google/wiki40b huggingface dataset:
Semjon Lavotškin

Semjon Aleksejevitš Lavotškin (ven. Семён Алексеевич Лавочкин, s. 29. elokuuta 1900 – k. 9. kesäkuuta 1960) oli neuvostoliittolainen lentokonesuunnittelija.
Hän värväytyi Puna-armeijaan vuonna 1921 ja lähetettiin sieltä Moskovan teknilliseen valtionyliopistoon. Hän valmistui insinööriksi vuonna 1927. Hän toimi useissa suunnittelutoimistoissa kunnes nousi vuonna 1939 kärkinimien joukkoon. Toisen maailmansodan aikana hän suunnitteli useita LaGG- ja La-hävittäjälentokoneita. Erään legendan mukaan LaGG-lyhennettä pidettiin lentäjien suussa sanoista "Takuuvarma lakattu ruumisarkku" tulevana, mutta tämän kaltainen lentokoneen nimittely on sotien aikana ollut universaali ilmiö. Kolminkertainen Neuvostoliiton sankari Ivan Kožedub saavutti 62 ilmavoittoaan saksalaisista lentäen pääasiassa La-hävittäjillä. Lavotškin sai Neuvostovaltion palkinnon vuosina 1941, 1943, 1946 ja 1948 ja kolme Lenin-palkintoa.
Toisen maailmansodan jälkeen Lavotškin ei enää pärjännyt tarjouskilpailuissa vaikka yhtiö kehitti Neuvostoliiton ensimmäisiä suihkumoottoreilla varustettuja lentokoneita. Artem Mikojan, jonka johtajan veli oli merkittävä poliitikko, pärjäsi paremmin. Kyseessä on voinut olla myös teollisuuden restrukturointi, koska yhtiö siirtyi avaruustekniikkaan.
Hänestä tuli ilmailutekniikan kenraalimajuri vuonna 1944. Hän sai Sosialistisen työn sankarin palkinnon vuonna 1943 ja 1956. Hän oli Neuvostoliiton kommunistisen puolueen jäsen vuodesta 1953. Hän kuului vuodesta 1958 alkaen Neuvostoliiton tiedeakatemiaan.
1950-luvulla hänen suunnittelutoimistonsa siirtyi ensin pitkän kantaman ohjusten ja sitten avaruusalusten suunnitteluun.
Enemmistösääntö

Enemmistösääntö on poliitiikassa käytetty sääntö, jonka mukaan kahdesta vaihtoehdosta voittaja on se, jolla on enemmistön tuki takanaan. Sääntö on todettu varsin tehokkaaksi demokraattisten valtioiden lainsäädännön kannalta. Kriitikoiden mukaan enemmistösääntö pitäisi korvata ainakin tietyissä tilanteissa. Sen pelätään johtavan etenkin ”enemmistön tyranniaan”. Tilalle on ehdotettu määräenemmistösääntöä. Jotkut äänestysteoreetikot ovat vastanneet pelon olevan turhaa ja enemmistösääntö saattaisi olla jopa kaikkein paras tapa suojella vähemmistön etuja.
Korpilammi (Renko)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 12 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lampi sijaitsee lähes ojittamattoman suoalueen sisällä. Lampeen on johdettu vain yksi lyhyt suo-oja. Keskellä lampea sijaitsee yksi halkaisijaltaan lähes 60 metrinen saari. Lammen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä ja sen lounaispuolella on yksi vapaa-ajan asunto, jonne tulee metsäautotie. Valtatielle 10 on matkaa 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Renkajoen keskiosan alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 132,5 metriä mpy.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa lammen nimeksi on kirjoitettu ”Mehtalampi” ja se sijaitsi silloinkin Kilpilammen vieressä. Lammen nykyinen laskuoja oli silloinkin sen laskuojana, joka kiemurteli suomaastossa suon reunalle. Lampi oli tuolloin autio.
Vuoden 1961 peruskartassa oli lampi vielä autio ja sen eteläinen ympäristö ojittamaton. Vanajan raja ylitti järven pohjoispään. Vapaa-ajan asunto ja sinne johtava tieilmaantuivat vasta vuoden 1979 karttaan.
Surukuku

