google/wiki40b huggingface dataset:
Bodenin linnoitus

Bodenin linnoitus on vahvasti linnoitettu taisteluasema Bodenin kunnassa lähellä Bodenin kaupunkia Pohjois-Ruotsin Norrbottenissa. Se sijaitsee 35 km:n etäisyydellä rannikolta. Linnoituksen oli tarkoitus olla strateginen taisteluasema ja joukkojen komentopaikka. Se rakennettiin torjumaan Venäjän ja myöhemmin Neuvostoliiton luomaa sivustauhkaa, jos se olisi ryhtynyt hyökkäykseen Ruotsia vastaan Suomen alueen kautta. Linnakkeen rakentaminen aloitettiin vuonna 1900, jolloin Suomen suuriruhtinaskunta oli vielä osa Venäjää. Linnoitus valmistui kokonaisuudessaan 1916.
Enimmillään linnoitukseen oli sijoitettuna 16 000 sotilasta toisen maailmansodan aikana. Ruotsi ei osallistunut sotaan, joten linnoituskaan ei ole ollut varsinaisessa taistelukäytössä. Se pysyi käytössä ja miehitettynä aina vuoteen 1998.

Kylmän sodan vaikutukset

Linnaketta modernisoitiin toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymmeninä. Uusien aseiden ja sodankäynnin huomattava kehitys kylmän sodan aikana kuitenkin vähensi suuresti kiinteiden linnakkeiden merkitystä. Nykyaikaiset aseet kuten risteilyohjukset ja täsmäpommit sinetöivät Bodenin linnoituksen kohtalon niiden osoitettua tehonsa Persianlahden sodassa 1991. Mjösjöbergetin linnake oli lakkautettu jo vuonna 1979. Suurimmaksi uhkatekijäksi koetun Neuvostoliiton romahdettua 1990-luvun alussa linnoituksen alasajo kokonaisuudessaan alkoi. Viimeiset harjoitusammunnat Rödbergetin patterilla suoritettiin 31. joulukuuta 1997, ja tarkalleen vuotta myöhemmin linnoitus lakkautettiin palveltuaan 90 vuotta.
Kaikki viisi linnaketta ja kolme patteria, Leåkersberget, Norra Åberget ja Södra Slumpberget, ovat julistettu suojelukohteiksi. Kaksi linnaketta, Rödberget ja Åberget, ovat käytössä, ensin mainittuun matkailijat pääsevät tutustumaan opastetuilla kierroksilla. Yritykset voivat varata sen tiloja myös kokouskäyttöön. Vuonna 2002 arvioitiin kävijämääräksi 10 000 vuodessa.

Huhut sotasalaisuuksien ympärillä

Koska Bodenin linnoitus sijaitsi aiemmin tarkkaan eristetyllä sotilasalueella, kiersi siitä ihmisten keskuudessa monenlaisia huhuja ja muita tarinoita. Ne olivat yleensä mielikuvituksen tuotetta mutta osa niistä on myös vahvistettu. Yksi huhu kertoi, että linnakkeista olisi kyetty ampumaan aina Luulajan satamaan asti, 40 kilometrin etäisyydelle, mutta todellisuudessa tykkien kantama jäi vain alle puoleen siitä. Toinen laajalle levinnyt huhu kertoi että kaikki linnoitukseen kuuluvat erilliset linnakkeet olisivat yhteydessä toisiinsa maanalaisin tunnelein. Yksi linnoitukseen liittyvä huhu on sittemmin vahvistettu, nimittäin siellä on säilytetty Ruotsin kultavarantoa. Noin kolmannes Ruotsin 280 tonnin kultavarannosta oli sijoitettuna Degerbergetin linnakkeeseen vuodesta 1941 vuoteen 1982.
Oranssihelttakookako

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan Oranssihelttakookako on noin 38 cm. Väritykseltään laji on siniharmaa, ja silmien ympärillä on musta maski. Heltat ovat oranssit.

Elinympäristö

Molemmat kookakolajit olivat 1900-luvun alussa yleisiä Uuden-Seelannin lehti- ja podokarpusmetsissä. Oranssihelttakookakosta, joka elää Eteläsaarella ja Stewart Islandilla, ei ole tehty havaintoja vuoden 2007 jälkeen ja saattaa olla kuollut sukupuuttoon. Sen uskotaankin olevan hävinnyt. Pohjoisempi laji elää laikuttaisesti Pohjoissaarella. Laji elää pääasiassa luonnontilaisissa metsissä eikä ole sopeutunut talousmetsiin.

