Bysantin ja osmanien sodat

Tausta

Ristiretkeläiset olivat vallanneet Konstantinopolin 1204, ja sen jälkeen Bysantin valtakunta oli hajaannuksen vallassa. Bysantti valtasi Konstantinopolin takaisin vuonna 1261. Samaan aikaan turkkilaisten Rumin sulttaanikunta alkoi menettää vaikutusvaltaansa Vähässä-Aasiassa. Bysantti valtasi Nikean vuonna 1261. Osmanihallitsija Osman I tunsi asemansa vahvaksi ja julistautui sulttaaniksi, minkä jälkeen hänen valtakuntansa tunnetaan Osmanien valtakuntana vuodesta 1299. Bysantin–arabien sotien jälkeen turkkilaiset olivat asettuneet Anatoliaan.

Osmanien nousu 1265–1328

Kun keisari Mikael VIII Palaiologos valloitti Konstantinopolin takaisin Latinalaiselta keisari­kunnalta vuonna 1261, hän sai operaatioon tukea italialaisilta kauppiailta. Tuen hintana oli kauppiaiden vallan kasvu. Monet Bysantin naapurimaat arvioivat sen heikentyneen niin paljon, että ne pyrkivät laajentamaan alueitaan kohti Konstantino­polia. Suurin uhka tuli pohjoisesta, sillä Serbian kuningas Stefan VI Uroš II Milutin pyrki laajentamaan valta­kuntaansa Bysantin kustannuksella. Tilanteen korjaamiseksi Bysantin keisarin asettama uusi patriarkka poisti pannan.
Koska Bysantti jatkoi valloitusta Latinalaisen keisarikunnan alueella, osmanivaltio aloitti taistelut valloittamalla osan Bysantin Anatoliaa sekä Sogutin ja Eskisehirin 1265 ja 1289. Keisari Mikael Palaiologos ei kyennyt torjumaan näitä varhaisia takaiskuja, mikä johtui hänen tarpeesta siirtää joukkoja länteen.
Vuonna 1282 Mikael Palaiologos kuoli ja hänen poikansa Andronikos II Palaiologos otti vallan. Vanhan Bysantin keisarin kuolema oli helpotus koko yhteiskunnalle, sillä tämän tekemät myönnytykset Rooman kirkolle, raskas verotus ja sotilasmenojen suuri määrä olivat suuri taakka väestölle. Koska ottomaanit alkoivat valloittaa valtakunnan alueita, heitä pidettiin anatolialaisten vapauttajina ja monet kääntyivät pian islamiin heikentäen Bysantin ortodoksista valtaa.
Andronikous alkoi alentaa Bysantin valuutan hyperpyron arvoa, minkä takia Bysantti joutui taloudellisiin vaikeuksiin. Verotulot pienenivät, ja hän asetti ritariluokan, Pronoian. Hän torjui liiton ortodoksisen ja katolisen kirkon välillä, mikä lisäsi entisestään latinalaisten ja bysanttilaisten välisiä vihollisuuksia.
Andronikos II piti erittäin tärkeänä Bysantin vallan säilyttämistä Anatoliassa, ja hän määräsi sinne rakennettavaksi linnoituksia ja armeijan harjoittelemaan tiiviisti. Bysantin keisari määräsi, että hänen tuomioistuimensa pitäisi siirtää Anatoliaan valvomaan toimintaa siellä, ja hän neuvoi kenraali Aleksios Filanthropenosia työntämään turkkilaiset takaisin. Varhaiset saavutukset olivat hyödyttömiä, kun Aleksios järjesti vallankaappauksen. Tämän ansiosta ottomaanit piirittivät Nikean vuonna 1301. Lisäksi Andronikoksen poika Mikael IX kärsi tappion, ja Bysantti joutui taistelemaan Manisassa ja Bafeuksessa vuonna 1302.
Tästä huolimatta Andronikos yritti vielä kerran tehdä ratkaisevan iskun turkkilaisia vastaan, tällä kertaa vuokraamalla katalonialaisia palkkasotureita. Keisarin pojan Mikael IX:n ja Roger de Florin johdolla taisteli 6 500 miehen vahvuinen katalaani­palkka­soturi­joukko kevään ja kesän 1303 ajan karkottaen takaisin turkkilaisia. Palkkasotureiden "kalliit" palvelut ajoivat turkkilaiset takaisin Filadelfeiasta Kyzikokseen ja näin toivat suurta tuhoa Anatolian alueelle. Palkkasoturijohtaja (Roger de Flor) murhattiin. Kostoksi Katalonian palkkasoturit alkoivat tehdä ryöstöjä Anatolian maaseudulla. Kun he lähtivät vuonna 1307 hyökätäkseen Bysantin Traakiaan, paikalliset olivat tyytyväisiä ottomaaneihin, jotka alkoivat jälleen saartaa keskeisiä linnoituksia Vähässä-Aasiassa.
Näiden tappioiden jälkeen Andronikos ei pystynyt lähettämään tarpeeksi sotilaita. Vuonna 1320 Andronikos II:n pojanpoika Andronikos III Palaiologos oli perinnötön Andronikos II:n pojan kuoleman jälkeen. Vuonna 1321 Andronikos III kosti marssimalla kohti Konstantinopolia ja valloitti Traakian. Kuitenkin Andronikos III jatkoi painostusta saadakseen perinnön. Tämä johti pieneen Balkanin sotaan vuonna 1322. Ottomaanien onnistui ottaa Bursa haltuunsa vuonna 1326.