Ulkonäkö

Surukuku voi kasvaa 4 metrin pituiseksi ja 5 kilon painoiseksi. Ruumiin poikkileikkaus on kolmiomainen ja sitä peittää karheat, pahkamaiset suomut. Pää on iso ja kolmiomainen, jonka suomut ovat pieniä ja epäsäännöllisiä. Silmien pystysuorat pupillit soveltuvat hyvin hämärään. Sillä on erittäin suuret myrkkyhampaat ja myrkkyrauhaset. Surukukun selkäpuolta koristavat tummanruskeat tai mustat vinoneliöt, muuten se on vaaleanruskea. Väritys kätkee sen hyvin sademetsän pohjan lehtikarikkeeseen. Silmistä leukaan kulkee musta juova. Hännän päässä on lyhyt piikki.

Elinympäristö

Surukuku elää tropiikin sademetsissä ja vuorten alarinteiden metsissä, jossa vuotuinen sademäärä on vähintään 2000-4000 mm. Se ei siedä suoraa auringonpaistetta vaan vaatii lämpimän ja kostean ilmaston. Siten Etelä-Amerikan sademetsät ovat mitä parhainta elinympäristöä surukukulle.

Ravinto

Surukukun pääravintoa ovat erilaiset jyrsijät, mutta sen ruokalistalle päätyy myös lintuja ja matelijoita. Se väijyy öisin aluskasvillisuudessa iskeäkseen ohikulkevan uhrin. Surukuku havaitsee saaliin lämpöaistinsa avulla, joka sijaitsee sieraimen ja silmän puolivälissä olevassa kuopassa. Tämä lämpösäteilyä aistiva elin on yhteinen piirre koko alaheimolle. Elin reagoi hyvin herkästi lämpötilan muutoksiin. Mahdollisesti käärme erottaa saaliin hahmon samalla tavalla kuin me infrapunalla. Laboratorio-olosuhteissa on voitu osoittaa, että käärme pystyy iskemään tarkasti saaliiseen, vaikka sen näkö- ja hajuaistin käyttö estetään. Surukuku iskee, kun saalis on tarpeeksi lähellä. Se upottaa myrkkyhampaansa uhriin ja ruiskuttaa myrkkyannoksensa. Myrkky vaikuttaa verenkiertoelimissä aiheuttaen kuolettavan sydänkohtauksen. Muiden käärmeiden tavoin surukukun leukanivelet joustavat, mikä mahdollistaa isonkin saaliin nielemisen. Ruokatorven lihakset kuljettavat saalista pikkuhiljaa vatsaan, missä ruoansulatusnesteet aloittavat työnsä. Jopa luut ja karvat sulavat osittain; loput poistuvat ulosteen mukana.

Lisääntyminen

Lisääntymiskauden alkaessa erakkoina elävät käärmeet alkavat etsiä itselleen kumppania. Tehtävä ei vaadi surukukulta paljoa hyvän hajuaistin ja käärmeiden jättämien hajujälkien takia. Koiras tekee aloitteen sivelemällä lähestymisen jälkeen naaraan leukaa päällään. Naaraan myöntyessä pari kietoutuu toistensa ympärille ja aloittavat monimutkaisen kosinnan, joka lopulta päätyy paritteluun. Naaras munii maassa olevaan kuoppaan kymmenkunta isoa, valkeaa munaa. Se peittää munat kostealla maalla oikean lämpötilan ylläpitämiseksi. Useimmista käärmeistä poiketen naaras kiertyy itse pesyeensä ympärille hautoen ja varjellen sitä. Munat kuoriutuvat kahden kuukauden kuluttua. Poikaset rikkovat nahkamaisen munankuoren tehtävään erikoistuneella munahampaalla, joka putoaa pois yläleuasta pian kuoriutumisen jälkeen. Poikaset ovat kehittyneitä ja pystyvät heti saalistamaan. Sukukypsäksi surukuku tulee kahden vuoden iässä. Surukuku on kuoppakyiden alaheimon ainoa muniva laji; muut lajit synnyttävät eläviä poikasia.
Ventasso

