google/wiki40b huggingface dataset:
Hamed Namouchi

Ura

Keskikentällä tai hyökkäyksessä pelaava Namouchi on edustanut vuodesta 2003 vuoteen 2006 Glasgow Rangersia, johon hän siirtyi AS Cannesista ilmaiseksi. Kaudesta 2006-2007 lähtien Namouchi on pelannut Ranskan liigan FC Lorient-Bretagne Sudissa, jonne hän siirtyi Glasgow'sta 500 000 punnan siirtokorvauksella. Vietettyään joukkueessa kaksi rikkonaista kautta loukkaantumisten vuoksi, Namouchi siirtyi toukokuussa pitkän harkinnan jälkeen turkkilaiseen Sivassporiin kahden vuoden sopimuksella. Sopimus kuitenkin purettiin Namouchin henkilökohtaisten syiden vuoksi, koska ei löytänyt tyttärelleen ranskankielistä koulua ja hän oli muutaman kuukauden ilman uutta seuraa. Elokuussa 2009 Namouchi oli lähellä tehdä sopimuksen ranskalaisseura Grenoblen kanssa. Siirtoa ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Kuukautta myöhemmin saksalaisseura FSV Frankfurt kutsui Namouchin koeajalle. Sittemmin Namouchi kävi myös toisen saksalaisseuran Freiburgin kokeilussa marraskuussa. Hän sai kuitenkin vasta kuukautta myöhemmin solmittua haluamansa sopimuksen, joka kesti aluksi puolivuotta. Namouchi pelasi kauden aikana yhden ottelun ja kärsi loukkaantumisista puolen vuoden aikana. Kesällä 2010 Freiburg ei jatkanut hänen kanssaan sopimusta.
11. marraskuuta 2010 Namouchi allekirjoitti vuoteen 2012 ulottuvan sopimuksen Ranskan Ligue 2:ssa pelanneen Grenoblen kanssa.

Maajoukkue

Ensimmäisen maaottelunsa Namouchi pelasi 26. maaliskuuta 2005 Malawia vastaan. Hän on ollut mukana vuoden 2005 Maanosaliittojen Cupissa, 2006 Afrikan-mestaruuskilpailuissa ja 2006 MM-kisoissa, jossa hän pelasi kaikissa Tunisian kolmessa ottelussa täydet minuutit. Hän on pelannut 18 maaottelua, joissa on tehnyt yhden maalin.
Santamartanluura

Levinneisyys

Santamartanluuraa tavataan Kolumbian pohjoisosissa. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi, koska sen levinneisyysalue on pieni, ja koska se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Lajin populaatioksi arvioidaan 3 500–15 000 yksilöä.
Tragédie lyrique

Tragédie lyrique tai tragédie en musique (suom. Lyyrinen tragedia) on oopperan ranskalainen alalaji, joka kukoisti 1600-luvun lopusta 1750-luvulle asti. Tärkeimpiä tähän genreen luettavien teosten säveltäjiä olivat Jean-Baptiste Lully ja Jean-Philippe Rameau.
Tyylin loi 1670-luvulla Jean-Baptiste Lully loi yhdessä libretistinsä Philippe Quinault'n. Sen leviämistä edisti kuninkaan Lullylle myöntämä yksinoikeus musiikkiteatterin järjestämiseen koko Ranskan alueella. Lullyn säveltämät oopperat alkoivat ranskalaisella alkusoitolla, jonka aikana kuningas saapui teatteriin. Nämä alkusoitot olivat tyyliltään juhlallisia ja koostuivat kahdesta osasta, jotka molemmat kerrattiin. Ensimmäinen osa oli tyypillisesti homofoninen ja hidas, ja siinä käytettiin runsaasti pisteellisiä rytmejä. Toinen osa oli nopeampi ja sisälsi fuugamaista imitaatiota. Lully mukautti italialaisen resitatiivin ranskan kielen rytmiin ja intonaatioon. Resitatiiviosien bassolinja oli yleensä rytmikkäämpi ja melodia laulavampi kuin italialaisissa esikuvissaan. Oopperoiden aaria-osat olivat huomattavasti vähemmän koristeellisia kuin italialaisessa oopperassa ja pyrkivät tukemaan libreton draaman kaarta, eivät esittelemään laulajien teknistä taituruutta. Oopperoiden aiheet olivat tavallisesti peräisin antiikin mytologiasta, ja henkilöhahmot olivat yleviä ja vakavia. Oopperoissa ei juuri ollut komedian aineksia.
Jaakko Halmekoski

