google/wiki40b huggingface dataset:
Ympäristöhistoria

Ympäristöhistoria on tutkimusta ihmisen ja luonnon vuorovaikutuksesta aikojen saatossa. Perinteisestä historiankirjoituksesta poiketen ympäristöhistoria painottaa luonnon olosuhteiden aktiivista roolia ihmisen historiassa. Ympäristöhistorioitsijat tutkivat paitsi kuinka ihmiset ovat muokanneet ympäristöä, myös kuinka ympäristö on muokannut ihmistä. Ympäristöhistoria käsittelee myös ihmisten ajatuksia luonnosta, ja kuinka nämä ajatukset ovat ilmenneet kulttuurissa, uskonnossa, kirjallisuudessa ja taiteessa.
Ympäristöhistoria tieteenalana syntyi Yhdysvalloissa 1960- ja 1970-luvulla ympäristöliikkeen seurauksena, ja se oli aluksi vahvasti sitoutunut ympäristöliikkeen päämääriin. Tieteenala on sittemmin laajentunut huomattavasti, eikä se aja mitään tiettyä agendaa.
Ympäristöhistorian tutkimuksen kohteille ominaisia piirteitä ovat yleensä pitkät aikajänteet, laajat maantieteelliset alueet ja ongelmakeskeisyys. Se on myös vahvasti monitieteellinen suuntaus, hyödyntäen laajasti humanistisia, yhteiskunta- ja luonnontieteitä. Ympäristöhistorialla on kolme keskeistä lähestymistapaa: materialistinen näkökulma korostaa ihmiskunnan taloudellisten ja teknisten toimien aiheuttamia muutoksia ympäristölle; kulttuuri- ja aatehistoriallinen näkökulma korostaa ihmisen luontokäsitystä; poliittinen ja yhteiskunnallinen näkökulma korostaa poliittisten prosessien merkitystä ihmisen ja luonnon suhteessa.
Muhun kunta

Hallinto ja väestö

Muhu muodostaa yhdessä Ruhnun ja Saarenmaan kuntien kanssa Saarenmaan maakunnan. 
Kunta koostuu 52 kylästä (küla), jotka ovat: Aljava, Hellamaa, Igaküla, Kallaste, Kantsi, Kapi, Kesse, Koguva, Kuivastu, Külasema, Laheküla, Lalli, Leeskopa, Lehtmetsa, Lepiku, Levalõpme, Liiva, Linnuse, Lõetsa, Mõega, Mõisaküla, Mäla, Nautse, Nurme, Nõmmküla, Oina, Paenase, Pallasmaa, Piiri, Põitse, Pädaste, Päelda, Pärase, Raegma, Rannaküla, Raugi, Rebaski, Ridasi, Rinsi, Rootsivere, Rässa, Simisti, Soonda, Suuremõisa, Tamse, Tupenurme, Tusti, Vahtraste, Vanamõisa, Viira, Võiküla ja Võlla.
Kylistä asukasluvultaan suurin on Liiva, jossa oli vuoden 2010 tammikuussa 208 asukasta. Seuraavaksi isoimmat kylät ovat Hellamaa ja Nõmmküla. Yli 50 asukkaan rajan ylittäviä kyliä oli vuonna 2010 yhteensä kuusi. Poismuuton ja alhaisen syntyvyyden takia Muhun väkiluku laski 11 prosenttia vuosina 1996–2006.
Vuonna 2011 Muhun kunnassa oli 1 483 asukasta, joista 1 476 (99,5 %) oli virolaisia, 3 (0,2 %) venäläisiä ja 3 (0,2 %) muita kansallisuuksia.