Maantiede

Kunta sijaitsee Apenniinien vuoristossa ja on Appennino Tosco-Emiliano kansallispuiston (Parco nazionale dell'Appennino Tosco-Emiliano) keskus. Kunnan alueella sijaitsevat vuoret Monte Ventasso ja Monte Cusna.
Osasto Paatsalo

Osasto Paatsalo oli keväästä 1940 kapteeni (sittemmin majuri) Harri Paatsalon johtama Päämajan tiedusteluosaston Rovaniemen alatoimisto, joka harjoitti kaukopartio- ja tiedustelutoimintaa Suomen itärajalla Kiestingistä Jäämereen ulottuvalla alueella.
Paatsalo oli käynnistänyt itärajan taakse ulottuvan tiedustelun Pohjois-Suomessa jo ennen talvisotaa syksyllä 1939. 1. heinäkuuta 1943 alkaen osasto Paatsalo kuului Erillinen pataljoona 4:ään. Majuri Paatsalo siirrettiin kesäkuussa 1944 eversti Reino Hallamaan johtamiin erikoistehtäviin Mikkeliin, ja hänen tilalleen tuli kapteeniluutnantti Pentti Ahola. Paatsalo kirjoitti 1970-luvulla nimellä Harri Paarma omien muistiinpanojensa ja muistitiedon pohjalta kaksi teosta sotavuosien tiedustelutoiminnasta.
Asemasodan aikana kaukopartiotoiminnan organisointi vakinaistettiin siten, että 1. heinäkuuta 1943 perustettiin päämajan johtoon kaukopartiotoiminnan johtoporras Erillinen pataljoona 4 (ErP 4). Siihen tuli kuulumaan neljä komppanian tasoista alajohtoporrasta, joilla oli alueellinen toimintavastuu eri rintamansuunnilla. Osastot nimettiin johtajiensa mukaan. Ne olivat etelästä lukien Osasto Vehniäinen, Osasto Kuismanen, Osasto Marttina ja Osasto Paatsalo.
Michael Behe

Michael J. Behe (s. 18. tammikuuta 1952) on yhdysvaltalainen biokemian professori ja älykkään suunnittelun puolustaja. Behe toimii biokemian professorina Lehighin yliopistossa Pennsylvaniassa ja Discovery Instituten vanhempana jäsenenä. Behe tunnetaan parhaiten palautumatonta monimutkaisuutta koskevista näkemyksistään. Palautumaton monimutkaisuus tarkoittaa, että tietyt biokemialliset rakenteet ovat liian monimutkaisia ollakseen selitettävissä evolutiivisilla mekanismeilla ja ovat sen takia todennäköisesti älykkään suunnittelun lopputulos. Behe on esittänyt näkemyksiään useassa älykkääseen suunnitteluun liittyvässä oikeudenkäynnissä. Näihin lukeutuu Kitzmiller v. Dover Area School District (2005), jossa päätettiin, että älykäs suunnittelu on luonteeltaan uskonnollista eikä tieteellistä.
Merkittävä enemmistö tiedeyhteisöstä on kiistänyt Behen väittämät solujen keskeisten komponenttien palautumattomasta monimutkaisuudesta, ja hänen oma biologian osastonsa Lehighin yliopistolla on julkaissut virallisen lausunnon, jossa kiistetään Behen näkemykset ja älykäs suunnittelu yleensä.