Jaakko Juhani Halmekoski (s. 24. kesäkuuta 1928 Heinola) oli Helsingin yliopiston farmaseuttisen kemian professori 1967–1992. Hän tutki farmaseuttista ja analyyttistä kemiaa.
Sitä ennen hän toimi farmaseuttisen opetuksen kemian apulaisprofessorina 1964–1967.
Halmekoski valmistui ylioppilaaksi 1948, filosofian kandidaatiksi 1954 ja lisensiaatiksi 1956 ja väitteli tohtoriksi 1959 Helsingin yliopistosta.
Kuuhulluus

Kuuhulluus on uskomuksissa fanaattinen tai innostunut tila tai jopa mielenhäiriö, jonka saa aikaan täysikuu. Kuuhullu voi seota väliaikaisesti tai lopullisesti. Monien taruolentojenkin uskotaan olevan aktiivisimmillaan juuri täydenkuun aikaan.
Täysikuulla uskotaan yleisesti olevan ainakin jonkinlaisia vaikutuksia ihmiseen; jotkut kokevat sen valvottavan tai tekevän hieman hermostuneemman tai innostuneemman olon. Valtaosa tilastollisista tutkimuksista ei kuitenkaan tue väitettä, että kuun vaiheet korreloisivat ihmisten käyttäytymisen kanssa, ja teoriaa pidetäänkin usein näennäistieteenä.
Monet merieläimet reagoivat täysikuuhun eri tavoilla, vaikka eivät näkisi sitä. Esimerkiksi jotkin katkaravut, planktonit ja meduusat tulevat pinnan lähelle täysikuun aikaan, vaikka kuu olisi täysin pilvien takana näkymättömissä. Rannikon läheisyydessä merieläimiin voi vaikuttaa myös kuun aiheuttama vuorovesi, mutta kuu vaikuttaa myös joihinkin syvänmeren eläimiin.
Carl Ewald von Rönne

Carl Ewald von Rönne (ven. Карл-Эвальд Магнусович Ренне, 25. joulukuuta 1663 – 29. joulukuuta 1716) oli venäläinen ratsuväenkenraali, joka osallistui suureen Pohjan sotaan ja Venäjän–Turkin sotaan 1710–1711.
Rönne avioitui Anna Lucia de Preenin (1666–1729) kanssa 1699. Hän yleni kenraalimajuriksi 1704 ja kenraaliluutnantiksi 1705.
Prutin sotaretkellä heinäkuun puolenvälin aikoihin 1711 Rönne sai toissijaisen, joskin tärkeän tehtävän kaartaa Prutjoelle edenneen osmaniarmeijan ohi ja vallata heidän huoltopisteensä, joka sijaitsi Tonavan varrella Brăilassa. Rönne matkasi 12 000-miehisen ratsuväkiosastonsa kanssa kiireellä ja eteni nopeasti kohti Brăilaa. Pietari Suuren armeija kuitenkin saarrettiin, ja hävittyään taistelun keisari joutui antautumaan. Panoksena oli paljon, sillä Pietari oli Baltacı Mehmet paššan johtaman osmaniarmeijan armoilla. Mehmet pašša kuitenkin tyytyi maltillisiin ehtoihin, sillä oli saanut sanan Rönnestä, joka oli tavoittanut Brăilan huoltopisteen samana päivänä, kun Prutin rauha allekirjoitettiin. Huoltokeskuksen häviäminen olisi vaarantanut valtavan osmaniarmeijan taistelukyvyn. Rönne, jolle sana jo vallitsevasta rauhantilasta ei etäisyyksien vuoksi ehtinyt, valloitti Brăilan, jonka joutui muutamaa päivää myöhemmin rauhan tultua luovuttamaan osmaneille.
Ennen kuolemaansa 1716 Rönne toimi Puolassa olevien joukkojen komentajana. Hänet palkittiin keisarillisen Venäjän korkea-arvoisimmalla kunniamerkillä Pyhän Andreaksen ritarikunnan kunniamerkillä.
Saara Ekström

