google/wiki40b huggingface dataset:
East Anglia

East Anglia (suom. Itä-Anglia) on alue itäisessä Englannissa. East Anglia käsittää Norfolkin ja Suffolkin yhdessä Cambridgeshireen ennen 1. huhtikuuta 1974 kuuluneen alueen joko osittain tai kokonaan. Joskus East Angliaan lasketaan myös Essex – toisinaan vain pohjoinen osa sitä – ja pieni osa Lincolnshiren eteläosaa, joka rajoittuu The Washin alueeseen.
Alue on saanut nimensä anglosaksien Itä-Anglian kuningaskunnan mukaan. Nimi viittaa anglien heimoon, joka oli alkujaan lähtöisin Angelnin alueelta Pohjois-Saksasta. Kuningaskunta käsitti Norfolkin ja Suffolkin, mutta alueen rajat ovat epäselvät. Mercian kuningaskunta valloitti East Anglian vuonna 792.
Liittoutuneet (elokuva)

Juoni

Toisen maailmansodan aikana kanadalainen sotilas Max Vatan ja ranskalainen vastarintataistelija Marianne Beauséjour surmaavat yhdessä Saksan suurlähettilään Casablancassa. Tämän jälkeen he pakenevat Britanniaan, jossa he menevät naimisiin ja saavat lapsen. Pian Max saa tietää, että Ison-Britannian tiedustelupalvelu epäilee Mariannea Saksan vakoojaksi.

Vastaanotto

12. elokuuta 2017 mennessä Liittoutuneet oli tuottanut maailmanlaajuisesti lipputuloja noin 119,5 miljoonan dollarin arvosta. Elokuvan budjetti oli 85 miljoonaa dollaria.
Helsingin Sanomien elokuvakriitikko Pertti Avola antoi elokuvalle kaksi tähteä viidestä ja sanoi elokuvan olevan suurista tavoitteistaan huolimatta romanttisten sotaelokuvien persoonaton kopio. Ilta-Sanomien Taneli Topelius suhtautui elokuvaan myönteisemmin ja antoi sille neljä tähteä viidestä. Yhdysvaltalaisen Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 60 prosenttia elokuvan saamista kaikista arvosteluista on ollut myönteisiä.
Liittoutuneet sai yhden Oscar-ehdokkuuden, kun Joanna Johnstonille myönnettiin parhaan puvustuksen Oscar-ehdokkuus. Johnston ei kuitenkaan voittanut kyseistä palkintoa.
Väinö Raudaskoski

Väinö Matias Raudaskoski (27. maaliskuuta 1923 Nivala – 23. toukokuuta 2013 Nivala) oli suomalainen kansakoulun käynyt maanviljelijä. Hän työskenteli myös Kalajokilaakson ammatillisen kurssikeskuksen talouspäällikkönä ja MTK:n Pohjois-Pohjanmaan liiton järjestökonsulenttina. Hän toimi Keskustapuolueen kansanedustajana vuosina 1975–1987. Raudaskoski valittiin eduskuntaan Oulun läänin vaalipiiristä.
Sateenkaarilippu

Sateenkaarilippu on monivärinen lippu, joka kuvaa sateenkaaren eri värejä. Sitä on käytetty useissa eri yhteyksissä lähinnä kuvaamaan moniarvoisuutta. Nykyään tunnetuimpia ovat seksuaali- ja sukupuolivähemmistöjen, rauhanliikkeen sekä osuustoimintaliikkeen käyttämät liput.