Liikenne

Muhun Kuivastusta on lauttayhteys mantereelle Läänerannan Virtsuun. Saarenmaan saarelle johtaa pengertie, joka ylittää Väike väinin salmen. Yhteydet ovat osa valtatietä 10.
Luis Bacalov

Luis Enríquez Bacalov (30. maaliskuuta 1933 Buenos Aires, Argentiina – 15. marraskuuta 2017 Rooma, Italia) oli argentiinalaissyntyinen italialainen säveltäjä, joka tuli tunnetuksi varsinkin elokuvamusiikillaan. Hän oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1967 ja voitti palkinnon 1996.
Bacalovin tunnetuimpia töitä ovat Matteuksen evankeliumi (1964) ja Il Postino – Posteljooni (1994). Säveltäjä työsti musiikkia myös elokuvien ulkopuolella; häneltä valmistui esimerkiksi teoksia orkesterille ja kuorolle.
Bacalov syntyi Buenos Airesissa. Vuodesta 1959 alkaen hän asui Italiassa. Bacalov jatkoi aktiiviuraansa 1960-luvulta aina 2000-luvulle. Hän esiintyi kansainvälisesti pianistina.
Viron Punaisen Ristin ritarikunta

Kunniamerkin kuvaus

Ritarikuntamerkki on tasapäinen risti, joka on emaloitu punaiseksi. Ristin pituus on 41 mm ja kunkin sakaran leveys 9,5 mm. Punaisen emaloinnin ulkolaidoilla on 2 mm:n levyinen valkoinen emalointi ja ristin ulkolaidoilla on 1,5 mm:n levyinen kultaus. Jokaisesta ristin kulmasta lähtee kullattu sädekimppu. Ristin keskuksessa on tyylitelty E-kirjain, joka on kullattu. Kirjainta ympäröi kahdeksankulmio, jonka väritys on sini-musta-valkoinen. Ristin kullatulla kääntöpuolella on punainen ympyrä, jossa on latinankielinen teksti ”Inter Arma Caritas” ('Aseiden keskellä laupeus'). Ympyrän sisällä on vuosiluku 1919. Ristin yläpuolella on valkoiseksi emaloitu majakkakuvio, joka on 19 mm pitkä. Majakan yläosasta lähtee kummallekin puolelle viisi kullattua sädettä. Ritarikuntaristin koko vaihtelee luokittain niin, että I II ja III luokassa on edellä mainitun kokoinen merkki, IV ja V luokkien merkit ovat pituudeltaan 38 mm.
Rintatähti I ja II luokassa on samanlainen. Se on kahdeksanhaarainen tähti, jonka halkaisija on 86 mm. Kahdeksan päähaaraa on koristeltu pyörein kohoumin, jotka suurenevat ulkolaitoja kohden. Päähaarojen välissä on timanttikuvioituja erikokoisia säteitä kuusi kappaletta jokaisen päähaaran välissä. Tähden päällä on ritarikuntaristi eli punaiseksi emaloitu tasapäinen risti, joka on mitoiltaan ritarikuntaristin mittainen.
Viron Punaisen ristin mitali on muodoltaan pyöreä ja valmistettu hopeasta. Sen halkaisija on 29 mm. Mitaliin on kuvattu kohokuviona ritarikunnan risti pituudeltaan 13,5 mm ja leveydeltään 3 mm sakaroin. Kääntöpuolella on kohokirjaimin teksti: ”Eesti Punane Rist”.
Nauhan väri noudattaa mukailtuna Viron lipun sävyjä. Nauhan leveys vaihtelee luokittain. I luokan merkin oikean olkapään yli kannettava nauha on leveydeltään 110 mm. Sen keskellä on 59 mm leveä vaaleansininen kaistale. Sen molemmin puolin on 6 mm leveä musta juova ja 7 mm leveä valkoinen juova, jonka vieressä on vielä 2 mm:n levyinen musta juova. Nauhan molemmilla reunoilla on vaaleansininen kaista, jonka leveys on 10,5 mm. II ja III luokan kaulanauha on 40 mm leveä ja siinä on keskellä 21 mm leveä vaaleansininen juova. Musta–valko–musta juovisto on 4 mm päässä reunoista ja sen mitat ovat 2–2,5–1 mm. IV ja V luokkien sekä mitalin nauha on 36 mm. Musta–valko–musta juovisto on 3,5 mm päässä reunoista ja sen mitat ovat 2–2,5–0,5 mm. IV luokan nauhaan kuuluu ruusuke.
Onnenkeksi

Piirteet

Tyypilliset onnenkeksit ovat taiteltuja puolikuun muotoisia vaniljalla maustettuja vohveleita. Keksin sisällä on paperi, johon on kirjoitettu jonkin lyhyt ja ytimekäs kiinalainen sanonta. Joissakin keseissä voi olla onnennumeroita, joita jotkut käyttävät esimerkiksi lototessa. Sittemmin kekseistä on valmistettu myös useita poikkeavia tyyppejä. Niitä voidaan maustaa esimerkiksi hedelmillä tai suklaalla.