Elintavat ja ravinto

Oranssihelttakookako ei ole erityisen hyvä lentäjä, minkä vuoksi se liikkuu mieluummin juosten. Laji elää territorioittain. Yhtä aluetta hallitsee joko koiraan ja naaraan muodostama pari, kahden koiraan pari, yksi koiras tai lyhyen aikaa myös yksittäinen naarasyksilö. Naaras munii pesään yleensä kolme munaa. Kahden koiraankin pari voi tehdä pesän.
Oranssihelttakookakon ravinto vaihtelee kausittain. Sen pääasiallista ravintoa ovat hedelmät, mutta se syö myös lehtiä, nuppuja, kukkia, mettä sekä selkärangattomia eläimiä.

Uhat

Oranssihelttakookakoja ei ole tavattu luonnossa vuoden 2007 jälkeen. Jotkut tutkijat arvelevat lajin jo hävinneen. BirdLife International arvioi 2016 lajin äärimmäisen uhanalaiseksi ja sen kannaksi alle 50 sukukypsää yksilöä. Aikaisemmin laajamittainen metsien hakkuu oli syynä kannan romahtamiseen. Nykyään suurimman uhan muodostavat saarelle levinneet saalistajat kuten isorotat, kettukusut ja kärpät.
Postitie Hämeessä

Vastaanotto

Postitie Hämeessä on ollut suosittu viittauskohde taiteessa. Muun muassa Marko Lampisuo on tehnyt maalausta kommentoivia grafiikan töitä.
Sloop John B

”Sloop John B” on Beach Boysin Pet Sounds -albumin seitsemäs kappale ja ensimmäinen single. Se nousi Yhdysvaltain singlelistan kolmannelle sijalle ja oli täten levyn suurin hitti Yhdysvalloissa.
”Sloop John B” on alun perin vanha kansansävelmä. Se on levytetty ensimmäistä kertaa tiettävästi jo vuonna 1927. Brian Wilson teki oman versionsa yhtyetoveri Al Jardinen ehdotuksesta ja muokkasi laulua rankalla kädellä omaan tarkoitukseensa sopivaksi. Uusi versio päätyi lopulta Pet Sounds -albumille. Se on levyn ainoa kappale, jonka säveltäjä ei ole Brian Wilson.
Wilson muutti kappaleen sanoitusta muutamasta kohtaa. Hän muutti rivin ”This is the worst trip since I've been born” muotoon ”This is the worst trip I've ever been on”, ja rivin ”I feel so break up” muotoon ”I feel so broke up”. Myös rivi ”broke into the people's trunk” on muutettu paremmin tarinaan sopivaksi: ”broke in the captain's trunk”.
”Sloop John B:sta” on tehty Beach Boysin version lisäksi lukuisia muita coverversioita. Muun muassa Tom Fogerty, Roger Whittaker, Dick Dale ja Johnny Cash ovat levyttäneet oman versionsa laulusta. Suomeksi kappaleen ovat levyttäneet Brita Koivunen ja Eino Virtanen nimellä ”Mä veneen omistin”.
Vuonna 2003 The Sun-Herald Magazinen toimittaja Peter Holmes valitsi Beach Boysin ”Sloop John B:n” maailman kaikkien aikojen 30. parhaaksi pop-lauluksi.
Olavi Puusaari

Matti Olavi Puusaari (28. syyskuuta 1928 Jyväskylä – 14. toukokuuta 2017 Jyväskylä) oli suomalainen toimittaja ja dokumentaristi. Hänet palkittiin Yleisradiolle tekemistään dokumenttielokuvistaan kahdesti Jussi-palkinnolla.
Puusaari pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän normaalilyseosta 1949 ja opiskeli sitten Helsingin yliopistossa suomen kieltä ja kirjallisuutta. Hän toimi joitakin vuosia äidinkielen opettajana, kunnes hakeutui töihin Suomi-Filmiin käsikirjoittamaan ja selostamaan lyhytelokuvia, kuten Finlandia-katsauksia.
Uransa Yleisradiossa Olavi Puusaari aloitti Suomen Televisiossa 1963. Hän oli keskeisesti mukana käynnistämässä suomalaista televisiodokumenttituotantoa toimittajana, käsikirjoittajana ja ohjaajana. Parhaan televisioelokuvan Jussin hän sai vuoden 1967 Suomen sisällissotaa käsittelevästä ohjelmasta Käy eespäin ja vuoden 1980 dokumentista Kymmenen vuotta köyhyydestä.
Khadar Ahmed