Osuustoiminta

Kansainvälisen Osuustoimintaliiton ICA:n sateenkaarilippu otettiin käyttöön vuonna 1925. Alkuperäinen oli samanlainen kuin nykyinen pridelippu. Se korvattiin sekaannusten välttämiseksi uudella mallilla vuonna 2001.
Ensimmäiset ehdotukset ICA:n sateenkaarilipusta oli tehty jo järjestön toisessa konferenssissa vuonna 1896. Ajatus tuli ranskalaiselta utopistilta Charles Fourierilta, joka oli ottanut sen ihanneyhteiskuntiensa tunnukseksi. Suomessa lippu on esiintynyt muun muassa vuonna 1973 julkaistun Sateenkaarilipun alla -albumin kannessa.
Martti Ranttila

Martti Johannes Ranttila (16. lokakuuta 1897 Karuna – 24. tammikuuta 1964 Helsingin maalaiskunta) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran esillä näyttelyssä Helsingissä vuonna 1921, jolloin hän sai I palkinnon Suomen Taideyhdistyksen dukaattikilpailussa.
Ranttilan vanhemmat olivat kansakoulun- ja musiikinopettaja Juuso Ranttila ja Anna Ranttila (s. Filman).
Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa vuosina 1915–1918 ja 1919–1920. Sen jälkeen hän opiskeli 1920–1921 Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Alvar Cawénin johdolla. Hän teki opintomatkoja myös ulkomaille, muun muassa Italiaan.
Ranttila kuvasi töissään pääosin maisemia ja henkilöitä, mutta hän maalasi myös asetelmia. Teokset ovat usein pelkistettyjä tutkielmia, joissa on ajattomuuden tuntu ja aiheen kuvauksen yleispätevyyttä. Ranttilan taiteellinen kokonaistuotanto jäi verrattain vähäiseksi, sillä hän viimeisteli teoksiaan pitkään ja huolellisesti. Vuonna 1936 valmistuneen Myllykosken kirkon alttaritaulu on Ranttilan maalaama.
Ranttilalle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1958.
Muulipeura

Ulkonäkö ja koko

Muulipeura painaa 43-150 kg, keskimäärin noin 95 kg. Se on saanut nimensä suurista, muulin korvia muistuttavista korvistaan, sekä mustasta hännän päästä, joka erottaa sen valkohäntäpeurasta. Toisin kuin valkohäntäpeuralla, muulipeuran sarvet haarautuvat dikotomisesti, aina kahteen jokseenkin yhtä vahvaan haaraan. Vain uroksilla (hirvailla) on sarvet. Se kasvattaa uudet sarvet joka vuosi.

Levinneisyys

Muulipeuroja elää koko Pohjois-Amerikan länsiosassa, Kaakkois-Alaskasta Kalifornian niemimaalle ja Luoteis-Meksikoon. Kanadassa ja Yhdysvalloissa levinneisyys ulottuu länsirannikolta Kalliovuorten yli läntiselle tasankoalueelle Saskatchewaniin, Nebraskaan, Kansasiin ja Teksasin länsiosaan asti. Argentiinassa ja Havaijin Kauain saarella muulipeura on ihmisen istuttama vieraslaji. Laji on elinympäristönsä suhteen hyvin joustava ja monin paikoin runsaslukuinen. Se elää niin metsissä, preerialla, aavikoilla kuin vuoristoissakin.
Osmolaliteetti

Osmolaliteetti tarkoittaa liuenneiden molekyylien ja ionien lukumäärää liuotinkilossa. (n(l. osmoolien määrä)/massa) yksikkö:   [osm/kg]
Kaava: O = c*i, jossa c = konsentraatio ja i = liuenneiden ionien määrä
esim. NaCl -> Na⁺ + Cl⁻ , jossa i = 2
Z4 Richard Beitzen

Palvelus

Alus romutettiin 1949.
Kultalampi

Juoni

80-vuotias kärttyisä professori (Henry Fonda viimeisessä elokuvaroolissaan) ei suostu vanhenemaan, vaan saapuu Uuden-Englannin syrjäseudun kesämökilleen kuten aina ennenkin vaimonsa (Katherine Hepburn) kanssa. Heitä saapuu tapaamaan neuroottinen tytär (Jane Fonda) mukanaan uusi sulhasensa ja tämän 13-vuotias poika, ja asiat kärjistyvät.