Historia

Onnenkeksit yhdistetään nykyisin etenkin kiinalaisiin ravintoloihin etenkin Yhdysvalloissa. Keksit eivät kuitenkaan ole lähtöisin Kiinasta. Kiinassa onnenkeksit ovat edelleen lähes tuntemattomia. Joidenkin tutkijoiden mukaan keksien todennäköinen syntymäpaikka on Japani. Japanilaisissa lähteissä on merkkejä keksien valmistuksesta vuosikymmeniä ennen niiden saapumista Yhdysvaltoihin. Japanissa kekseistä on käytetty useita eri nimiä, kuten tsujiura senbei, omikuji senbei ja suzu senbei. Vastaavia keskejä myydään edelleen leipomoissa esimerkiksi Kiotossa.
Nykyisen kaltaisen maailmanlaajuisen maineensa onnenkeksit saivat kuitenkin Yhdysvalloissa. Onnenkeksien saapuminen Yhdysvaltoihin ei ole täysin selvä. Keksejä Yhdysvalloissa alettiin tarjoilla 1900-luvun alkupuolella ennen toista maailmansotaa. Monet eri japanilaiset ja kiinalaiset tahot ovat väittäneet olevansa keksien ensimmäisiä valmistajia. Suurin osa tarinoista liittyy japanilaisten siirtolaisten omistamiin ravintoloihin. Keksejä valmistettiin aluksi San Franciscossa ja Los Angelesissa Kalifornian osavaltiossa. Monet japanilaissiirtolaiset omistivat chop suey-ravintoloita, joissa myytiin amerikkalaistuneita kiinalaisen keittiön annoksia. Monet yrittäjät uskoivat tuolloin, että japanilaisen keittiön tuotteet myisivät kiinalaisia huonommin Yhdysvalloissa. Jossain vaiheessa kiinalaiset yrittäjät omaksuivat onnenkeksien valmistuksen omissa ravintoloissaan. Keksit leimattiin mahdollisesti kokonaan kiinalaisiksi, kun Yhdysvaltojen japanilaistaustaiset asukkaat internoitiin maailmansodan puhjettua ja monet japanilaiset ravintolat maan länsirannikolla sulkivat ovensa.
Toinen maailmasota vaikutti myös onnenkeksien leviämiseen Kaliforniasta. Monet sotilaat olviat asioineet kalifornialaisissa kiinalaisissa ravintoloissa Tyynenmeren rintamalla palvellessaan. Sodan jälkeen he palasivat koteihinsa muualla maassa ja kyselivät kalifornialaisten keksien perään kotiseutujensa kiinalaisissa ravintoloissa. Keksit levisivät pian näihinkin ravintoloihin, joissa niitä ei alun perin tunnettu. Leviäminen oli nopeaa ja 1950-luvulla tuotettiin jo 250 miljoonaa onnenkeksiä vuosittain. Yksi suurimmista valmistajista oli Lotus Fortune, jonka perustaja Edward Louie keksi onnenkeksejä valmistavan koneen. 1960-lukuun mennessä keksit oli liitetty kiinteästi kiinalaisiin ravintoloihin ja amerikkalais-kiinalaiseen keittiöön. Kysymys keksien oikeasta alkuperästä on ollut esillä myös oikeudessa. Vuonna 1983 päättyneen oikeustaistelun lopuksi tuomari päätti, että keksit olviat saaneet alkunsa San Fransiscossa, mutta hän kieltäytyi tekemästä päätöstä niiden kiinalaisesta tai japanilaisesta alkuperästä.
Technology Fast 50