Ura

Itseoppinut elokuvantekijä voitti lyhytelokuvan käsikirjoituskilpailun vuonna 2007 Kaupunkilaisia-käsikirjoituksellaan. Kilpailun järjesti Suomen elokuvasäätiö ja Yle. Kaupunkilaisia näytettiin ja palkittiin monilla elokuvafestivaaleilla mm. Locarnon kansainvälisillä elokuvafestivaaleilla, jossa se voitti Leopard of tomorrow -palkinnon.
Ahmedin ensimmäisen pitkän elokuvan, "The Grave Digger", käsikirjoitus oli kuuden parhaan joukossa Abu Dhabin elokuvasäätiön kansainvälisessä käsikirjoituskilpailussa Sasha grant -palkinnon saajaksi vuonna 2011.
Riken Yamamoto

Riken Yamamoto (jap. 山本理顕, Yamamoto Riken, s. 1945 Peking, Kiina) on japanilainen arkkitehti. Hän on yksi maan merkittävimmistä nykyarkkitehdeista. Etenkin hänen suunnittelemansa epäkonventionaaliset asuinrakennukset ja uudemmat suurhankkeet Japanissa ja ulkomailla ovat saaneet huomiota ja palkintoja.
Yamamoto valmistui Nihon-yliopistosta kandidaatiksi vuonna 1968 ja Tokion taideyliopistosta maisteriksi vuonna 1971, minkä jälkeen hän jatkoi opintojaan Tokion yliopistossa Hiroshi Haran johdolla. Oman toimistonsa ”Riken Yamamoto & Field Shop” hän perusti vuonna 1973. Yamamoto toimii professorina Jokohaman kansallisessa yliopistossa.
Yamamoton merkittävimpiin töihin kuuluvat esimerkiksi Kumamoton prefektuurin Hotakubo-asuinkerrostalokortteli (1991), Iwadeyaman yläaste (1996), Saitaman prefektuurin yliopisto (1999), Hiroshiman läntinen paloasema (2000), Hakodate mirai daigaku -yliopisto (2000), Shinonome Canal Court 1 -asuinkortteli (2003), Yokosukan taidemuseo (2007) ja Fussan kaupungintalo (2008).
Lulu (laulaja)

Marie McDonald McLaughlin Lawrie, OBE, (s. 3. marraskuuta 1948), parhaiten tunnettu taiteilijanimeltään Lulu, on skotlantilainen laulaja-lauluntekijä, näyttelijä, malli ja televisiopersoona. Hän on luonut menestyksekästä uraa viihdemaailmassa 1960-luvulta 2000-luvulle. Hän oli yksi vuoden 1969 Eurovision laulukilpailun neljästä voittajasta kappaleella Boom Bang-a-Bang, jolla hän edusti Isoa-Britanniaa.
Iso-Pukki

Historiaa

Vuosien 1830–1836 kirkonkirjojen mukaan saarella oli tuolloin Stora Bockholmen -niminen torppa, jonka aluetta koko saari oli. Myöhemmin saari jaettiin vuokratonteiksi, joille rakennettiin kesähuviloita. Ison-Pukin ja Pikku-Pukin nimien arvellaan tuleen siitä, että saariin on tuotu kesäisin lampaita ja vuohia laiduntamaan.
Vuoden 1917 palstajaossa Iso-Pukki jaettiin 13 palstaan, ja saarella on 1750-luvulta peräisin olevan Hirssaaren torpan lisäksi 12 huvilaa 1800-luvun loppupuoliskolta sekä 1900- ja 1910-luvuilta. 
1950- ja 1960-luvulla Isossa-Pukissa toimi kaksi vähävaraisten perheiden kansakouluikäisten lasten kesäsiirtolaa, joita hallinnoi Turun kaupungin lastensuojelulautakunta. Kaupungin kesäsiirtoloita oli lisäksi kolme Särkisalossa ja kaksi Ruissalossa.
Iso Pallittajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 12,2 hehtaaria, se on 850 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kaksi saarta.  Sen rantaviivan pituus on 3,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Heinjoen valuma-alueeseen (14.223) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132 metriä mpy.
Jerry Mateparae