Palkintoja

Elokuva voitti kolme Oscar-palkintoa. Henry Fonda sai Oscarin parhaasta miespääosasta ja Katharine Hepburn jo neljännen palkintonsa parhaasta naispääosasta. Hepburn voitti myös BAFTAn parhaasta naispääosasta ja lisäksi elokuva sai kolme Golden Globea.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano piti elokuvaa kiinnostavana perhedraamana ja antoi sille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Trofonios

Trofonios (m.kreik. Τροφώνιος) oli kreikkalaisessa mytologiassa sankari, joka tunnettiin taidokkaista rakennushankkeistaan. Maa kuitenkin nielaisi hänet Lebadeiassa Boiotiassa, jonka jälkeen siellä häntä pidettiin ennustajajumaluutena ja harrastettiin hänen ympärilleen rakennettuja kulttimenoja.
Trofonios oli joko Orkhomenoksen kuninkaan Erginoksen tai Apollonin poika. Veljensä Agamedeen kanssa hän rakensi Apollonin Delfoin temppelin ja kuningas Hyrieuksen aarrekammion. Kerrotaan, että Trofonios ja Agamedes tekivät aarrekammioon salaisen sisäänkäynnin, jonka ainoastaan he tunsivat. Kuningas Hyrieus oli ymmällään, kun veljekset tyhjensivät hänen aarteitaan, mutta holvien sinetit pysyivät koskemattomina. Niin kuningas rakensi ansan hopea- ja kulta-astioihinsa, ja seuraavalla ryöstöretkellä Agamedes jäi ansaan tiukasti kiinni. Trofonios katkaisi veljensä pään, jottei häntä voitaisi yhdistää ansaan jääneeseen ruumiiseen, mutta tällöin maa aukeni ja nielaisi Trofonioksen.
Trofonioksesta ei sen koommin kuultu mitään, kunnes Boiotiassa kävi kato sateiden lakattua yli vuodeksi. Tällöin Delfoin oraakkeli antoi heille viestin, että Trofonios toisi heille avun. Häntä ei kuitenkaan Lebadeiasta löytynyt, kunnes yksi etsijöistä näki mehiläisparven, jonka hän arveli johtavan hänet perille. Mehiläisten kadottua maan sisään hän seurasi niiden perässä ja löysi Trofonioksen, joka opetti hänelle riitin kuivuuden lopettamiseksi.
Vanuatun jalkapallomaajoukkue

Pelaajat

Kokoonpano 2014
Sari Vuoristo

Sari Vuoristo (s. 1964) on suomalainen kirjailija. Hänen vanhempansa ovat professori Kai-Veikko Vuoristo ja Kaija Vuoristo o.s. Peitsalo. Sari Vuoristo valmistui ylioppilaaksi 1983, ja on sen jälkeen opiskellut Helsingin yliopistossa teatteritiedettä ja uskontotiedettä sekä Kriittisessä korkeakoulussa luovaa kirjoittamista. Hän on tehnyt freelancerina editointitöitä ja kirjoittanut matkajuttuja yms. aikakauslehtiin. Vuoristo voitti Martti Joenpolven novellipalkinnon vuonna 1996 Sari Vuoristo oli Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkintoehdokas vuonna 1998 ja Runeberg-palkintoehdokas 1998.
C.-H. Hermansson

Carl-Henrik Hermansson (14. joulukuuta 1917 Bollnäs – 26. heinäkuuta 2016 Tukholma) oli ruotsalainen poliitikko. Hän oli kommunistisen puolueen johdossa vuosina 1964–1975, jona aikana se otti käyttöön nimen Vasemmistopuolue Kommunistit. Hermansson istui valtiopäivillä vuosina 1963–1985. Hän ohjasi puolueensa linjauksia vähemmän uskollisiksi Moskovalle.
Hermansson julkaisi lukuisia kirjoja sekä kapitalismiin että vasemmistolaisuuteen liittyvistä aiheista.
Josif Stalinin kuoleman (1953) aikaan Hermansson ylisti diktaattoria puheissaan; toimittajat ja poliittiset vastavoimat muistuttivat häntä tästä toistuvasti, mutta hän sanoi katuvansa aiempia näkemyksiään.
Hermansson oli aikansa varakkain ruotsalainen puoluejohtaja.
Bislama