Behe ja älykäs suunnittelu

Behe on tullut tunnetuksi palautumattoman monimutkaisuuden ajatuksen kehittäjänä. Behen mukaan monet biokemialliset rakenteet ovat moniosaisia ja monimutkaisia siten, että yksinkertaisempia, luonnonvalinnan valittavissa olevia välimuotoja ei voi olla. Behen ajatus oli, että älykkäät tahot voivat tehdä "palautumattomasti monimutkaisia" järjestelmiä, jotka voidaan tunnistaa älyn aikaansaamiksi. Sen sijaan luonnonvalinta ei voi tuottaa tällaisia järjestelmiä. Behen mukaan tarvitaan "luonnon ulkopuolisia syitä", jotka vaativat naturalistisen tieteen ohittamista. 
Vuonna 1996 Behe ryhtyi Discovery Instituten "Center for the Renewal of Science and Culturen" (myöhemmin "Center for Science and Culture") vanhemmaksi jäseneksi. Instituutti keskittyi "älykkään suunnittelun" ajatuksen levittämiseen. Samana vuonna Behe julkaisi kirjansa Darwin's Black Box, josta tuli myyntimenestys. Monet muut tiedeyhteisön edustajat eivät kuitenkaan hyväksyneet Behen väitettä vaan väittivät sen olevan uusittu versio William Paleyn "kelloseppävertauksesta". 
Vuonna 2004 Behe julkaisi David Snoken kanssa vertaisarvioinnin läpäisseen tutkimuksen Protein Science-lehdessä. Siinä hän esitti, että tunnetuilla mutaatiotaajuuksilla evoluutio vaatisi liian paljon aikaa ollakseen toimiva selitys monimutkaisille biokemiallisille järjestelmille. Tutkijayhteisö oli tätäkin tutkimusta kohtaan arvosteleva. Tutkimuksessa esitetty algoritminen evoluutiomalli koski vain haploidisia ja eirekombinoivia eliöitä, vaikka enemmistö eukaryooteista on diploidisia ja seksuaalisia. Arvostelijoiden mukaan se tarkoitti ainoastaan, että tutkimus osoittaa monimutkaisten rakenteiden voivan kehittyä, mutta se vaatisi liian paljon aikaa jos olosuhteet olisivat nykyistä rajoitetummat.

Yksityiselämä

Behe on naimisissa ja hänellä on yhdeksän lasta.
Cherryland

Cherryland on virolainen dance -musiikkiprojekti. Sen vokalisteina ovat Kristi Lichtfeldt (s. 5. elokuuta 1984) ja Sandra Ashilevi (s. 2. toukokuuta 1987). Yhtyeen perustajina ja soittajina toimivat Joel Kirsimaa ja Reio Rajaveer. Yhtyeen kappaleita on muun muassa Loomulik Blondiin. Yhtyeen julkaisemia singlejä on päässyt Virossa julkaistuihin kokoelmalevyihin kuten Suvehitt 2007, Talvehitt 2008 ja Suvehitt 2008.
Neukku New Yorkissa

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi sanoo satiirin onnistuvan Robin Williamsin koomikonlahjojen ansiosta. Hän antaa elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Daniel Oberkofler

Seuraura

Oberkofler on EC Graz 99ersin kasvatti. Hän debytoi Erste Bank Eishockey Ligassa vain 17-vuotiaana kaudella 2005–2006, jolloin Oberkofler pelasi siellä 30 runkosarjaottelua tehden yhden syöttöpisteen. Hän pelasi kauden aikana miesten pelejä myös neljä ottelua lainalla sarjatasoa alempana Nationalligan Kapfenberger SV:ssä. Kesken kauden 2006–2007 Oberkofler siirtyi Grazista seitsemän pelaamansa ottelun jälkeen EHC Linziin.
Kaudella 2010–2011 Oberkofler teki EBEL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 14+23=37, joilla hän oli Linzin kolmanneksi paras pistemies. Kauden 2011–2012 päätteeksi Oberkofler voitti Itävallan-mestaruuden. Kaudella 2015–2016 hän on nousi Linzin varakapteeniksi.