Palkinnot ja ehdokkuudet

Saara Ekström on saanut vuonna 1995 Suomen taideyhdistyksen dukaattipalkinnon, joka myönnetään erityisestä ansiosta nuorelle, alle 35-vuotiaalle, taiteilijalle. Ekström valittiin vuonna 2005 Helsingin Juhlaviikkojen Vuoden taiteilijaksi. Ekström oli lisäksi ehdolla vuoden 2002 Ars Fennican ja vuoden 2009 pohjoismaisen Carnegie Art Awardin saajaksi.

Koulutus

Saara Ekström opiskeli Turun taideakatemiassa vuosina 1983-1986 ja vuosina 1995-1997 Pohjois-Arizonan yliopistossa.
Fenotyyppi

Fenotyyppi luonnonvalinnan kohteena

Kaikilla lajeilla, joilla tavataan seksuaalivalintaa, voi toinen sukupuoli suosia parittelukumppaninsa erityistä fenotyyppiä. Seksuaalisesti lisääntyvien lajien jälkeläiset saavat vanhempiensa geenit kokonaan uudenlaisissa yhdistelmissä. Genotyypin sisältämä koodi vaikuttaa yksilön ilmiasuun eli fenotyyppiin, ja juuri tämä fenotyyppi on luonnonvalinnan nimenomainen kohde. Populaation sisällä tapahtuva geenien muuntelu on fenotyyppisen muuntelun tärkein lähde, josta taas luonnonvalinta saa ruokansa. Luonnonvalinnalle eivät geenit tai genotyypit merkitse mitään, vaan pelkästään fenotyyppi.
Professori Richard Dawkins laajensi kirjassaan The Extended Phenotype fenotyypin vaikutuksen koskemaan myös muita eliöitä tai ympäristöä.

Reaktionormi

Reaktionormiksi kutsutaan sitä, miten genotyypin tuottama fenotyyppi suhtautuu ympäristöolosuhteisiin. Mitä joustavampi fenotyyppi (eli laajempi reaktionormi) on eliölle, sitä paremmin se on suojautunut epäedullisen valintapaineen voimalta.  Kasveilla ja muilla mikro-organismeilla on paljon laajempi kyky periytymättömään fenotyyppiseen muunteluun, kuin kehittyneemmillä eläimillä. Esimerkiksi kasvia lannoitettaessa ja kasteltaessa se kasvaa suuremmaksi, kuin mitä se mahdollisesti kasvaisi ilman näitä ympäristötekijöitä. Erilaisilla reaktionormeilla varustetut yksilöt voivat suhtautua samanlaisiin ympäristöolosuhteisiin hyvin eri tavalla.

Kuvia

Männyn kolme eri fenotyyppiä eli ilmiasua, jotka ovat muokkautuneet hyvinkin erilaisiksi ympäristön vaikutuksesta
Yūka Setō

Yūka Setō (s. 22. helmikuuta 1997 Kamikawa) on japanilainen mäkihyppääjä. Hänen seuransa on Hokkaido High-Tech Athlete Club.
Setō sijoittui Falunin MM-kilpailuissa 2015 normaalimäessä 31:nneksi ja Lahden MM-kilpailuissa 2017 14:nneksi. Vuoden 2018 talviolympialaisissa hän hyppäsi normaalimäessä 17:nneksi.
Maailmancupissa Setō esiintyi ensimmäisen kerran joulukuussa 2014 Lillehammerissa sijoittuen 32:nneksi. Parhaimmillaan hän on sijoittunut neljänneksi maaliskuussa 2018 Oberstdorfissa.
Nuorten MM-kilpailuihin Setō on osallistunut kaksi kertaa. Vuoden 2015 kisoissa hän sai joukkuemäessä pronssia ja oli normaalimäessä seitsemäs. Vuonna 2016 hän sijoittui joukkuemäessä kuudenneksi  ja normaalimäessä viidenneksi.
Prueba (1877)

Valmistus

Alus valmistettiin 1877 Caviten telakalla Filippiineillä.