Lukusanat

Lukusanat ovat käytännössä englantia, joka on sovitettu bislamaan. 
1: wan, 2: tu, 3: tri, 4: foa, 5: faev, 6: siks, 7: seven, 8: eit, 9: naen, 10: ten

Murteet

Bislamassa murteet perustuvat usein puhujien omiin kotikieliin, sillä Vanuatulla puhutaan hieman yli sataa kieltä. Karkea jako tehdään usein kaupunki- ja saaristovariantin välille, jossa mm. kaupunkilaisten sanastossa on enemmän vaikutteita englannista ja ranskasta.

Bislamankielinen yhteiskunta

Vanuatun viralliset kielet ovat bislaman lisäksi englanti ja ranska. Suurin osa lapsista käy koulunsa englanniksi tai ranskaksi, ja näiden kieliryhmien välit ovat perinteisesti olleet kylmät. Bislaman käyttöä opetuskielenä hidastaa myös mm. lukutaitoisten vähäinen määrä ja 1982 parlamentti päätti ettei bislamaa opeteta kouluissa . Toisaalta bislamassa on yhä vähemmän variaatiota, joten kielen standardointia ei enää niinkään hidasta kielen variaatio, vaan harhaluulo siitä, ettei yleispäteviä sääntöjä voida luoda. 2000-luvun alussa bislaman asemaa on alettu parantaa sopimalla yhteisistä kielen normeista . 
Bislama on kuitenkin Vanuatun virallisista kielistä kaikkein puhutuin, sillä se toimii yhteisenä kielenä eri kieliryhmien välillä. Sillä on myös tärkeä merkitys yhteisen vanuatualaisen identiteetin luomisessa .     
Mediaa kulutetaan bislamaksi kovin vähän, sillä suurin osa lukutaitoisista tekee sitä englanniksi tai ranskaksi. Australian yleisradioyhtiö ABC julkaisee kuitenkin säännöllisen uutislähetyksen (Wantok), joka tulee bislaman lisäksi myös tok-pisiniksi ja pijiniksi.
Thetisjärven hirviö

Thetisjärven hirviö on liskoihminen, jonka jotkut ovat väittäneet nähneensä Kanadan länsiosassa sijaitsevalla Thetisjärvellä. Hirviö on nähty vain muutamia kertoja. Sillä väitetään olevan koukkukynnet, viiltävän terävät evät ja sekä kidukset että keuhkot. Hirviöllä sanotaan olevan myös räpylät käsissään ja jaloissaan, hopean hohtoinen suomupeite ja pitkät torahampaat.
Ensimmäinen havainto olennosta tehtiin 19. syyskuuta 1972. Kaksi teini-ikäistä poikaa väitti olennon nousseen vedestä ja ajaneen heitä takaa metsän läpi. Hahmo tavoittikin toisen pojista ja pisti häntä käteen päänsä piikkisillä evillä. Neljä päivää myöhemmin kaksi muuta poikaa kohtasi samannäköisen hirviön toisessa osassa järveä. Kanadan kuninkaallinen ratsupoliisi suoritti asiasta tutkimuksen, mutta minkäänlaista todistusaineistöa ei saatu.
Yksi alkuperäinen todistaja Russell Van Nice on sanonut, että "se oli vain valetta", ja että hänen ystävänsä Mike Gold "yritti saada huomiota". Van Nicen mukaan hänen ystävänsä oli tunnettu siitä, että hän valehteli usein.
O’nyong’nyong

Etymologia

Nimi o’nyong’nyong on peräisin Ugandan ja Sudanin niloottisista kielistä, joissa sen merkitys on ”nivelten heikkeneminen”.

