Kanariansaaret

Seisminen aktiivisuus

Kanariansaarilla sattui 26. helmikuuta 1950 suuri maanjäristys.

Hypoteeseja ja teoriaa saarten synnystä

Kanariansaaret sijaitsevat hitaasti (1–2 cm vuodessa) lännestä itään liikkuvalla Afrikan litosfäärilaatalla Atlantin valtameressä, joten on luontevaa aloittaa alueen geologisen kehityksen kuvaus Atlantin valtameren avautumisella. Atlantin valtameri syntyi Pangea-supermantereen hajotessa noin 230 miljoonaa vuotta sitten, jolloin meri avautui toisistaan etääntyvien mantereiden välille. Mereisen laatan ikä Kanariansaarten kohdalla vaihtelee itäisten saarten 180 miljoonasta vuodesta läntisten saarten noin 155 miljoonaan vuoteen. Vulkaaninen aktiivisuus meren alla alkoi noin 60 miljoonaa vuotta sitten ja saaret ovat nousseet merenpinnan yläpuolelle purkausten seurauksena viimeisen 20 miljoonan vuoden aikana.
Kanariansaarten synty on yhäkin hieman epäselvä, vaikka saaret lienevätkin tutkituin saariryhmä Havaijin saarten jälkeen. Saaret eivät sijaitse litosfäärilaattojen saumakohdissa mutta silti alue on ollut ja on edelleen vulkaanisesti aktiivinen. Eri hypoteesien mukaan saarten synty voisi johtua esimerkiksi Pohjois-Afrikan Atlasvuoriston jatkeeksi länteen lähtevästä ruhjeesta, alueen litosfäärilaattojen deformoitumisesta tai kuumasta pisteestä. Kaikissa näissä hypoteeseissa on kuitenkin runsaasti ongelmia, joten nykyinen käsitys saariryhmän synnystä yhdistää kolmea suosituinta hypoteesia niin että eri hypoteesien ongelmia on saatu ratkaistua. Nykyisen käsityksen mukainen teoria on yhdistetty kuuman pisteen, laajenevan halkeaman ja nousseen laattalohkon hypoteeseista.
Nykyiseen teoriaan on päädytty, koska alueen vulkanismi on monimutkaista eikä sitä voi siksi yksin selittää kuuman pisteen avulla. Alueella on kyllä vaipassa positiivinen lämpöanomalia, mutta se johtuu vanhan pluumin residuaalista eikä niinkään nykyisestä pluumista. Myös Atlasvuoristo liittyy alueen vulkanismiin: vuoriston siirros jatkuu jossain määrin Kanariansaartenkin kohdalle, mutta mantereen ja saariryhmän välillä olevalla merialueella sedimenttikerros on niin paksu, etteivät siirrokset ole täysin kehittyneitä sillä välillä. Saarten nousuun liittyvät siirrokset eivät kuitenkaan ole varsinaisia ylityöntösiirroksia, vaan saarten alueella on useita transpressiivisiä strike-slip-siirroksia.

Kanarian saarten ikä ja syntyjärjestys

Kanariansaaret ovat syntyneet kahdessa eri päävaiheessa, joita erottaa pitkähkö lepotila. Vanhemmat saaret, jotka ovat ikäjärjestyksessä Fuerteventura, Lanzarote, Gran Canaria ja La Gomera, ovat syntyneet omassa vanhemmassa vanhan kilven vulkanismissaan ja nuoremmat Teneriffa, La Palma ja El Hierro omassa nuoremmassa vulkanismissaan. Jokaisella saarella on kuitenkin ollut oma magmapesäkkeensä, joten saarten ikä ja rakenne vaihtelevat. Merenpohjassa on ollut myös repeämälinjoja, koska yksittäisten, nopeasti nousseiden saarten lisäksi alueella on pitkittäisiä, korkeita selänteitä.
Saarista ovat nykyisin epäaktiivisessa vaiheessa Fuerteventura, Lanzarote ja Gran Canaria, La Gomera on lepovaiheessa ja Teneriffan, La Palman sekä El Hierron saaret ovat aktiivisessa vaiheessa.
Lähimpänä Afrikan mannerta sijaitsevalla Fuerteventuran saarella tavataan saariryhmän vanhimmat kivilajit, jotka ovat 22–20 miljoonaa vuotta vanhoja. Läntisimmällä saarella, El Hierrolla, kivien ikä on vain noin miljoona vuotta.

Politiikka

Jokaisella saarella on oma neuvostonsa (cabildo insular). Maakuntien pääkaupungit, Las Palmas de Gran Canaria ja Santa Cruz de Tenerife, toimivat yhdessä itsehallintoalueen pääkaupunkina.