Palvelus

Espanjan-Yhdysvaltain sodan alkaessa alus oli jo huonossa kunnossa. Aluksen myöhemmät vaiheet eivät ole tiedossa.
Storbackenin jätinkirkot

Sijainti

Evijärven kirkosta 14 km luoteeseen noin 300 metriä Ähtävänjoesta ja sen suuntaisesta kantatiestä 68. Kohde on joen itäpuolella sijaitsevan moreenimäen tai drumliinin lakialueen pohjoispäässä.

Jätinkirkot

Mäen laella on melko kivikkoista ja sieltä on löydetty monia kivivalleja. Osa valleista muodostavat suorakulmaisen muotoisia rakenteita, jotka on tulkittu jätinkirkoiksi. Suurempi niistä on 35–40 metriä pitkä ja 15–20 metriä leveä. Sen pituusakseli osoittaa 65° pohjoisesta myötäpäivään . Toinen jätinkirkoksi ajateltu vierekkäinen rakenne on suurin piirtein saman kokoinen, mutta kolmas, ja samalla viimeinen, on vain 25 metriä pitkä ja 15 metriä leveä. Paikan tarkastaja Tryggve Gestrin otaksui silloin, että rakenne olisi hahmotettavissa niin, että suuren kivivallin sisälle on raivattu kolme vierekkäistä kivivallia. Silloin ne tulkittiin kivivalliasumukseksi , joita oli kolme rinnakkain.
Tryggve Gestrin tutki rakenteen sisäpuolelta muutaman koekuopan. Yhdestä kuopasta löytyi kvartsi-iskoksia, mutta asumisesta syntyneestä likamaasta tai kulttuurimaannoksesta löytyi vain ohut jälki. Gestrinin mukaan kohteessa olisi ollut mahdollisesti kivikautinen sesonkiasuinpaikka.

Tutkimuksia

Vuonna 1989 kävi Tryggve Gestrin paikalla tarkastusmatkalla. Kohdetta ei olla tutkittu tarkemmin eikä siellä olla suoritettu kaivauksiakaan.
Edmund Kean

Edmund Kean (1787–1833) oli brittiläinen näyttelijä, arvion mukaan merkittävin romanttisista brittinäyttelijöistä. Kean tunnetaan Shakespearen henkilöhahmojen tulkitsijana. Ensimmäisen suuren voittonsa hän sai vuonna 1814 Shylockin roolissa Lontoon suuressa teatterissa. Hän kävi kiertueilla Amerikassa ja Pariisissa ja esiintyi siellä Shakespearen luonneosissa. Kean on myös aiheena Dumas vanhemman draamassa E.K.
O. R. Bäckman