Deloitte Technology Fast 50 on vuosittain järjestettävä kilpailu, joka listaa 50 nopeimmin kasvanutta yritystä. Suomessa kilpailu alkoi vuonna 2005. Vastaava globaali kilpailu järjestetään nimellä Deloitte Fast 500. 
Kilpailuun voivat osallistua kaikki suomalaiset teknologiayritykset, joilla on tilinpäätös vähintään viiden vuoden ajalta. Ensimmäisen vuoden liikevaihdon on oltava vähintään 50 000 euroa ja viimeisen vähintään 800 000 euroa. Kilpailun järjestää Deloitte yhteistyössä Suomen pääomasijoitysyhdistyksen kanssa.
Ttm1

Uuden sukupolven tulokas

Veturi valmistui alun perin valmistajan N-veturi. Se oli tarkoitettu uuden sukupolven vaihtotyöveturiksi, ja sen tekniikka oli pitkälti tietokoneohjattua. Veturissa käytettiin samaa Selma-tietokoneohjausta kuin Dr16-veturissa. Muutenkin veturi oli monessa suhteessa Dr16:n kaltainen, ja monet niiden komponenteista olivat vaihtokelpoisia keskenään.
Veturi toimitettiin UPM-Kymmene Oyj:n Kaukaan tehtaille Lappeenrantaan keväällä 1991. Se osoittautui hyvin ohjailtavaksi, mutta hyvin häiriöherkäksi. Lisäksi se oli alitehoinen tehtaan suuriin junapainoihin. Veturin ongelmia ei saatu korjattua, joten marraskuussa 1995 se otettiin pois liikenteestä. Yksi syy käytöstä poistoon oli myös se, että veturin valmistaja oli lopettanut toimintansa, eikä sisäänajovaihetta voitu jatkaa normaalisti. 
Veturikauppa UPM-Kymmenen kanssa peruttiin, ja N-veturi siirrettiin moneksi vuodeksi ulkosäilytykseen Tampereelle Nekalan ratapihalle. Se oli jatkuvasti romutusuhan alla. Muun muassa Suomen Rautatiemuseo esitti veturin siirtoa omiin kokoelmiinsa, mutta tämäkään hanke ei toteutunut.

Muutostyöt ratatyökoneeksi

Vuonna 2005 rautateiden rakentamiseen ja kunnossapitoon erikoistunut Maansiirto Veli Hyyryläinen osti N-veturin työveturikseen. Veturin peruskunnostustyöt aloitettiin saman vuoden keväällä Pajakulma Oy:n konepajalla Tampereella. Kunnostuksessa veturin perään lisättiin puolikkaasta Hkb-sarjan avotavaravaunusta tehty yksiakselinen perävaunu. Lisäksi suurin nopeus korotettiin 60:sta 80:aan kilometriin tunnissa. 
Veturista piti alun perin tulla Dv13-sarjan dieselveturi, mutta hyvin nopeasti huomattiin, että muuttamalla veturin luokitus ratatyökoneeksi siihen löytyisi huomattavasti helpommin kuljettajia. Niinpä veturista tehtiin virallisesti ratatyökone ja se sai litteran Ttm1 ja numeron 91101. Veturin alkuperäinen väri oli punavalkoinen, mutta muutostöiden yhteydessä veturi maalattiin muiden ratatyökoneiden tapaan keltaiseksi. Vuonna 2007 veturiin asennettiin sepeliaurat.
Maansiirto Veli Hyyryläinen käyttää veturia nykyään Pohjois-Suomen ratatyökohteissaan työjunien veturina. Korjaustöiden jälkeen veturin luotettavuutta on saatu parannettua. Veturin valmistajan teettämä, noin puolen metrin pituinen pienoismalli on museossa Tampereella.
I’ll Be There for You (The Rembrandtsin kappale)