Maajoukkueura

Oberkofler edusti Itävaltaa Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä MM-kilpailuissa vuonna 2013. Hän pelasi myös IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012 ja 2014 voittaen molemmista turnauksista hopeaa. Oberkofler toimi jälkimmäisessä turnauksessa joukkueensa varakapteenina. Hän pelasi myös Sotšin olympiakisojen karsinnoissa, joissa Oberkofler oli Itävallan paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+2=5. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 7. helmikuuta 2008 Puolan Sanokissa Italiaa vastaan. Yhteensä Oberkofler on pelannut 76 A-maaottelua tehopistein 6+20=26.
Oberkofler pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2008 voittaen molemmista turnauksista lohkohopeaa. Jälkimmäisessä turnauksessa hän jakoi viidellä osumallaan Itävallan sisäisen maalipörssin voiton Michael Rafflin kanssa. Oberkofler pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2006, jolloin hän oli Itävallan paras maalintekijä neljällä osumallaan.
Erkki Susi

Erkki Susi (27. tammikuuta 1947 Nurmo – 5. helmikuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen toimittaja. Hän oli Tiedonantajan päätoimittaja vuosina 1984–2012. Susi kuului Suomen kommunistisen puolueen (aik. SKPy) keskuskomiteaan ja poliittiseen toimikuntaan vuodesta 1986.
Susi aloitti poliittisen toimintansa 1960-luvulla. Hän liittyi Suomen kommunistiseen puolueeseen (SKP) vuonna 1969. Opiskellessaan Helsingin yliopistossa poliittista historiaa hän oli mukana Akateemisen Sosialistiseuran toiminnassa. Vuonna 1971 Susi aloitti SKP:n opposition Tiedonantaja-lehden toimittajana ja gradu jäi tekemättä. Aluksi hän kirjoitti lehteen historia-artikkeleja ja pakinoita nimimerkillä Aleksandrovitsh. SKP:n erotettua oppositionsa (niin sanotut taistolaiset) Tiedonantajasta tuli 1986 Suomen kommunistisen puolueen (yhtenäisyys) (SKPy) äänenkannattaja. Susi valittiin uuden puolueen poliittiseen toimikuntaan.
Susi osallistui vaaleihin SKP:n listoilla Helsingissä muun muassa eduskuntavaaleissa 2011 (48 ääntä) sekä kunnallisvaaleissa 2004 (79) ja 2008 (31).
2000-luvulla Susi osallistui aktiivisesti taistolaiskeskusteluun ja puolusti SKP:n opposition linjaa kriitikkoja vastaan.
Susi jäi eläkkeelle elokuun 2012 lopussa. Hän jatkoi kuitenkin kirjoittelua Tiedonantajaan.
Carrascon kansallispuisto

Carrascon kansallispuisto (esp. Parque Nacional Carrasco) on vuonna 1991 perustettu luonnonsuojelualue Cochabamban departementissa, keskisessä Boliviassa. Puiston korkeus vaihtelee 300-4 700 metrin välillä ja sen ilmasto on pääosin kuumaa ja kosteaa, mutta puistoon kuuluu myös korkeita vuoria sekä puolikuivaa ylänkömaata. Alueella on runsaasti eri metsätyyppejä vaihdellen trooppisesta alangosta vuoriston pilvimetsään. Puiston pinta-ala on noin 622 600 hehtaaria (6 226 km²) ja sen alueella elää yli 5 000 kasvilajia, 700 lintulajia, sekä muita villieläimiä kuten silmälasikarhuja, apinoita ja jaguaareja.
Carrascon kansallispuistoa uhkaa useat vaaratekijät, ja se onkin maan uhatuimpia luonnonsuojelualueita. Useat vaaratekijöistä, kuten metsästys, kalastus ja metsäkato, uhkaavat myös muita Bolivian luonnonsuojelualueita, mutta alueen poliittiset ja sosiaaliset erimielisyydet tekevät puiston tehokkaasta valvomisesta lähes mahdotonta.
Kagoshiman prefektuuri