Jerry Mateparae (s. 14. marraskuuta 1954) on uusiseelantilainen upseeri ja virkamies, joka toimi maan kenraalikuvernöörinä 2011–2016. Hän syntyi Whanganuissa, Manawatu-Wanganuissa Pohjoissaarella. Hän meni armeijaan vuonna 1974. Australiassa kadettikoulussa hänestä tuli upseeri. Vuonna 2006 Mateparae ylennettiin kenraaliluutnantiksi.
Hän oli Uuden-Seelannin puolustusvoimien ylipäällikkö 2006–2011, ja vuonna 2011 hänestä tuli kenraalikuvernööri.
Arto Salminen

Arto Sakari Salminen (22. lokakuuta 1959 Helsinki – 15. marraskuuta 2005 Hausjärvi) oli suomalainen kirjailija. Salmisen tuotannon aiheita ovat esimerkiksi viihdeteollisuus, tosi-TV, pätkätyöt ja köyhyys.
Salmisen niukkaeleiset, mustaa huumoria viljelevät romaanit koskettelevat uusliberalismiin taipuneen yhteiskunnan kipupisteitä – köyhien, syrjäytyneiden ja huono-osaisten elämää. Salmisen teoksia on usein luonnehdittu inhorealistisiksi. Provokatoristen aiheiden lisäksi hän sai tunnustusta kirkkaasta kielestään, joka toi estetiikkaa rankkojenkin aiheiden käsittelyyn.
Salminen kirjojen myynti oli ilmestymisaikaan vähäistä, mutta myöhemmin arvostus on kasvanut.
Salminen muokkasi romaanistaan Varasto vuonna 2005 näytelmäversion, joka sai ensi-iltansa joulukuussa 2005 Kansallisteatterin Willensaunassa. Jukka Rantasen ohjaama esitys oli arvostelumenestys. Romaanin Varasto pohjalta on Taru Mäkelä ohjannut elokuvan Varasto (2011). Elokuvalle on tehty vuonna 2018 ilmestynyt jatko Varasto 2, joka ei kuitenkaan enää perustu kirjaan.
Salminen sai Koskenkorva-palkinnon 1998, Olvi-palkinnon 2004 ja oli Runeberg-palkintoehdokkaana 2002. Salminen kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen vuonna 2005.
Aktiivinen työvoimapolitiikka

Sodan jälkeinen aktiivinen työvoimapolitiikka Suomessa

Neljäkymmenluvun lopun laskusuhdanteessa avattiin työttömiä varten valtion työmaita, joissa työskentelemällä saattoi turvata oman ja perheensä toimeentulon. Nämä työllisyystyömaat vakiintuivat nopeasti työttömyyspolitiikan keskeiseksi keinoksi. Työllisyystyömaita perustettiin muun muassa maanteiden, vesiväylien ja voimalaitosten rakentamiseksi sekä metsien hoitamiseksi. Tästä niin sanotusta "lapiolinjasta" alettiin luopua kuusikymmenluvulla säädetyn työllisyyslain myötä, jossa säädettiin, että työttömyystyöstä on maksettava normaalia palkkaa. Lisäksi työttömille alettiin järjestämään työtä ensi sijassa oman asuinkuntansa alueelta.
Vuonna 1987 säädettiin uusi työllisyyslaki, joka velvoitti valtion ja kunnat järjestämään kaikille vuoden työttömänä olleille työkykyisille työnhakijoille kokopäivätöitä puolen vuoden ajaksi. Alle 20-vuotiaille työnhakijoille piti järjestää jo kolmen kuukauden työttömyyden jälkeen puolen vuoden pituinen työ- tai harjoittelupaikka. Valtion ja kuntien työllistämisvelvoite poistettiin kuitenkin jo 1990-luvun alussa, koska se tuli liian kalliiksi.
Viime aikoina etenkin pitkäaikaistyöttömiä ja nuoria työnhakijoita on alettu ohjaamaan niin sanottuihin työvoimapoliittisiin toimenpiteisiin tarvittaessa jopa sanktioiden avulla. Näihin toimenpiteisiin osallistumisesta ei kuitenkaan välttämättä makseta palkkaa eivätkä ne tällöin kerrytä myöskään eläkettä tai muuta sosiaaliturvaa.

Työttömien työllistäminen: Paltamon malli

Kainuulaisessa maalaiskunnassa Paltamossa työllistettiin kunnan toimin suurin osa työttömistä vuosina 2011 - 2012. Kokeilua tutkittiin laajalti, mutta se tuli kalliiksi ja sitä päätettiin olla jatkamatta.