Nuoruus ja sotilasura

Osvald Rafael Bäckman syntyi 4. heinäkuuta 1911 Tyrvään pitäjässä Satakunnassa. Hänen vanhempansa olivat Tyrvään apteekkari Otfried Abelard Bäckman ja tämän toinen puoliso, sveitsiläinen kotiopettaja Maria Elisabeth Tschopp. Bäckmanin isällä oli yhteensä kuusitoista lasta kahdesta avioliitostaan. Bäckman kuului nuorena suojeluskuntaan ja harrasti liikuntaa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Toijalassa vuonna 1933. Bäckmanin äidinkieli oli suomi, mutta hänen lapsuudenkodissaan puhuttiin myös ruotsia, saksaa ja englantia. Bäckman meni naimisiin varanotaari Asti Irmeli Tomarin kanssa vuonna 1940 ja sai tämän kanssa neljä lasta, kaikki poikia.
Bäckman valmistui Kadettikoulusta kadettialikersanttina vuonna 1936. Vuosina 1936–1939 hän palveli nuorempana upseerina ja komppaniapäällikkönä Jääkäripataljoona 3:ssa Mikkelissä ja toimi välirauhan aikana satunnaisesti ylipäällikön adjutantin majuri Ragnar Grönvallin sijaisena. Talvisodassa Bäckman toimi Karjalan kannaksella Jääkäripataljoona 3:n komppanianpäällikkönä. Hän haavoittui vaikeasti Summassa 12. helmikuuta 1940 ja menetti vasemman silmänsä. Jatkosodassa hän palveli 11. Divisioonan operatiivisen toimiston päällikkönä 1941 Laatokan Karjalassa ja siirrettiin Mikkeliin ylipäällikön nuoremmaksi adjutantiksi 6. tammikuuta 1942. Lisäksi hän toimi tasavallan presidentin nuorempana adjutanttina 4. elokuuta 1944 ja 6. tammikuuta 1946 välisenä aikana. Yleisesikuntaupseerin tutkinnon Bäckman suoritti Sotakorkeakoulussa vuosina 1946–1947.
Mannerheimin kuoltua Bäckman järjesti Mannerheim-säätiön pyynnöstä Mannerheimin Kaivopuiston kodin museoksi. Hän toimi Mannerheim-museon ensimmäisenä intendenttinä varsinaisen työnsä ohella vuosina 1951–1966. Sotien jälkeen Bäckman palveli muun muassa puolustusministerin adjutanttina vuosina 1947–1954, Jääkäripataljoona 2:n komentajana ja sotilasasiamiehenä Pohjoismaissa. Vuosina 1958–1966 hän toimi komento-osaston päällikkönä Pääesikunnassa ja sen jälkeen Karjalan Prikaatin komentajana. Kouvolan sotilaspiirin päällikkönä hän toimi 1968–1971 ja siirtyi reserviin 4. heinäkuuta 1971. Pian reserviin siirtymisen jälkeen hän aloitti noin kymmenen vuoden ajan kestäneen toimensa Invalidisäätiön kannatusyhdistyksen toiminnanjohtajana Helsingissä.

Viimeiset vuodet

Bäckman kävi useasti Mannerheim-museolla muistelemassa aikaansa marsalkan palveluksessa ja pitämässä museon henkilökunnalle opetustilaisuuksia. Hän oli myös läsnä museon 50-vuotistilaisuudessa 3. marraskuuta 2001 ja esitteli museon esineistöä presidentti Tarja Haloselle. Bäckman kertoi kokemuksistaan Mannerheimin adjutanttina sekä Mannerheim-museon alkuvaiheista ja toiminnastaan sen intendenttinä Mannerheim-museon henkilökunnalle vuosina 1998–2006. Bäckmanin kuvaukset tallennettiin nauhalle ja ne purettiin myöhemmin tekstiksi vuonna 2011 julkaistuun Mannerheimin adjutanttina -kirjaan. Bäckman osallistui myös kirjan kirjoittamiseen, mutta ehti kuitenkin kuolla ennen sen julkaisemista. Bäckman kuoli Helsingissä 95 vuoden ikäisenä 12. helmikuuta 2007.
Slasher