Historia

Saarten alkuperäisasukkaita olivat guanchit.
Vuonna 1402 ranskalainen tutkimusmatkailija Jean de Béthencourt saapui saarille ja nousi maihin Lanzaroten pohjoisrannalla. Sieltä käsin hän valloitti Fuerteventuran ja Hierron. Béthencourt sai Kanarian kuninkaan tittelin, mutta oli yhä Kastilian Henrik III:n vasalli. Béthencourt perusti myös linnakkeen Gomeralle, mutta kesti vuosia ennen kuin saari oli valloitettu. Gomeran, kuten myös Gran Canarian, Teneriffan ja La Palman, asukkaat vastustivat espanjalaisia lähes vuosisadan.
Vuoteen 1495 mennessä saaret olivat Espanjan hallinnassa. La Palman Santa Cruzista tuli välisatama espanjalaisille konkistadoreille, kauppiaille ja lähestyssaarnaajille matkalla uuteen maailmaan. Saaret rikastuivat nopeasti ja houkuttivat kauppiaita ja seikkailijoita läpi Euroopan. 1500-luvun mahtavien rakennushankkeiden paras edustaja on El Salvadorin kirkko.
Vuonna 1821 saarista tehtiin Espanjan provinssi ja Santa Cruz de Tenerife oli sen pääkaupunki.
Matkailu Pohjois-Euroopasta alkoi, kun kenraali Franco päätti päästää turistit maahan.
Maahanmuutto Afrikasta on muuttanut saaria 2000-luvulla ja pakottanut ne yhteistyöhön Afrikan valtioiden kanssa.

Uskonto

Suurin osa Kanariansaarten väestöstä on kristittyjä ja heistä valtaosa katolilaisia. Vähemmistöuskontoja ovat esimerkiksi islam, hindulaisuus, buddhalaisuus jne.
Kanariansaaret on jaettu kahteen katoliseen hiippakuntaan, joita molempia johtaa piispa. Tärkein pyhiinvaelluksen kohde on Teneriffan Candelarian basilika, joka on omistettu Kanariansaarten suojeluspyhimykselle Candelarian neitsyelle. Kanariansaarilla syntyi kaksi katolista pyhimystä: Béthencourt'in Pietari ja Anchietan Joosef, jotka toimivat lähetyssaarnaajina nykyisten Guatemalan ja Brasilian alueilla.

Talous

Saarten talous perustuu turismiin ja trooppiseen maanviljelyyn (banaanit ja tupakka). Saarilla käy vuodessa 10 miljoonaa turistia, mikä huolestuttaa ekologeja. Korkeat vuoret, puhdas ilma ja sijainti eurooppalaisen maan alueella ovat houkutelleet alueelle astronomeja, ja La Palman Roque de los Muchachos -vuorelle (2 426 m) on rakennettu useita kansainvälisiä observatorioita mukaan lukien ESAn Grantecan-teleskooppi. Saaret kuuluvat Euroopan unionin tullialueeseen, mutta eivät kuulu EU:n veroalueeseen. Tämä mahdollistaa verovapaiden tax-free-ostosten tekemisen, vaikka Kanariansaarille matkustettaisiin EU:n sisältä. Valuutta on euro manner-Espanjan tavoin. Kanariansaarten suhde EU:hun on täten samanlainen kuin Ahvenanmaalla. Banaanien kasvatus ei olisi taloudellisesti kannattavaa ellei Euroopan unioni tukisi toimintaa maataloustuilla ja EU:n ulkopuolelta tuotaville banaaneille asetetuilla tariffeilla. Kanariansaarilla kasvatetut banaanit ovat pienempiä ja kalpeampia kuin Väli-Amerikan banaanit.

Maanviljely

Läntisten rinteiden subtrooppisessa tai temperaattisessa ilmastossa viljellään banaaneja, kahvia, sokeriruokoa, appelsiineja ja taateleita. Korkeammilla mailla kasvaa vehnää, ohraa, maissia, perunoita ja viiniköynnöksiä. Itäiset saaret ovat karuimmat vähäisemmän vuotuisen sademäärän vuoksi ja läntisimmät vastaavasti vehreimpiä. La Palman saarella kasvatetaan, mutta muillakin Kanariansaarilla kääritään sikareita. Tunnettuja sikarimerkkejä ovat La Regenta, Flor de Oro, El Sitio, El Lugar, Vega Palmera, Penamil, Condal ja Goya.

Liikenne

Kanariansaarilla on kahdeksan lentoasemaa, kaksi suurta satamaa ja kattava tieverkko. Suurin lentoasema on Gran Canarian lentoasema. Teneriffalla on kaksi lentoasemaa, eteläinen (jonne useimmat tilauslennot saapuvat) ja pohjoinen (josta lähtee lentoja Espanjaan ja toisille saarille). 
Las Palmasin satama on merkittävä rahtisatama ja Espanjan toiseksi vilkkain kalastussatama. Vuonna 2011 siellä kävi 8500 alusta ja käsiteltiin 23 miljoonaa tonnia rahtia. Santa Cruzin satama Teneriffalla on toiseksi vilkkain matkustajasatama, ja siellä käy ristelyaluksia lähes päivittäin. Saarille on myös reittiliikennettä: Manner-Espanjasta tulee viikoittain kaksi lauttavuoroa. Matka Cadizista Teneriffalle kestää 48 tuntia, Huelvasta Teneriffalle 36 tuntia. lautat pysähtyvät myös Lanzarotella ja Gran Canarialla.