Britannian kuninkaalliset ilmavoimat

Historia

Kuninkaalliset lentojoukot (engl. Royal Flying Corps) perustettiin kuninkaallisella asetuksella 13. toukokuuta 1912 korvaamaan Kuninkaallisten pioneerien Ilmapataljoona. Kuninkaallisen laivaston ilmailupalvelu, (Royal Naval Air Service), perustettiin pian ensimmäisen maailmansodan syttymisen jälkeen. Nämä kaksi joukko-osastoa yhdistettiin 1. huhtikuuta 1918 kuninkaallisiksi ilmavoimiksi. RAF:ista tuli eräs maailman ensimmäisiä ilmapuolustushaaroja. 1938 ilmavoimista erotettiin laivaston alaisuuteen laivaston ilmavoimat (Fleet Air Arm).

Ennen toista maailmansotaa

Maailmansotien välillä RAF oli vastuussa postin kuljetuksesta, mutta myös terroripommituksista arabisiirtomaissa, kuten Irakissa. Kylät olivat puolustuskyvyttömiä ilma-asetta vastaan, ja näin arvioitiin, että niiden kurissapito oli halvempaa kuin kallista jalkaväkiarmeijaa käyttäen. RAF evakuoi siviilejä Afganistanista vuonna 1928 ensimmäisessä lentokonein tehdyssä evakuoinnissa.
Hitlerin ja Mussolinin valtaan nousu Saksassa ja Italiassa ja siitä seurannut rauhattomuus Euroopassa aloittivat ilmavoimien uudelleen organisoinnin ja laajentumisen 1930-luvun puolivälissä. Vuonna 1934 Hitler ilmoitti Saksan varustautumisesta uudelleen, 1936 Mussolinin johtama Italia oli sodassa Abessiniassa, ja saman vuoden maaliskuussa Saksa miehitti Reininmaan. Kansainliitto näytti voimattomalta sodan uhan hillitsijänä Euroopassa. Ilmavoimille suunnitellut uudet lentokoneet, uudet laivueet ja uudet lentotukikohdat otettiin käyttöön vuonna 1936, samoin kuin uusi lennostojärjestelmä. Lennostojärjestelmän mukaisesti ilmavoimat jaettiin neljään lennostoon: koulutus-, pommittaja-, hävittäjä-, rannikkolennostoon.

Toinen maailmansota

Toisessa maailmansodassa RAF:n merkittävin voimanponnistus ja elinehto oli voitto taistelussa Britanniasta alkaen kesästä 1940. Saksan tarkoituksena oli murtaa Britannian ilmavoimat, jotta Saksan olisi mahdollista syksyllä 1940 tehdä maihinnousu Britanniaan ja Ranskan tapaan maavoimien lopettaa sota lännessä voittoisasti. Saksan Luftwaffe ei kyennyt tuhoamaan RAF:ia, ja Saksa luopui maihinnousuaikeesta ja Englannin laajamittaisista pommituksista vuoden 1940 loppuun mennessä. Luftwaffe menetti liki 20 prosenttia lentäjistän taistelussa ja ilmailuministeriö hidasti merkittävästi uusien lentokoneiden suunnittelua ohjaamalla lentokoneteollisuutta valmistamaan olemassa olevia konetyyppejä vastaamaan niiden hävikkiä.
Toinen merkittävä tehtävä toisen maailmansodan aikana oli strategiset pommitukset Saksaa vastaan kesäkuusta 1942 alkaen. Pommitusilmavoimat (engl. RAF Bomber Command) pystyi lähettämään kerrallaan tuhannen pommikoneen aallon yöpommituksiin Saksaa vastaan yhdysvaltalaisten pommittaessa päivällä. 
Monet koneista olivat raskaita pitkän kantaman ja silloisen mitan mukaan suuren pommikuorman kuljettavia nelimoottorisia pommittajia, jollaisia Saksalla ei ollut. Sodan loppuvaiheissa RAF tuhosi muutamia Saksan suurkaupunkeja (Köln, Dresden ym.) yöpommituksilla, joita Saksa ei enää pystynyt torjumaan. Saksalaiset ja useat historioitsijat pitävät näitä lähinnä siviileihin kohdistuneina terroripommituksina.

Toisen maailmansodan jälkeen

RAF ei osallistunut Korean sotaan. Suezin kriisissä 1956, jossa Israel, Ranska ja Britannia hyökkäsivät Suezin kanavalle, sillä oli merkittävä osa. 
Vuonna 1968 hävittäjäilmavoimat (engl. Fighter Command), pommitusilmavoimat ja rannikkoilmavoimat (engl. Coastal Command) yhdistettiin yhdeksi Strike Command -komentojärjestelmäksi. Kaukoidän ilmavoimat lopetettiin 1971.
Kylmän sodan aikana RAF osallistui Falklandin sotaan 1982 ja Persianlahden sotaan (1991), joista jälkimmäiseen otti osaa yli sata RAF:n konetta. Sodassa käytettiin myös ensimmäistä kertaa täsmäaseita. RAF kärsi aluksi merkittäviä tappiota Irakin ilmatorjuntaa vastaa, ja se joutui vaihtamaan pommitustaktiikkansa korkealta tapahtuvaksi.
RAF osallistui myös Kosovon sotaan 1999, sotaan Afganistanissa 2001 ja Irakin sotaan 2003, jälleen yli sadalla koneella.