Kappaleen tiedot

”I’ll Be There for You” -kappaleen kirjoittivat Frendien tuottajien David Cranen ja Marta Kauffmanin lisäksi Kauffmanin puoliso, säveltäjä Michael Skloff, ja lauluntekijä Allee Willis yhdessä The Rembrandts -yhtyeen jäsenten Phil Sōlemin ja Danny Wilden kanssa. Kappaletta tarjottiin alun perin rockyhtyeille They Might Be Giants ja R.E.M. Kappale on saanut vahvasti vaikutteita Beatlesin kappaleesta ”I Feel Fine”, joka puolestaan oli saanut vaikutteita blueslaulaja Bobby Parkerin kappaleesta ”Watch Your Step”.
Alkuperäinen tunnusmusiikki, joka kesti alle minuutin, nauhoitettiin myöhemmin kolmiminuuttiseksi popkappaleeksi sen yllättävän suosion seurauksena. Kappale julkaistiin The Rembrandtsin albumilla LP viime hetkellä. Laulua ei alun perin julkaistu singlenä, sillä tuohon aikaan levy-yhtiöt pelkäsivät sen syövän albumin myynnistä.

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideo sisältää Frendien kuusi päähenkilöä tanssimassa ja laulamassa yhdessä The Rembrandtsin kanssa. Musiikkivideo on julkaistu televisiosarjan DVD-julkaisuilla.
Seututie 800

Reitti

Tietä on markkinoitu Koillistie-nimisenä matkailutienä, joka on lyhin reitti Keski-Suomesta ja Pohjanmaalta Koillismaalle. Tie haarautuu valtatieltä 27 Ylivieskan kaakkoispuolella, ja kulkee aluksi itä–länsi-suuntaisena Haapaveden kirkonkylän läpi Leskelän kylään, jossa tie risteää valtatien 4 kanssa. Piippolan taajamassa tie risteää kantatien 88 kanssa, ja kääntyy koilliseen Uljuan tekojärven itäpuolitse kohti Pihkalanrantaa. 
Tästä tie jatkuu kohti Kestilän taajamaa seuraten Siikajokea. Kestilästä tie kulkee edelleen Siikajokilaaksossa Mäläskän, Leiviskänrannan ja Veneheiton kylien kautta, ja edelleen Oulujärven länsipuolitse kohti Vaalan keskustaa, jonka koillispuolella se risteää valtatien 22 kanssa. 
Tie jatkuu edelleen Oterman ja Puokion kylien kautta kohti Puolankaa, jossa se risteää kantatien 78 kanssa, ja jatkuu Vaaranivan, Yli-Näljängän ja Kuusijärven kylien kautta aina Taivalkosken kirkonkylälle, jossa se päättyy valtatien 20 risteykseen.
Corinne Diacre

Ura

Diacre oli pelaajaurallaan yksi ranskalaisen naisjalkapallon keskeisistä pelaajista muun muassa yhdessä Sandrine Soubeyrandin ja Marinette Pichonin kanssa. Hän pelasi pienissä amatöörijoukkueissa 1980-luvulla, mutta teki uransa ASJ Soyauxissa, jota hän edusti lähes kaksikymmentä vuotta. Maajoukkuetasolla hän edusti Ranskaa 121 maaottelussa. Diacre oli mukana MM-kisoissa 2003 sekä EM-kisoissa 1997, 2001 ja 2003. Ranska jäi kaikissa Diacren pelaamissa arvokisoissa alkulohkoon.
Hän lopetti pelaajauransa vuonna 2007 ja siirtyi Bruno Binin apuvalmentajaksi Ranskan maajoukkueeseen. He luotsasivat Ranskan parhaimmillaan neljänneksi MM-kisoissa 2011 sekä olympialaisissa 2012. Bini valmennustiimeineen jätti maajoukkueen kesällä 2013.
Seuratasolla Diacre debytoi ASJ Soyauxin valmentajana tammikuussa 2011. Joukkue nousi hänen johdollaan takaisin pääsarjaan kauden jälkeen, mutta putosi jälleen keväällä 2012. Toistamiseen Diacre luotsasi Soyauxin takaisin liigaan kauden 2012/13 päätteeksi ja kaudella 2013/14 seura eteni Ranskan cupissa välieriin. 
Kesäkuun lopussa 2014 Diacresta tuli Clermont Footin päävalmentaja ja ensimmäinen naispuolinen päävalmentaja miesten ammattilaisjoukkueessa. Diacrea ennen seura oli palkannut Helena Costan päävalmentajaksi, mutta tämä oli jättänyt tehtävänsä pian valintansa jälkeen eikä valmentanut Clermontia ainoassakaan ottelussa. Diacren debyyttikaudellan Clermont sijoittui Ligue 2:ssa keskikastiin ollen 12:ta. Syyskuussa 2015 Clermont teki Diacren kanssa kesään 2018 ulottuvan jatkosopimuksen.
Elokuussa 2017 Diacre jätti Clermontin ja siirtyi Ranskan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentajaksi.
Pienimmän neliösumman suora