Maantiede

Kagoshiman prefektuuri sijaitsee Kyushun saaren eteläisimmässä päässä. Sen naapuriprefektuurit ovat Kumamoto pohjoisessa ja Miyazaki idässä. Muilta suunnilta sitä ympäröi Tyynimeri. Rantaviivaa prefektuurissa on saaret mukaan lukien 2 632 kilometriä. Yli 100 metriä leveitä saaria on 145 joista vain 27 on asuttuja. Prefektuurin eteläreunassa sijaitsevat Satsuman ja Osumin niemimaat ja niiden välissä Kagoshiman satama. Prefektuurin maaperä on tuliperäistä ja alueella on runsaasti sekä aktiivisia että uinuvia tulivuoria. Näistä tunnetuin on Kagoshiman satamassa sijaitseva edelleen aktiivinen Sakurajima.

Ilmasto

Prefektuurin vuoden keskilämpötila on 18.5 °C.

Historia

Merkkejä Yayoi-kauden asutuksesta on näkyvillä ympäri Kagoshimaa. Nykyinen prefektuuri koostuu vanhoista Osumin ja Satsuman provinsseista.

Talous

Kagoshima keskittyy elintarviketeollisuuteen ja sillä on laaja tarjonta kala- ja maataloustuotteita. Mustat siat ja naudat sekä vihreä tee ovat prefektuurin erikoisuuksia. Kagoshima on ainoa prefktuuri Japanissa josta löytyy avaruustutkimukseen ja rakettien laukaisuun tarkoitetut välineet.

Turismi

Yakushiman saarella kasvaa, ainoastaan kyseisellä saarella tavattuja, tuhansia vuosia vanhoja sugi-puita (Cryptomeria japonica). Alue kattaa 21% saaresta ja se valittiin UNESCOn maailmanperintöluetteloon ensimmäisten joukossa Japanissa 1993. Muita suosittuja vierailupaikkoja prefektuurissa ovat Reimei-kanin museo, Kirishiman ulkoilmamuseo ja Amamin puisto.
BMW 2-sarja (F22)

BMW 2-sarja (F22/F33) 2013–

BMW 2-sarjan coupé esiteltiin Detroitin autonäyttelyssä tammikuussa 2014, cabriolet myöhemmin saman vuoden syksynä.

Kesällä 2017 2-sarjaa uudistettiin kevyesti. Ulkopuoliset muutokset olivat pieniä, mutta ohjaamossa kojelauta uudistui täysin.

BMW M2

2-sarjan urheilumalli M2 esiteltiin tammikuussa 2016 Detroitin autonäyttelyssä. Siinä on 3,0-litrainen kuusisylinterinen moottori, jonka teho on 370 hevosvoimaa. Lisävarusteena on valittavissa seitsenportainen M DCT -kaksoiskytkinvaihteisto.

Keväällä 2018 esiteltiin M2 Competition, jossa moottorin teho on nostettu 410 hevosvoimaan.
Rikhard III (näytelmä)

Rikhard III (The Tragedy of King Richard the Third) on William Shakespearen historiallinen näytelmä Englannin viimeisestä York-sukuisesta kuninkaasta Rikhard III:sta. Se on yksi Shakespearen varhaisimmista näytelmistä ja kirjoitettu mahdollisesti vuonna 1591. Se on tavallaan jatko-osa vielä varhaisemmalle Henrik VI:lle.
Näytelmässä Rikhard kuvataan pahana tyrannina, joka ontuu, jonka toinen käsi on toista lyhyempi ja jolla on kaiken huipuksi kyttyräselkä, mutta tämä kuvaus perustuu Thomas Moren kirjaan The History of Richard III, joka taas on kirjoitettu Elyn piispa John Mortonin muistelmien perusteella. Piispa Morton taas oli yksi Rikhardin pahimmista vihamiehistä. Toisaalta Shakespeare ei edes pyrkinyt minkäänlaiseen historialliseen tarkkuuteen, vaan luomaan draamallisesti vaikuttavan hahmon. 
Näytelmän Rikhard III on älykäs ja taitava manipuloimaan. Hän tiedostaa itse pahuutensa ja puolustelee sitä ruumiinsa epämuodostumilla, mikä tuodaan esiin heti näytelmän avausmonologissa. Pohjattomasta pahuudestaan huolimatta hahmoa on pidetty jopa sympaattisena – Rikhard III kykenee manipuloimaan myös yleisön.