Tarttuminen

O’nyong’nyong leviää tartunnan saaneista hyttysistä. Se on ainoa virus, joka pääasiallisina välittäjinä ovat horkkasääskiin kuuluvat Anopheles funestus- ja Anopheles gambiae -hyttyset.

Oireet

O’nyong’nyongin tavallisia oireita ovat polyartriitti, ihottuma ja kuume. Oireina saattaa esiintyä myös kipua rinnassa ja silmissä, imusolmuketulehdusta ja väsymystä. Taudin ei tiedetä aiheuttaneen kuolemantapauksia.

Esiintyvyys

O’nyong’nyong on aiheuttanut kaksi tunnettua epidemiaa. Niistä ensimmäinen levisi vuosina 1959–1962 Ugandasta Keniaan, Tansaniaan, Zaireen (nykyiseen Kongon demokraattiseen tasavaltaan), Malawiin ja Mosambikiin. Yhteensä yli kaksi miljoonaa ihmistä sairastui. Tämä oli laajin tunnettu arboviruksen aiheuttama epidemia. Vuonna 1959 virus eristettiin ensimmäisen kerran Entebbessä sijaitsevassa Uganda Virus Research Institutessa sääskistä ja ihmisverestä Gulussa, Ugandan pohjoisosassa kerätyistä näytteistä.
Vuosina 1996–1997 levinnyt toinen epidemia rajoittui Ugandaan. Siinä sairastui 400 ihmistä. Epidemioiden 35 vuoden väli ja todistusaineisto siitä, että Ugandassa olisi mahdollisesti ollut o’nyong’nyongepidemia jo vuosina 1904–1906, viittaavat siihen, että viruksen aiheuttamien epidemioiden sykli olisi noin 30–50 vuotta.

Alalajit

ONN-viruksella on ainakin kolme alalajia tai muunnosta. Niiden perimä on saatavilla genomitietokannoissa.
SS Albertic

Rakentaminen

SS Alberticin rakentaminen alkoi juuri ennen ensimmäistä maailmansotaa, jonka takia sen rakentamista jatkettiin vasta vuonna 1919, mutta alus oltiin ehditty jo kölinlaskea vuonna 1914. Se ei ollut valmiina merille ennen maailmansotaa. SS Alberticin on rakentaminen alkoi uudelleen vuonna 1919 ja sen vesillelasku tapahtui 23. maaliskuuta 1920, Bremenissä, Pohjois-Saksassa Lloydissa. Vuonna 1923 aluksen osti Royal Mail ja nimettiin uudelleen nimellä Ohio. White Star Line osti aluksen itselleen vuonna 1927 ja nimesi sen Alberticiksi.

Tekniset tiedot

SS Albertic oli 18 940 tonnia bruttovetoisuudeltaan. Alus oli 180 metriä pitkä, 21 metriä leveydeltään ja 11 metriä syväydeltään. Aluksella oli kaksi savupiippua ja kaksi mastoa. Aluksella oli 10 laipiota, jotka oltiin osittain asfaltoitu ja osittain sementoitu. Aluksella oli sähkövaloistus ja sukellusvenesignaalilaite. Aluksella oli kaksi nelisylinteristä kolmivaiheista höyrykonetta, joissa oli kahdeksan sylinteriä. Moottoreiden nimellisteho oli 2 788 hevosvoimaa. Alus pystyi kuljettamaan yhteensä noin 1400 matkustajaa.

Historia

Alus aloitti neitsytmatkansa nimellä Ohio 3. huhtikuuta 1923, Hampurista New Yorkiin, Southamptonin ja Cherbourgin kautta.
Vuonna 1927 Royal Mail myi Ohion White Star Lineille miljoonalla punnalla ja nimesi sen Alberticiksi. Albertic uusi reitti oli Liverpoolista Quebeciin ja Montrealiin. Alus aloitti tällä reitillä 22. huhtikuuta 1927. Alberticin reitti vaihtui 5. toukokuuta 1928. Kyseinen reitti oli Lontoosta Quebeciin ja Montrealiin Southamptonin kautta.