Aiheesta enemmän

Tilastollista terminologiaa ja matriisilaskentaa käyttäen samaa asiaa käsittelee artikkeli Lineaarinen regressioanalyysi.
Wave Race

Pelaaminen

Pelissä on tarkoituksena ajaa vesiskootterilla radan ympäri ja voittaa tietokone tai kaapelin avulla pelaavat ystävät.
Pelissä kaksi pelitilaa, Slalom ja Race. Slalomissa on tarkoitus pujotella porttien läpi maaliin, ja Racessa ajaa rata läpi aikarajan sisällä.
NHL:n varaustilaisuus 1992

NHL:n varaustilaisuus 1992 oli NHL:n 30. vuotuinen varaustilaisuus. Se järjestettiin Montreal Forumissa, Montrealissa, 20. kesäkuuta 1992. Tampa Bay Lightning varasi ensimmäisenä tšekkoslovakialaisen puolustajan Roman Hamrlíkin. Yhtään suomalaista ei varattu ensimmäisellä kierroksella. Myöhemmillä kierroksilla varattiin kymmenen suomalaista.
Lontoon sinfoniaorkesteri

Lontoon sinfoniaorkesteri (LSO) on merkittävimpiä Britanniassa toimivia sinfoniaorkestereita. 
Orkesteri perustettiin vuonna 1904, ja vuodesta 1982 lähtien se on toiminut Lontoon Barbican Centressä.
Hans Richter johti orkesterin ensikonsertin 9. kesäkuuta 1904 ja oli ylikapellimestarina vuoteen 1911, jolloin hänen seuraajakseen tuli Edward Elgar. Orkesteri oli ensimmäinen brittiläinen sinfoniaorkesteri, joka teki ulkomaanvierailun. Tämä vierailu tehtiin Pariisiin vuonna 1906. Lontoon sinfoniaorkesteri on myös ensimmäinen Yhdysvalloissa (1912) ja Salzburgin musiikkifestivaaleilla (1973) vieraillut brittiläinen sinfoniaorkesteri. Orkesteri konsertoi nykyään ympäri maailmaa.
Lontoon sinfoniaorkesterissa on ollut soittajina kansainvälisesti tunnettuja puhallinmuusikoita, kuten James Galway (huilu), Gervase de Peyer (klarinetti) ja Barry Tuckwell (käyrätorvi). Orkesteri on vuosikymmenten aikana toiminut myös useiden elokuvien musiikin soittajina ja esiintynyt useilla poplevyillä.
Vuonna 2008 Gramophone-lehti nimesi lontoolaissoittajiston neljänneksi parhaaksi sinfoniaorkesteriksi maailmassa, ja Lontoon viidestä sinfoniaorkesterista sitä pidetään ykkösenä.
Mika Muukka

Mika Juhani Muukka (s. 13. marraskuuta 1966 Helsinki) on suomalainen entinen kiekonheittäjä. Muukka voitti kiekonheiton Suomen mestaruuden Hämeenlinnassa vuonna 1988 tuloksella 59,36 ja Oulussa vuonna 1990 tuloksella 61,74. Lisäksi hänellä on SM-hopea (1992) ja kolme SM-pronssia (1986, 1989 ja 1991) sekä kaksi halli-SM-hopeaa (1987 ja 1992).
Muukka heitti ennätyksensä 61,92 elokuussa 1989 Pieksämäellä. Kuulaa hän työnsi parhaimmillaan 17,46 (1990). Muukka osallistui Splitin EM-kisoihin vuonna 1990, mutta ei selvinnyt karsinnasta finaaliin. Hän lopetti uransa 1990-luvun loppupuolella.
Muukkaa valmensi Mikko Vanni. Seuratasolla hän edusti Helsingin Kisa-Veikkoja. Nykyään Mika Muukka on Suomen Urheiluliiton kilpailupäällikkö.
Alanna Kennedy