Työllistämistöiden ongelmia

Paltamon kokeilussa työllistäminen maksoi 12 miljoonaa euroa, mistä 60 % saatiin säästöinä takaisin. Työnteko oli siis paljon kannattamattomampaa kuin työttömyys.
Julkisen sektorin tukemat työpaikat voivat myös sotkea markkinoita, esimerkiksi viedä työn kilpailevilta yrityksiltä, jotka toimivat ilman tukia. Paltamon kokeilussa tätä vältettiin.
Tukityöllistäminen voi myös syrjäyttää vapaaehtoistyötä, kuten kävi työttömien yhdistyksissä ja leipäjonoissa. Vapaaehtoiset eivät enää hoida niitä.
Paltamon kokeilussa oikeita työpaikkoja ei syntynyt niin paljon kuin oli tarkoitus, monelle ei riittänyt järkevää tekemistä, toimeentulotuen tarve ja pelot toimeentulosta eivät vähentyneet, osa ei kuntoutunut työllä. Osa pysyi mieluummin työvoimatalossa kuin lähti oikeisiin töihin. Monen pitäisi lähteä Paltamosta työpaikkojen perässä.

Työllistämistöiden etuja

Paltamon mallissa yksinäisyys ja sosiaalisten tilanteiden pelko vähenivät, yhdistystoiminta ja Internetin käyttö lisääntyivät ja työterveyshuolto havaitsi pitkäaikaissairauksia. Eräät muut positiiviset kehitykset tapahtuivat muuallakin maassa.
Suomen teologinen instituutti

Jäsenjärjestöt

Nykyiset STI:n jäsenjärjestöt ovat seuraavat: SLEY, Ev.lut. Lähetysyhdistys Kylväjä, Sanansaattajat, Suomen Ev.lut. Kansanlähetys, Suomen Ev.lut. Opiskelija- ja Koululaislähetys, Suomen Raamattuopiston Säätiö, Länsi-Suomen Rukoilevaisten Yhdistys, Svenska Lutherska Evangeliföreningen, Lähetysyhdistys Rauhan Sana sekä Laestadianernas Fridsföreningars Förbund.

Toimintaa

Suomen teologinen instituutti järjestää teologisia luentoja ja organisoi pienryhmiä, tekee seurakuntavierailuja sekä ylläpitää kirjastoa ja lukusalia.
Se julkaisee teologista aikakauskirjasarjaa Iustitia ja tiedotuslehteä Kulmakivi.
STI:n ensimmäisenä pääsihteerinä toimi TT 1988–2005 Eero Junkkaala, sijaisenaan pari viimeistä vuotta Leif Nummela ja vuodesta 2006 naispappeuden vastustajana tunnettu rovasti Henrik Perret. Nykyinen pääsihteeri TT Ville Auvinen aloitti toimessa elokuussa 2013.
Irmeli Mäkelä

Hellä Muisto Irmeli Mäkelä (nyk. Liikanen; s. 18. lokakuuta 1942 Kotka) on suomalainen laulaja. Hän aloitti iskelmälaulajana, ja hänen suurin menestyksensä ajoittuu 1950-luvun loppuun ja 1960-luvun alkuun. Hän voitti Eurovision laulukilpailun Suomen-karsinnan vuonna 1963 Börje Sundgrenin säveltämällä ja sanoittamalla kappaleella Muistojeni laulu, mutta Yleisradio valitsi Suomen edustajaksi Englantiin Laila Halmeen.
Mäkelän tunnetuimmat levytykset ovat Erik Lindströmin Liian vähän aikaa (1959) ja Virran viemää (1959). Mäkelä on ollut mukana elokuvassa Iskelmäketju (1959), jossa hän laulaa kappaleet Toinen oikealta ja Kultainen ruusu.
Iskelmälaulajan uransa jälkeen Mäkelä on keskittynyt klassiseen musiikkiin. Hän on esiintynyt mm. ooppera- sekä passio- ja oratoriosolistina. Hänen äänialansa on mezzosopraano.
President's Emergency Plan For AIDS Relief