Celtic (II)

Kun White Star Line -yhtiön laiva Celtic (II) oli matkalla joulukuussa 1928, alus jäi jumiin kivikkoon ja sen korvasi Albertic. Albertic siirrettiin New Yorkin Liverpooliin reitille Celticin tilalle ja teki ensimmäisen matkansa tällä reitillä 2. helmikuuta 1929.
Albertic palasi 9. toukokuuta 1930 takaisin vanhalle reitilleen, joka oli Liverpoolista Quebeciin ja Montréaliin.

Viimeiset vuodet

Albertique teki viimeisen matkan White Star Line lipun alla, Liverpoolista Quebeciin ja Montrealiin, 29. elokuuta 1930, ennen kuin alus siirettiin Clyden joelle Skotlantiin.
Toukokuussa 1934, kun Albertic oli edelleen Skotlannissa, White Star liittyi Cunard-lineen. Albertic oli osa Cunard White Star Linen laivastoa, mutta ei koskaan enää purjehtinut matkustaja-aluksena.
Albertic myytiin 34 000 punnalla romutettavaksi Osakaan, Japaniin, vuonna 1934.
Anton Karl Otto Malin

Anton Karl Otto Malin (21. maaliskuuta 1863 Pori – 26. marraskuuta 1932 Hämeenlinna) oli suomalainen Viipurin hovioikeuden presidentti ja senaattori.
Malinin vanhemmat olivat värjäri Matias Malin ja Amanda Lovisa Hagner. Hän pääsi ylioppilaaksi 1880 Hämeenlinnan normaalilyseosta ja suoritti Helsingin yliopistossa yleisen oikeustutkinnon 1883. Malin sai varatuomarin arvon 1885.
Malin oli Turun hovioikeudessa kanslistina 1890–1891, reistraattorina 1891–1892, ylimääräisenä viskaalina 1892–1894, notaarina 1894–1897, varakanneviskaalina 1897–1898, sihteerinä 1898–1899 ja asessorina 1899–1900. Hän oli sitten Euran tuomiokunnan tuomarina 1900–1903 ja Turun hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena 1903–1904 ja varapresidenttinä 1904. Malin oli Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1904–1905 ja 1909–1911. Välillä Malin toimi asianajajana Raumalla 1906–1909 koska hän joutui vanhasuomalaisena myöntyväisyyssuunnan kannattajana eroamaan senaatista vuoden 1905 suurlakon jälkeen. Viipurin hovioikeuden presidenttinä Malin oli 1911–1917. Hän joutui eroamaan tästä virasta koska vuonna 1913 Malin oli ollut ainoa Viipurin hovioikeuden jäsen jota ei ollut tuomittu Pietarin piirioikeudessa vankeuteen yhdenvertaisuuslain vastustamisesta. Viimeksi Malin oli Hämeenlinnassa asianajajana 1917–1920 ja Hämeen läänin lääninhallituksen ylimääräisenä esittelijänä 1920–1930.
Malin oli naimisissa vuodesta 1890 Ellen Charlotta Malinin kanssa.
Päivi Happonen