Slasher-elokuviksi (englannin sanasta slash 'viiltää, viillellä') kutsutaan kauhuelokuvia, joissa sarjamurhaaja teurastaa nuorisoa erilaisilla teräaseilla yllättäen ja yksi kerrallaan. Tavallisesti murhaaja on kasvoton, epäinhimillinen ja lähes kuolematon. Slasherien tyypilliseen juonenkulkuun kuuluu, että päihteitä käyttävät ja seksiä harrastavat nuoret kuolevat ja siveelliset pelastuvat ja selviytynyt on lähes poikkeuksetta nainen. Väkivaltakohtauksille ja erikoistehosteille annetaan suuri paino. Tyypillisiä ovat myös lukuisat jatko-osat, jotka noudattavat yleensä samaa kaavaa.
Tyypillisiä slasherelokuvien teemoja ja tapahtumia ovat miesten harjoittama voyeurismi eli naisten tirkistely, transsukupuolisuus, näyttävät murhat, naishahmojen itsepuolustuskyvyt, väkivallasta saatu seksuaalinen nautinto sekä yhteisön ja sen viranomaisten kyvyttömyys eliminoida yhteisöä uhkaavaa pahaa voimaa.
1960-luvun kahta kauhuelokuvaa, Hitchcockin Psykoa (1960) ja Michael Powellin Kurkistelijaa (1960) pidetään slasher-elokuvan esiasteina. Tosin jo vuoden 1944 elokuvassa House of Frankenstein nähtiin Slasher elokuvan merkkejä, miten muut talossa olleet ihmiset eivät ole tietoisia talossa olevasta murhaajasta (Dracula). Tobe Hooperin ohjaama Texasin moottorisahamurhat -elokuva käytti jo slashereille tyypillistä juonirakennetta: ryhmä teini-ikäisiä nuoria joutuvat yksitellen uhreiksi. Heistä viimeinen tyttö joutuu erityisen pitkän ja kauhistuttavan kärsimyksen uhriksi, kunnes lopulta pelastuu. Bob Clarkin Musta joulu vuodelta 1974 on jo selvä slasher. Varsinainen slasher-innostus alkoi kuitenkin John Carpenterin Halloween – naamioiden yön (1978) ja Sean Cunninghamin Perjantai 13:nnen (1980) jälkeen. 
Kriitikoidenkin arvostusta saaneita slashertyyppisiä elokuvia olivat ”juppislashereiksi” kutsutut Vaarallinen suhde (1987), Kohtalokas vuokralainen (1990) ja erityisesti Oscar-palkittu Uhrilampaat (1991).
1980-luvun puoleenväliin mennessä oli tehty satoja slashereitä ja yleisö alkoi kyllästyä niihin. 
Genre koki lyhyen uuden nousun 1990-luvun lopussa Wes Cravenin Screamin (1996) myötä, mutta on vaipunut sittemmin takaisin marginaaliin.
Bhirrana

Bhirrana tai Birhana on pieni muinainen kylä Intiassa.
Paikka sijaitsee Haryanan osavaltiossa Fatehabadin alueella. Paikka sijaitsee Saraswatin sivuhaaran varrella. Paikalta on löydetty esiharappalaista ja harappalaista asutusta ja esineistöä.

Sijainti, luonne

Paikka sijaitsee Pohjois-intiassa 220 km New Delhistä luoteeseen. Se on lähellä New Delhi-Failika valtatietä. Tarkemin se on Fatehabadin alueella 14 km Bhunasta koilliseen. Aikoinaan siellä virtasi Chaggar-Sarasvati.
Kummun mitat ovat Pohjoisesta etelään 190 km ja idästä länteen 240 m. Kummun korkeus on 5.5 m.
Pronssikaulus

Pronssikaulus on ainakin Euroopan varhaispronssikaudelta noin 2000 eaa. lähtien yleisessä käytössä ollut korumuoto, joka ripustettiin kaulaan kuin kaulakoru. Se oli yleensä edestä niin korkea, että se peitti kaulan osittain näkyvistä. Ne olivat yleisesti käytössä myös Skandinavian pronssikauden kulttuurissa Monteliuksen periodeilla II–IV eli noin 1500–900 eaa.
Vanhemmalla pronssikaudella (periodit II tai III) pronssikaulus oli hevosenkengän muotoon taivutettu pronssipelti, joka oli yleensä koristeltu kaksoisspiraalein, ympyräkuvioin taikka vaakasuuntaisilla rihloilla tai viivaornamenteilla, tai jopa näiden kaikkien yhdistelmillä. Toisten pronssikauluksien päistä olivat niin kiinni toisissaan ja ne laitettiin kaulaan avaamalla ne käsin. Muut pronssikaulukset taas olivat niin avoimet, että ne pysyivät kaulassa vasta narulla tai nauhalla, joka sidottiin niskan taakse. Näissä kauluksissa olivat niiden päät takomalla rullattu putkelle, jotta putkeen olisi voinut pujottaa narun tai nauhan. Vanhemman pronssikauden kaulukset ovat yleensä löytyneet naisten haudoista.
Nuoremman pronssikauden (periodit III–V) pronssikaulukset olivat erilaisia edellisiin verrattuna. Ne olivat kolmen kaularenkaan tapaisten korunosien päällekkäin yhteen kytkettyjä kaulakoruja. Kolmet korunosat päättyvät niskan molemmilla sivuilla ketjuun, jolla koru ripustettiin kaulaan. Nuoremman pronssikauden kaulukset ovat löytyneet votiivilahjoina soista yhdessä naisten korujen kanssa.
Vielä 1800-luvulla pronssikauluksia kutsuttiin nimellä diademer, sillä ne uskottiin olevan otsan alueen koristeita. Tutkijat tulivat toisiin ajatuksiin erään haudan tutkimuksissa, missä pronssikaulus löytyi leuan alta.