President's Emergency Plan For AIDS Relief (PEPFAR) oli Yhdysvaltain presidentti George W. Bushin viisivuotinen ohjelma (2003–2008) HIV-pandemiaa vastaan. PEPFAR on suurin rahallinen panostus AIDS:ia vastaan Yhdysvalloissa.
US Institute of Medicinen vuonna 2007 julkaiseman raportin mukaan Yhdysvaltain kongressin asettamat rajoitukset ja vaatimukset ovat aiheuttaneet tuhlausta ohjelman sisällä. Ohjelman alkamisen aikoihin kongressi vaati, että kolmannes 3 miljardista dollarista pitäisi käyttää suosittelemaan seksistä pidättäytymistä ennen avioliittoa taudin leviämisen estämisessä. Tämä rajoitti muiden estokeinojen rahoitusta, kuten ilmaisten kondomien jakamista ja puhtaiden neulojen jakamista huumeiden käyttäjille.
US Institute of Medicinen raportti vaati pidättäytymisopin poistoa. Lisäksi suositeltiin, että ohjelmassa alettaisiin käyttää maailman terveysjärjestö WHO:n hyväksymiä lääkkeitä, jotka ovat huomattavasti halvempia kuin Yhdysvaltain Food and Drug Administrationin hyväksymät. Tällä keinolla olisi ollut mahdollista saada samalla rahalla kolme kertaa enemmän lääkkeitä.
Ville Kolppanen

Seuraura

Kolppanen syntyi Vaasassa, mutta aloitti jääkiekon Nokian Pyryssä. Hän siirtyi D-juniori-ikäisenä Tapparaan, josta Kolppanen siirtyi Ilvekseen B-juniori-ikäisenä kaudeksi 2008–2009. WHL-joukkue Lethbridge Hurricanes varasi hänet 32. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2009. Kolppanen siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2009–2010 ja torjui 14 runkosarjaottelussa 86,3 prosentin varmuudella. Hän jäi Hurricanesissa kuitenkin vähälle peliajalle ja palasi kaudeksi 2010–2011 kaksivuotisella sopimuksella Ilvekseen.
Vuodenvaihteessa 2011 Kolppanen toimi muutamissa SM-liigaotteluissa Ilveksen luukkumaalivahtina Sami Aittokallion pelatessa alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa. Hän pääsi yhdessä SM-liigaottelussa myös Ilveksen maalin suulle, kun Miika Wiikman vaihdettiin toisen erän jälkeen Kolppaseen 30. joulukuuta 2010 pelatussa vierasottelussa JYPiä vastaan. Kolppanen torjui ottelun kolmannessa erässä kuusi laukausta ja päästi kaksi maalia. Ottelu päättyi JYPin 7–1 -murskavoittoon. Hän torjui Ilvekselle A-nuorten SM-pronssia keväällä 2011.
Kauden 2011–2012 Kolppanen aloitti lähtökohtaisesti Ilveksen nelosmaalivahtina edellään Vesa Toskala, Wiikman ja Aittokallio. Hän pelasi alkukaudella kaksi ottelua lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa. Syyskuussa 2011 Kolppanen teki Ilveksen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen, mutta joukkue ilmoitti samalla lainaavansa hänet toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Venäjän nuorten sarjassa, MHL:ssä pelaavaan Snežnie Barsyyn.
Kolppanen aloitti kauden 2012–2013 Ilveksen kakkosmaalivahtina Wiikmanille. Hän pelasi ensimmäisen kokonaisen SM-liigaottelunsa kauden neljännessä ottelussa 20. syyskuuta 2012 Kalevan Palloa vastaan. Kolppanen torjui Ilvekselle 5–3-voiton ja torjui ottelussa 27 kertaa. Joulutauon jälkeen hän nousi joukkueen ykkösmaalivahdiksi. Kolppanen teki läpimurtonsa SM-liigassa ja pelasi tulokaskautensa aikana kaikkiaan 30 runkosarja- ja neljä liigakarsintaottelua. Hän pelasi kauden aikana myös kymmenen ottelua lainalla LeKissä. Huhtikuussa 2013 Kolppanen teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Ilveksen kanssa.
Syyskuussa 2013 Kolppanen pelasi Bluesia vastaan ensimmäisen nollapelinsa SM-liigassa. Kolppanen valittiin SM-liigan kuukauden pelaajaksi syyskuussa 2013.

Maajoukkueura

Kolppanen on pelannut kuusi nuorten ja viisi poikien maaottelua.
Gibanica

Gibanica on serbialainen leivonnainen, joka on suosittu laajalti Balkanin alueella. Gibanicat ovat Filo-taikinasta valmistettuja juustolla täytettyjä kääröjä. Gibanicat voivat olla suolaisia tai makeita, yksinkertaisia tai hyvinkin juhlallisia rakenteeltaan.