Päivi Anitta Happonen (s. 23. marraskuuta 1967) on Suomen Kansallisarkiston tutkimusjohtaja ja Itä-Suomen yliopiston dosentti. Hän on toiminut vuodesta 2011 lähtien Kansallisarkiston tutkimusjohtajana ja vastuualuejohtajana. Sitä ennen hän toimi Kansallisarkiston kehittämisjohtajana vuosina 2008–2011 ja kehittämispäällikkönä ja ylitarkastajana vuosina 1998–2007. Hän oli sukututkimuksessa paljon käytetyn Karjala-tietokantasäätiön tutkijana ja tutkimuspäällikkönä vuosina 1995–1998.
Päivi Happonen väitteli filosofian tohtoriksi Joensuun yliopistosta vuonna 2009. Väitöskirjassaan hän tarkasteli kirkonkirjojen ja henkikirjojen pohjalta Sortavalan kaupungin väestöprofiilia. Väitöskirjan lähdeaineistona Happonen käytti perinteisten lähteiden lisäksi tietokantatietoja ja analysoi niitä tietoteknisin menetelmin. Happonen on tutkimusjohtajana pyrkinyt kehittämään historiatieteiden digitaalista tutkimusprosessia ja digitaalisia tutkimusinfrastruktuureja. Itä-Suomen yliopiston dosentti hän on ollut vuodesta 2011 alkaen. 
Happonen on ollut keskeisesti mukana julkishallinnon digitaalisen asiakirjahallinnan ja tiedonhallinnan kehittämisessä koko 2000-luvun. Tiedonohjaus on hänen ideoimansa malli. Päivi Happonen on opettanut tiedonhallintaa ja asiakirjahallintaa lukuisissa tilaisuuksissa ja julkaissut aihepiiristä useita tutkimusartikkeleita ja muita kirjoituksia. Hänen vastuullaan Kansallisarkistossa on julkishallinnon aineistojen laajamittainen digitointi ja harkittu hävittäminen sen jälkeen.
Bellin noita

Bellin noita viihteessä

Bellin noita on ollut suosittu aihe elokuvissa, kuten esimerkiksi seuraavissa: The Bell Witch Haunting (2004), An American Haunting (2005) ja Bell Witch: The Movie (2007). Lisäksi tanskalainen yhtye Mercyful Fate on julkaissut kappaleen "Bell Witch" albumillaan "In The Shadows" (1993).
Gunnar de Frumerie

Tuotanto

De Frumerien sävellykset ovat teknisesti vaativia ja edustavat monia musiikinlajeja, mutta hänet muistetaan parhaiten pianotuotannostaan. Hänen tärkeimpiä esikuviaan olivat J. S. Bach, Johannes Brahms ja Claude Debussy, mutta myös Igor Stravinskin ja Arthur Honeggerin varhaistuotannon vaikutusta voi erottaa. Hänen varhaisteoksensa ovat edustavat usein barokkityyliä. De Frumerie voidaan rinnastaa uusklassikoihin, kuten Lars-Erik Larssoniin, Dag Wiréniin ja Wilhelm Peterson-Bergeriin.
De Frumerie sävelsi vuonna 1940 oopperan Singoalla, joka perustuu Viktor Rydbergin romaaniin. Hänet muistetaan myös romansseistaan, joiden sanat ovat usein Pär Lagerkvistin käsialaa.
Myös soolokonsertot muodostavat keskeisen teosryhmän: mm. 2 pianokonserttoa, viulukonsertto, klarinettikonsertto ja Concertino oboelle. De Frumerie muokkasi toisesta sellosonaatistaan konserton ja sitten siitä pasuunakonserton. Kyseinen konsertto oli de Frumerien viimeinen valmistunut sävellys, ja hän laati sen erityisesti ruotsalaiselle pasuunavirtuoosille Christian Lindbergille.
Urho Muroma

