki-sarjan henkilöiden nimet ovat Taivalkosken kuvausten osalta oikeita ja myöhempien vaiheiden osalta peitenimiä. Päätalo on merkittävä koillismaalaisen selkoskulttuurin kuvaaja. 
Päätalo kirjoitti kirjansa vanhalla kirjoituskoneella, ja hän kirjoitti jokaisen kirjan kolmeen, jopa neljään kertaan täysin uudelleen. Vuodesta 1986 Päätalolla oli jo tietokone. Eräässä haastattelussa hän sanoi, että häntä hävettää tietokoneen käytön helppous ja se, miten vaivatonta käsikirjoituksen teko tietokoneella oli. Päätalon tuotannon julkaiseminen jatkui vielä hänen kuolemansa jälkeen muutamien vuosien ajan.

Romaanit

Edvin Laine ohjasi kaksi Päätalon romaaniin perustuvaa elokuvaa, Viimeisen savotan (1977) ja Ruskan jälkeen (1979). 
Mikko Niskanen tarttui Päätalon Iijoki-sarjaan 1980-luvulla. Elämän vonkamies (1986) on romaaneihin Huonemiehen poika, Tammettu virta ja Kunnan jauhot perustuva 8-osainen televisiosarja ja siitä on tehty myös parituntiseksi lyhennetty samanniminen elokuvaversio. Sarjan jatkoksi Niskanen ohjasi elokuvan Nuoruuteni savotat (1988), jonka pohjana ovat romaanit Kunnan jauhot, Täysi tuntiraha ja Nuoruuden savotat. Päätalo-sarja jäi kesken Niskasen kuoltua vuonna 1990.
Vuonna 2002 Taivalkoskella kuvattiin Hannu Kahakorven ohjaama niin sanottu Päätalo-pilotti, jolla haettiin rahoitusta pitempää elokuvaa varten. Paikallisten harrastajanäyttelijöiden ja elokuvan ammattilaisten voimin tehdyn lyhytelokuvan nimi oli Räntyt ja kuoletukset. Kallea näytteli ristijärveläinen Aki Kuvaja.

Elämäkerta

Syksyllä 2008 ensi-iltansa sai Hannu Kahakorven ohjaama Päätalon elämäkertaelokuva. Sen pääroolissa ovat Kai Lehtinen sekä kirjailijan toista vaimoa Leenaa esittävä Susanna Anteroinen. Elokuva sai ensi-iltansa 26. syyskuuta 2008. Ennen Helsingin ensi-iltaa oli elokuvaa esitetty myös Koillismaalla.

Organisoitu Päätalo-aiheinen toiminta

Kirjailijan tuotantoa vaalii vuonna 1979 perustettu Kalle Päätalon -seura ry., jossa on noin 700 jäsentä. Seuran nimi muutettiin kirjailijan kuoleman jälkeen vuonna 2001 Kalle Päätalo -seuraksi. Seura julkaisee keväisin ilmestyvää lehteä nimeltä Päätalosanomat. Taivalkoskella on järjestetty vuodesta 1981 alkaen joka vuosi heinäkuun alussa myös Päätalopäivät.
Vuonna 1990 Gummerus, Kalle ja Leena Päätalo, Taivalkosken kunta, kirjapaino Kaleva ja Kalle Päätalo -seura perustivat Kallioniemi-säätiön. Säätiö hoitaa Kallioniemeä, joka museoitiin 1990 ja on auki yleisölle kesäisin. Se ylläpitää myös Päätalo-instituuttia, joka antaa kirjoituskoulutusta ja järjestää kirjoituskilpailuja.
Päätalo-keskus Taivalkosken koulukeskuksessa kirkonkylällä avattiin yleisölle 1.7.2009. Keskukseen kuuluu
näyttelytilat (Kalle Päätalon näköistyöhuone ja muuta Päätaloon liittyvää näyttelyesineistöä sekä vaihtuvien näyttelyiden tila, josta osa on Taivalkosken pääkirjaston lehtisalia), arkistotilat (Kalle Päätalon arkisto, Päätalo-instituutin satuarkisto sekä kulttuuriperinteen digiarkistot), Möllärimestari-omakustannekirjasto ja Päätalo-instituutin ja kansalaisopiston toimistotilat.
Kalle Päätalo -palkinto on Gummeruksen myöntämä palkinto.

Muistomerkit

Taivalkosken keskustorilla paljastettiin Kalle Päätalon muistomerkki kesällä 2005. Muistomerkin nimi on Kirja. 
Vuonna 2014 julkistettiin Tampereella veistos Kalle Päätalon muistolle. Se sijaitsee Tampellan kaupunginosassa olevalla Aleksandra Siltasen puistossa. Corten-teräksisen veistoksen suunnitteli Arja Renell’ ja sen nimi on Maaltamuutto. Se on jatkoa Taivalkoskella sijaitsevalle muistomerkille.
Tampereen Viialassa sijainnut Viialanpuisto nimettiin 2000-luvun alussa Kalle Päätalon puistoksi.

Päätalon lukijoilta

Päätalo sai runsaasti lukijapostia, johon hän myös usein vastasi kirjeellä tai kortilla. Jenni Janatuinen kokosi vuosien 1958 ja 1985 välisenä aikana tulleista yli tuhannesta lukijakirjeestä parisataa kirjaan, jossa ne ovat lähes alkuperäisessä asussaan mutta anonyymisti esitettyinä, Päätalon kirjailijakollegoita lukuun ottamatta. 407-sivuisen kirjan nimi on Kunnioitettu herra mestari: Ihailijakirjeitä Kalle Päätalolle 1958–1985 ja sen kustansi Johnny Kniga.