Nimitys

Pronssikaulus ei ole suomenkieleen vakiintunut nimitys, vaan se on mukaeltu käännös sanoista tansk. halskrave, ruots. halskrage, engl. neck collar ja saks. halskragen. Pronssi-attribuutti on sikäli tarpeeton, ettei niitä juurikaan ole valmistettu muusta metallista. Painavimmat kaulukset, mutta erittäin harvinaisia, on valmistettu hopeasta ja kullasta.
Alanko

Alanko tarkoittaa maantieteessä laajaa aluetta, joka pinnanmuodostuksesta riippumatta on muuta maan pinnan korkeutta alempana, 0–200 metriä merenpinnan yläpuolella.
Suomen pinta-alasta 80 prosenttia on määriteltävissä alangoksi. Tanska on korkeimmillaan 170 metriä merenpintaa ylempänä ja siten kokonaan alankoa. Alankoja korkeammalla olevia alueita kutsutaan ylängöiksi.
Ulla Koivuranta

Ulla Koivuranta (s. 19. maaliskuuta 1959 Vaasa) on suomalainen näyttelijä. Hän opiskeli Teatterikorkeakoulussa vuosina 1982–1986. Hän sai vuonna 1986 kiinnityksen Kotkan kaupunginteatteriin ja oli siellä, kunnes hänet kiinnitettiin vuonna 1991 Turun kaupunginteatteriin. Hän on esiintynyt muiden muassa elokuvissa Back to the USSR – takaisin Ryssiin (1992), Aapo (1994) ja Viisasten kivi (1996).
Jeff Daniels

Jeffrey Warren ”Jeff” Daniels (s. 19. helmikuuta 1955 Athens, Georgia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, muusikko ja näytelmäkirjailija. Hän on esiintynyt sekä teatterissa (mm. Broadwaylla), televisiossa että elokuvissa. Hänen elokuvauransa alkoi Miloš Formanin vuoden 1981 elokuvasta Ragtime – toivon ja vihan aika.
Hän avioitui vuonna 1979 Kathleen Treadon kanssa.
Learjet 35

Käyttö Suomessa

Suomen ilmavoimien tukilentolaivueessa on kolme Learjet 35A/S -konetta, joita käytetetään muun muassa merivalvontaan, kartoituskuvauksiin, ilmanäytteenottoon, maalinhinaukseen ja henkilökuljetuksiin. Ensimmäinen koneista saapui Suomeen syyskuussa 1982.
Ukonvirva

Ukonvirva on valoilmiö, jossa korkeisiin rakennuksiin, mastoihin tai puihin ukkospilven alla syntyy koronapurkaus. Se on vastaava kuin Elmon tuli merellä laivoissa ja ilmassa lentokoneissa. Ukonvirva näyttäytyy valaisevana sinertävänä hohteena kohteen ympärillä tai kohteessa, usein ikään kuin suihkuten terävien kärkien suuntaisesti ulospäin.
Marianpuisto (Tampere)