Juoni

Näytelmä alkaa juuri, kun ruusujen sota on kääntynyt Yorkien voitoksi ja Lancaster-suvun häviöksi. Yorkien vanhin poika Edvard IV on noussut valtaan, mutta hänen avioliittonsa leskirouva Elisabet Greyn kanssa ei miellytä kaikkia, varsinkaan hänen veljiään Rikhardia ja Clarencea. Ensimmäisessä kohtauksessa Rikhard pitää maailmankuulun yksinpuhelunsa: ”Now is the winter of our discontent...”, jossa hän kertoo ryhtyvänsä toteuttamaan unelmaansa päästäkseen Englannin valtaistuimelle.
Rikhard aloittaa taistelunsa kohti valtaistuinta ja värvää puolelleen muun muassa serkkunsa Buckinghamin herttuan, toimittaa veljensä Clarencen vankilaan, tapattaa nuoret veljenpoikansa (Towerin prinssit) ja loppujen lopuksi myös omat tukijatkin saavat kyytiä. Loppujen lopuksi Onnetar kääntyykin Rikhardia vastaan ja Ranskassa hänen vastustajansa valmistautuvat vallankumoukseen, Rikhardin on valmistauduttava sotaan ja loppujen lopuksi jopa Rikhardin vanha äiti Yorkin herttuatar kääntyy omaa poikaansa vastaan.

Kuuluisia vuorosanoja

Ratsu, ratsu, valtakuntani hevosesta! (Rikhard III)
Verta sinä latkit, oman veresi saat maasta nuolla! (Yorkin herttuatar)
Hyvästi huonon onnen kuningatar; sure sinä täällä vaan, minä palaan Ranskaan teidän murheillenne nauramaan. (Vanha kuningatar Margareeta)
Kerro, piru, missä ovat lapseni?! (Kuningatar Elisabet)
Józef Unrug

Józef Michał Hubert Unrug (saks. Joseph von Unruh; 6. lokakuuta 1884 Brandenburg an der Havel – 28. helmikuuta 1973) oli saksalaissyntyinen puolalainen vara-amiraali, joka oli rakentamassa Puolan merivoimia ensimmäisen maailmansodan jälkeen. Toisen maailmansodan alkuvaiheissa hän palveli Puolan laivaston komentajana.
Unrug syntyi Preussin armeijassa palvelleen saksalaistuneen Thaddäus Gustav von Unruhin perheeseen. Puolan itsenäistyttyä Józef Unrug muutti Puolaan, astui vapaaehtoisena Puolan armeijan palvelukseen ja sai pian siirroon tuoreeseen laivastoon. Puutteellisesta kielitaidosta huolimatta hänestä tuli 1925 Puolan merivoimien komentaja.
Magnavox Odyssey

Taustaa

Ralph Baer esitti jo vuonna 1951 tv-pelikoneen idean tuolloiselle työnantajalleen, televisiolaitteita valmistavalle Loral-yhtiölle, mutta idea tyrmättiin. Baer kuitenkin jatkoi kehitystyötä myöhemmin, työskennellessään sotilaselektroniikkaa valmistavassa Sanders Associates -suuryrityksessä. Vuonna 1968 hänellä oli valmiina prototyyppilaitteisto, niin kutsuttu Brown Box, jolla pystyi pelaamaan useita erilaisia pelejä. Prototyyppi oli huomattavasti lopullista tuotetta kehittyneempi ja  sisälsi muun muassa piiristön, joka toteutti peleihin värillisen taustagrafiikan. Taustagrafiikka kuitenkin jätettiin pois lopullisesta Odysseystä kustannussyistä. Sotilasalan yrityksenä Sanders Associates ei ryhtynyt itse valmistamaan peliä, vaan lisensoi tekniikan kulutuselektroniikkaa valmistavalle Magnavoxille.