Hengellinen elämä ja ura

Muroma koki voimakkaan hengellisen herätyksen norjalaisen Albert Lunden evankelioimiskokouksessa Helsingissä syksyllä 1912. Tuohon aikaan Suomen kirkossa vieroksuttiin herätyskokoustoimintaa. Tällaisiin kokouksiin kuitenkin turvauduttiin, kun etsittiin apua kirkosta vieraantuneiden, työläisväestön, tavoittamiseen. Muromakin sai ensimmäiset kokemuksensa kiertävän evankelistan työstä nimenomaan tehdasseutujen evankelioimisessa, johon hän pian papiksi valmistumisensa jälkeen (1917) osallistui.
Muroma tuli 1910- ja 1920-lukujen taitteessa vakuuttuneeksi siitä, että vapaakirkollisten herätyskokoustoiminta saattoi paremmin auttaa ihmisiä kääntymykseen ja uskoon kuin luterilainen kirkko perinteisine jumalanpalveluksineen. Tästä lähti liikkeelle Muroman laaja evankelioimistoiminta vuosina 1921–1939, jolloin hän piti laajoja kokoussarjoja eri puolilla Suomea. Muroma alkoi julkaista Herää valvomaan -nimistä lehteä vuonna 1929. Lehden nimi muutettiin vuonna 1999 Elämään-nimiseksi ja vuonna 2015 Elämä-nimiseksi. Muroman toiminta veti puoleensa suuria kansanjoukkoja – varovaistenkin arvioiden mukaan kokouksiin osallistui runsaasti yli 100 000 kuulijaa. Noihin aikoihin Muroma toimi eri kristillisten järjestöjen palveluksessa, mutta vuonna 1940 hänen evankelioimistoimintaansa tukemaan perustettiin Suomen ev.lut. Sisälähetyssäätiö (nyk. Suomen Raamattuopiston säätiö), ja tältä pohjalta Kauniaisiin Suomen Raamattuopisto vuonna 1945.

Opilliset näkemykset

Muroman evankelioimistyön sisällössä korostui henkilökohtaisen kääntymyksen ja uskoon tulon välttämättömyys. Muroma itse määritteli sananjulistustyön seuraavasti:

»Sen kautta pyritään määrätietoisesti herättämään Herralle vieraina olevia vakavasti huolehtimaan sielunsa pelastuksesta, luopumaan synnistä ja ottamaan vastaan vapaana lahjana heillekin jo valmistettu pelastus Jeesuksessa Kristuksessa.» 
Opillisesti Muroma kävi rajankäyntiä suhteessa sekä helluntailaisuuteen että evankelisen liikkeen edustamaan luterilaisuuteen. Muromalla oli hyviä ystäviä helluntailiikkeessä, mutta samaan aikaan hän kritisoi ankarasti helluntailaista oppia uskovien kasteesta ja henkikasteesta. Yhtä voimakkaasti hän kritisoi evankelisten edustaman luterilaisuuden oppia kasteessa tapahtuvasta uudestisyntymisestä. Muroman kastenäkemys korostaa sekä vesikasteen että henkikasteen merkitystä mutta voimakkaasti myös näiden kahden välistä eroa. Muroman kastenäkemys selviää parhaiten hänen kirjassaan "Kristuskaste". Henkikasteesta ja Hengellä täyttymisestä Muroma opetti paljon, mikä näkyy hänen kirjoissaan ja äänitetyissä raamattuopetuksissaan.

Poliittiset näkemykset

Muroma suhtautui myönteisesti 1930-luvun fasistiseen liikehdintään Saksassa ja Suomessa, minkä hän toi esille IKL:n päivälehdessä Ajan Suunnassa. Hän tervehti ilolla "niitä jyrkkiäkin otteita, joiden kautta pyydetään lyödä maahan väärä ja turmiollinen vapaamielisyys." Berliinin kirjarovioita toukokuussa 1933 hän piti esimerkillisenä toimintana: "Olisiko se nyt niin hirveä tappio, jos kaikki huonot kirjat kaikissa maailman maissa jonakin määrättynä päivänä yhteisesti julkisesti poltettaisiin?"
Zollikon

Sijainti

Zollikon sijaitsee Zürichinjärven itärannalla viitisen kilometriä Zürichistä kaakkoon.

Liikenne

Zürichinjärven itärantaa seuraileva SBB:n rautatie ja valtatie 17 (saks. Hauptstrasse 17) Zürichistä Rapperswiliin kulkevat Zollikonin kautta. Kaupungista on ZSG:n (Zürichsee Schifffahrtsgesellschaft) säännöllinen laivayhteys Zürichiin ja Rapperswiliin.