Alanna Kennedy (s. 21. tammikuuta 1995) on australialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskuspuolustaja. Hän on pelannut Australian naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 82 maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi vuonna 2012 ja hän on kuulunut MM-kisajoukkueeseen vuosina 2015 ja 2019. Vuoden 2019 MM-kilpailuissa hän pelasi Australian kaikissa neljässä ottelussa täyden ajan siihen saakka kunnes hänet ajettiin ulos jatkoajalla neljännesvälieräottelussa Norjaa vastaan.
Kennedy on sarjatasolla pelannut kotimaansa lisäksi Yhdysvalloissa.
Ilajanjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 820 hehtaaria eli 8,2 neliökilometriä. Se on 6,5 kilometriä pitkä ja 2,0 kilometriä leveä.
Järvessä on laskettu olevan 8 saarta, joiden karttanimet ovat Heposaari, Saunasaari, Palosaari, Selkäsaari, Jouttensaari ja Ritoniemi. Niiden yhteispinta-ala on 6 hehtaaria, mikä on noin 0,7 % järven kokonaispinta-alasta. Saaret ovat kaikki alle hehtaarin, mutta kuitenkin yli aarin kokoisia. Koska Ritoniemen nimessä on niemi-määre, on järven vedenpintaa saatettu nostaa, jolloin niemen rantaviiva on irtaantunut rannasta.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 25 miljoonaa kuutiometriä eli 0,025 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 3,1 metriä ja suurin syvyys on 12,6 metriä. Syvin kohta sijaitsee Palosaaren ja Selkäsaaren puolivälissä.
Järven rantaviivan pituus on 26 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3 kilometriä. Järven rannat ovat soistunutta metsämaata ja ranta-asutus muodostuu vain vapaa-ajan asunnoista. Myös monessa saaressa on vapaa-ajan asuntoja. Seututieltä 522 haarautuu järvelle yhdystie 15775, josta lähtee asunnoille ja maatiloille tiet. Järven kaakkoispää jää rajavyöhykkeelle, jossa liikkuminen on rajoitettua.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Koitajoen valuma-alueen (04.9) Ylä-Koitajoen valuma-alueella (04.93), jonka Ilajanjärven alueeseen (04.933) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 152,1 metriä mpy.
Valuma-alue saa pääosan vedestään Suojoen valuma-alueelta (04.934), jonka lähde on Myllylampi ja jonka suuria järviä ovat esimerkiksi Särkkäjärvi, Suuri Kivilampi ja Teponlampi, ja Ilajanjoen valuma-alue.
Ilajanjärven alueella on 15 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista osa laskee suoraan tai välillisesti Ilajanjärveen. Ilajanlampi (9 ha) on suorassa vesiyhteydessä Ilajanjärveen ja niiden vedenpinnat ovatkin samalla tasolla. Muut järvet ovat lasku-uomien kautta siihen yhteydessä. Suoraan Ilajanlampeen laskee Mustalampi (2 ha). Koillisrantaan laskee Hietapuro, jonka valuma-alueella sijaitsee Nimetönlampi, Mökkilampi (5 ha), Metelinlampi, Hietalampi (4 ha), Pieni Joutenlampi (1 ha) ja Suuri Joutenlampi (8 ha). Kaakkoon päin laskee Niskapuro järven eteläpäähän ja sen valuma-alueella sijaitsee Palolampi (2 ha) ja Likolampi (2 ha). Järven pohjoispäähän Särkinlahteen laskee Ilajanjoki, jonka valuma-alueella sijaitsee Lipsunlampi (2 ha), Lössänlampi (7 ha), Kokkolampi, Palolampi, Pienilampi, Korpilampi (2 ha), Haukilampi (2 ha), Rämelampi (4 ha), Mustalampi ja Pienilampi. Järven etelärantaan laskee Suolampi (3 ha) ja pieni Likolampi.
Järven laskujoki on Ruukinpohjanjoki, joka lähtee järven kaakkoispäästä ja se laskee Venäjän puolella Luovejärveen. Joen nimi on toisissa yhteyksissä myös Ilajanjoki, joka on  sen aikaisempi nimitys.
Sif Ruud