Tekniikka

Monien muiden varhaisten videopelikoneiden tapaan Magnavox Odyssey ei sisältänyt tietotekniikkaa tai muistia, vaan pelit oli rakennettu itse laitteeseen perinteistä elektroniikkaa käyttäen. Pelejä pystyi vaihtamaan vaihtamalla myöhempien konsolien pelimoduuleja muistuttavia kortteja, jotka kuitenkin sisälsivät peliohjelman sijaan lähinnä joukon hyppylankoja, joilla konsolin kussakin pelissä tarvittavat osat aktivoitiin.
Magnavoxin "pelimoduuleja" myytiin sekä erikseen että kuuden pelin pakkauksissa. Lisäksi saatavilla oli valopistooli, jonka mukana tuli kaksi pelimoduulia, jotka aktivoivat valopistoolia käyttävät pelit. Saatavilla oli kaikkiaan kaksitoista moduulia.
Kuhunkin peliin kuului pelimoduulin lisäksi kalvo, joka asetettiin tv-ruudun päälle taustagrafiikan virkaa hoitamaan. Lisäksi samaa pelimoduulia saattoi käyttää useampi peli, jotka erosivat toisistaan vain siten, että toisen pelin yhteydessä käytettiin eri kalvoa.

Pong-oikeudenkäynti

Magnavox Odysseyn prototyyppi oli messuilla esittelyssä vuonna 1972, jolloin Computer Space -kolikkopelin toinen toteuttaja, Nolan Bushnell, pääsi kokeilemaan sitä. Pelistä vakuuttuneena hän perusti pian Atari-yhtiön, joka julkaisi vielä samana vuonna Pong-kolikkopelin, joka muistutti läheisesti Baerin koneen pöytätennispeliä.
Magnavox haastoi Atarin myöhemmin oikeuteen väittäen Nolan Bushnellin kopioineen pelin idean heiltä. Oikeus päätti Magnavoxin olevan oikeassa ja määräsi Atarin maksamaan sille korvauksen pelin idean kopioimisesta.
HMS King Edward VII

Palvelus

Alus upposi 6. tammikuuta 1916 osuttuaan miinaan Cape Wrathin edustalla.
Hans Perttula

Hans Ensio Perttula (6. marraskuuta 1910 Haapavesi  – 6. helmikuuta 1988 Espoo) oli maataloushallituksen pääjohtaja ja maatalousministeri Tasavallan 42. hallituksessa eli Von Fieandtin virkamieshallituksessa viiden kuukauden ajan 29. marraskuuta 1957 – 26. huhtikuuta 1958.
Hans Perttulan vanhemmat olivat tilanhoitaja Kyösti Perttula ja Saimi Wickström ja puoliso vuodesta 1941 sairaanhoitaja Marianne Hortling, lintutieteilijä Ivar Hortlingin tytär. Perttula tuli ylioppilaaksi 1931 ja valmistui agronomiksi 1937 ja maatalous- ja metsätieteiden kandidaatiksi 1938. Hän toimi Uudenmaan läänin maanviljelysseuran palveluksessa 1938–1942, Uudenmaanläänin työvoimapiirin päällikkö hän oli 1941–1942. Perttula toimi maatalousministeriössä toimisto- ja osastopäällikkönä ja esittelijänä 1942–1956, vuodesta 1953 maatalousneuvoksena. Maataloushallituksen pääjohtaja hänestä tuli 1956. Perttula toimi myös aktiivisesti sotainvalidityön piirissä, Sotainvalidi-lehden päätoimittaja hän oli 1941–1950 ja Invalidisäätiön hallituksen puheenjohtajaksi hänet valittiin 1958. Perttulalla oli useita luottamustehtäviä ja hän oli useiden valtion komiteoiden puheenjohtaja vuodesta 1945. Maataloushallituksen pääjohtajana Perttula toimi vuoteen 1971.