Historia

Ensimmäiset havainnot sanasta gibanica ovat 1600-luvulta. Tuolloin sitä käytettiin suku- tai lempinimenä. Filologi ja kielitieteilijä Vuk Stefanović Karadžić lisäsi sanan gìbanica/гѝбаница laatimaansa serbian sanakirjaan vuonna 1818. Karadžić matkusteli laajalti Balkanilla ja keräsi havaintojaan serbialaisesta kulttuurista ja tavoista.
Toisen maailmansodan aikana serbialaiset Četnikit valmistivat maanviljelijöiltä saamistaan raaka-aineista Četnikkien gibanicoja. Jugoslavian partisaanien komentajan Josip Broz Titon ja Četnikkien johtajan Draža Mihailovićin tavatessa Ravna Gorassa vuonna 1941, he nauttivat muun muassa gibanicoja.
Maillard-reaktio

Maillard-reaktio on pelkistävien sokerien ja aminohappojen tai proteiinien välinen kemiallinen reaktio. Reaktio vaatii tapahtuakseen lämpöä, minkä vuoksi se tapahtuu esimerkiksi ruokien kypsentämisen yhteydessä. Maillard-reaktio tapahtuu vaiheittain. Maillard-reaktion tuotteina muodostuu ruskeita väriaineita ja aromia tuottavia yhdisteitä, jotka tuovat useisiin elintarvikkeisiin väriä ja makua.

Historia

Ensimmäisen kerran Maillard-reaktion havaitsi ranskalainen Louis Camille Maillard, joka julkaisi havaintonsa vuonna 1912. Reaktion mekanismin selvittämiseen kului kuitenkin vielä yli 40 vuotta ja selityksen reaktiolle esitti yhdysvaltalainen John E. Hodge vuonna 1953.
Lauingen

Historia

Lauingen sai alkunsa alemannilaisasutuksesta 500-luvulla. Paikkakunta liitettiin Fuldan luostarin yhteyteen 700-luvulla. Vuoden 1150 tienoilla aluetta alkoi hallita Hohenstaufenin dynastia. Kun dynastian viimeinen edustaja Konradin kuoli, valta siirtyi Wittelsbachin aatelissuvulle. Myöhemmin Lauingen kuului Pfalz-Neuburgin herttuakuntaan. Vuonna 1777 kaupungista tuli osa Baijerin herttuakuntaa.
Vuosina 1944 ja 1945 Lauingenissa sijaitsi Dachaun keskitysleirin alaleiri, jonka kolmisen tuhatta vankia tekivät pakkotyötä lentokonevalmistaja Firma Messerschmittille. Olot maatalouskonevalmistaja Landmaschinenfabrik Ködel & Böhmin (nykyisin KHD) leirillä, verkatehdas Tuchfabrik Ernst Fellerissä sekä ”Birkackerhofin” parakkileirillä olivat epäinhimilliset. Ainakin 62 vankia kuoli.

Nähtävyydet

Lauingenin keskusaukion (Marktplatz) ilmettä hallitsevat raatihuone, talot useilta aikakausilta ja vuosina 1457–1478 rakennettu 54 metriä korkea vartiotorni Schimmelturm. Aukion keskellä on kaupungin merkittävimmän henkilön, 1200-luvulla eläneen Albertus Magnusin eli Albert Suuren muistomerkki. 1500-luvulla rakennetun Pyhän Martinuksen kirkon (Stadtpfarrkirche St. Martin, ”Martinsmünster”) arkkitehtuurissa on elementtejä sekä gotiikasta että renessanssista.
Karnevaalitiistaita edeltävänä torstaina (Gumpiger Donnerstag) Lauingenissa järjestetään karnevaalijuhla nimeltään "Noitatanssi" (Hexentanz). Tuolloin talvinoitien johtajatar Barbara Schwertgoschin kamppailee köydenvedossa kevätnarreja vastaan ja häviää. "Vuodenaikain herra" (Herr der Jahreszeiten) tuomitsee noidan kuolemaan roviolla. Muut noidat (katsojat) tanssivat läpi yön kaupungin kapakoissa, kunnes aamun sarastaessa heidät on lopullisesti karkotettu kevään ulottuvilta.