Sif Einarsdotter Ruud Fallde (6. toukokuuta 1916 Tukholma – 15. elokuuta 2011 Tukholma) oli ruotsalainen Guldbagge-palkittu näyttelijä. Hän pääsi Dramateniin vuonna 1953. Hän sai tunnustusta muun muassa Madam Flodin roolista televisiosarjassa Hemsöborna 1960-luvulla.
Sif Ruud solmi ensimmäisen avioliittonsa käsikirjoittaja Sune Bergströmin kanssa ja sai ensimmäisen lapsensa vuonna 1944. Avioliitto päättyi eroon, ja vuonna 1954 Ruud meni uusiin naimisiin Per-Olof Fallden (k. 2007) kanssa. Tästä liitosta syntyi kaksi lasta. Ruudille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 2000.
Ajopuku

Ajopuku on suojavaruste, jota käytetään useimmiten ajettaessa moottorikäyttöistä ajoneuvoa. Moottoripyöräilyssä, sen pääasiallinen tehtävä on suojata motoristia kaatumistilanteessa. Ajopuvut voidaan jakaa kahteen kategoriaan: nahka- ja tekstiiliajopuvut. Ajopuku voi olla yksiosainen tai kaksiosainen, jolloin ajotakki ja -housu voidaan valita vapaasti. Yksiosaista ajopukua käytetään yleensä rata-ajossa paremman suojaavuuden takia.

Nahkapuku

Nahkapuvun, -takin ja -housun valmistusmateriaalina käytetään yleensä 1,2–1,4 mm paksua lehmän nahkaa. Kaatumisen kannalta kriittisissä paikoissa, kuten olka- ja kyynärpäissä on nahkaa tuplakerros tai sitten siinä on käytetty kengurun nahkaa, joka on lehmän nahkaa huomattavasti kestävämpää.

Tekstiilipuku

Tekstiilipuvut voidaan karkeasti jakaa kahdentyyppisiin asusteisiin: vedenpitäviin ja ei vedenpitäviin. Tekstiilipukujen pintamateriaalina käytetään yleensä Corduraa tai muuta vastaavaa vahvaa polyesterkuitua. Pintamateriaalin minimi paksuutena pidetään 300 denierin kudosta. Kriittisissä paikoissa yleensä käytetään yli 500 denierin vahvuuksia.
Dick Parry

Dick Parry (s. 22. joulukuuta 1942, Kentford, Suffolk, Englanti) on englantilainen saksofonisti.
Kristian II (Saksi)

Kristian II (23. syyskuuta 1583 Dresden – 23. heinäkuuta 1611 Dresden) oli Saksin vaaliruhtinas vuosina 1591–1611. Hän tuli isänsä Kristian I:n seuraajaksi vain 8-vuotiaana. Hänen alaikäisyytensä aikana holhoojahallitusta johti kaukainen sukulainen, Saksi-Weimarin herttua Fredrik Vilhelm, joka yhdessä kuningataräiti Sofian kanssa palautti vaaliruhtinas Augustin aikaisen puhdasoppisen luterilaisuuden ja syrjäytti liian vapaamielisenä pidetyn Kristian I:n kanslerin Nikolaus Krellin. Kristian II jatkoi täysi-ikäiseksi tultuaan samaa politiikkaa ja pyrki säilyttämään ystävälliset suhteet Habsburg-sukuisiin keisareihin. Vain 28-vuotiaana kuollutta Kristiania on pidetty melko epäpätevänä hallitsijana. Hänen avioliittonsa Tanskan prinsessa Hedvigin kanssa oli lapseton. Kristian II:n seuraajaksi tuli hänen nuorempi veljensä Juhana Yrjö I.