Marianpuisto eli Mäntypuisto on 1900-luvun vaihteessa perustettu puisto, joka sijaitsee Tampereen keskustassa Mariankadun, Pyynikintien ja Laiskolankujan rajaamalla alueella. Puistossa kasvaa mäntyjä.
Marianpuisto on osa Pyynikinrinteen aluetta, jonka Museovirasto on luokitellut valtakunnallisesti merkittäväksi rakennetuksi kulttuuriympäristöksi. Puisto muodostaa julkisten ulkotilojen ketjun yhdessä Pyynikintorin, Pyynikin urheilukentän ja Pyynikinharjun kanssa.
Puistossa on Essi Renvallin pronssiveistos Atlas-tyttö (1954), joka oli aikoinaan Suomen Trikoon lahja Tampereen kaupungille. Yhtiöllä oli tehtaat Pyynikillä, Satamakadulla ja Onkiniemessä. Marianpuisto sijoittuu näiden toimipaikkojen välimaastoon.
Skotti McTerrier

Ankantaan miljardööri

Tultuaan miljardööriksi Roope Ankka palaa Skotlantiin, jossa hän osallistuu Ylämaan perinteisiin kisoihin ja huomaa, ettei kuulu Skotlantiin. Lopulta hän lähtee siskojensa, Matildan ja Hortensian kanssa kohti Ankkalinnaa. Lähtiessään Roope palkkaa McTerrierin vartimoimaan sekä huolehtimaan linnastaan.

Vanhan linnan salaisuus

Roope palaa Skotlantiin etsimään sir Rikhard Ankanmielen aarretta ja kohtaa Timantti-Timo-nimisen konnan, joka väittää olevansa vanha Skotti. Uutta tekniikkaa edustavan röntgenlaitteen avulla ankat löytävät aarteen, mutta joutuvat linnan sokkeloisissa käytävissä näkymättömän vastustajan ahdistamiksi. He olettavat, että kyseessä on aarrettaan suojeleva Ankanmielen kummitus. Lopulta kuitenkin paljastuu, että kyseessä on armeijalta varastetulla näkymättömyyssuihkeella varustautunut Timantti-Timo ja että oikea Skotti on kuollut jo kuukausia sitten.
William Penney

William "Bill" George Penney (24. kesäkuuta 1909 – 3. maaliskuuta 1991) oli brittiläinen matemaatikko ja ydinfyysikko, joka osallistui Manhattan-projektiin. Häntä on luonnehdittu brittien atomipommin isäksi. Koeräjäytys nimeltä "Operaatio Hurrikaani" tehtiin vuonna 1952. Penneyn matemaattisia kykyjä tarvittiin jo Yhdysvaltain atomipommihankkeessa.
Penney oli toinen Nagasakin atomipommin pudottamiseen osallistuneista brittitarkkailijoista Leonard Cheshiren ohella.
Saavutuksiensa vuoksi William Penney sai paronin aatelisarvon Brittiläiseltä Kansainyhteisöltä. Tämä tarkoitti myös Sir-etuliitettä nimen yhteydessä, lordin tittelin ohella. Atomivakooja Klaus Fuchs toimi varsin ilmeisesti hänen työtoverinaan. Brittien omat ydintutkimusyksiköt sijaitsivat Harwellissa ja Aldermastonissa. Ydinpommien koeräjäytyksiä toteutettiin muun muassa Australian Maralingassa ja Joulusaarilla.
Ruskea koiranpunkki

Elämänkierto

Koiranpuutiaisnaaras munii isäntäeläimen iholla tapahtuvan parittelun jälkeen ympäristöön kerrallaan noin 2 000 munaa, joista noin kuukauden kuluttua kuoriutuu kuusiraajaisia toukkia. Toukat tarvitsevat veriaterian, jonka jälkeen ne luovat nahkansa ja muuttuvat kahdeksanjalkaisiksi nymfeiksi. Myös nymfin täytyy imeä verta ennen nahanluontiaan, jonka jälkeen siitä kehittyy aikuinen koiranpuutiainen. Elämänkierto munasta aikuiseksi punkiksi kestää sopivissa olosuhteissa noin 60 vuorokautta, mutta epäsopivissa oloissa siihen voi kulua jopa puoli vuotta.