Bysantin laskun kausi 1328–1341

Bysantin valtakunta oli jatkoa antiikin Rooman valta­kunnalle, ja Andronikos III:n valtakausi oli Bysantin viimeinen aito ja lupaava yritys palauttaa "kirkkaus, joka oli kerran Rooman". Vuonna 1329 Bysantin joukot lähetettiin tuhoamaan ottomaanien joukot, jotka olivat piirittäneet Nikeaa vuodesta 1301. Bysantti yhdessä Nikean puolustuksen kanssa oli turhautunut ottomaanien valtausyritykseen. Nikean kohtalo oli sinetöity, kun Bysantin armeija lyötiin Pelekánoksen taistelussa 10. kesäkuuta 1329. Vuonna 1331 Nikea antautui valtavassa osmanihyökkäyksessä.
Bysanttilaisten sotilaallinen asema oli uhattuna, ja Andronikos joutui turvautumaan diplomatiaan, kuten hänen isoisänsä ennen häntä. Jäljellä olevien Bysantin Vähän-Aasian siirtokuntien turvallisuuden takaamiseen vastikkeeksi ottomaaneille maksettiin korvauksia. Valitettavasti Bysantin kannalta tämä ei estänyt ottomaaneja piirittämästä Nikomediaa vuonna 1333; kaupunki antautui lopulta vuonna 1337.
Huolimatta näistä vastoinkäymisistä Andronikos pystyi pitämään alistettuina vastustajansa Kreikassa ja Vähässä-Aasiassa, Epeiroksessa ja Thessalonikissa. Vuonna 1329 bysanttilaiset valtasivat Khion ja 1335 vakuutena Lesboksen. Ottomaanit kuitenkin saartoivat ja eristivät nämä saaret. Bysantin sotilaallinen kyky, jota Andronikos osoitti valloittaessaan Epeiroksen, heikensi edelleen Serbian mahdollisuuksia alue­laajennuksiin ja lopulta johti tuhoisaan sisällissotaan, joka takia Bysantti joutui 1300-luvun lopulla alistumaan entisten vasalliensa ja ottomaanien alaisuuteen.

Bysantin sisällissota 1341–1371

Andronikos III kuoli vuonna 1341, jolloin hänen 10-vuotias poikansa Johannes V tuli hallitsijaksi. Hallitus­valta jaettiin Johannes VI Kantakuzenoksen, nuoren keisarin äidin ja patriarkka Johannes XIV Kalekaksen kesken. Kalekaksen ja Kantakuzenoksen välinen kilpailu johti sisällissotaan. Kantakuzenos voitti sodan Konstantinopolissa helmikuussa 1347. Hänen hallitsijakaudellaan 1341–1354 rutto, maanjäristykset ja ottomaanien hyökkäys jatkuivat, ja sen siirtokunnista vain Filadelfeia (myöhempi Alaşehir) jäi Bysantin käsiin. Koko sisällissodan ajan bysanttilaiset taistelivat myös turkkilaisia ja serbejä vastaan.
Tämä kaksijakoinen hallinto lopulta epäonnistui, ja kaksikko kävi uuteen sisällissotaan, joka edelleen vähensi Bysantin koskemattomuutta hankalien naapurien silmissä. Johannes VI Kantakuzenoksesta oli tullut voittoisa jälleen, ja tilalle tuli nyt maanpaossa oleva Johannes V Palaiologosoksen poika Matteus Kantakuzenos nuorempi. Turkkilaiset valloittivat Osman I:n pojan, Orhan I:n johdolla Kallipoliin (Gallipoli) linnoituksen vuonna 1354 avaten turkkilaisille pääsyn Euroopan mantereelle. Näennäisesti lyömättömien ottomaanien sotilaiden saapuminen Konstantinopolin ympärille aiheutti paniikkia Konstantino­polissa. Tämän johdosta Johannes V järjesti genovalaisten tuella vallankaappauksen ja syrjäytti Johannes VI Kantakuzenoksen marraskuussa 1354.
Sisällissota ei loppunut tähän, mutta siihen tuli pieni tauko, jonka jälkeen ottomaanien ja bysanttilaiset väliset taistelut laajenivat. Vuonna 1361 Didymóteichon valloituksen jälkeen alkoi turkkilaisten laskukausi. Orhan seuraaja Murad I oli huolissaan maistaan Anatoliassa. Aivan kuten Alp Arslan ja seldžukit Murad lähti Bysantin alueella olevia vasallejaan vastaan ja kävi Filippopoliin lähellä suuria taisteluja vuosien 1363-1364 välillä ja Adrianopolin tappio johti osmanien häviöön vuonna 1369.
Bysantin valtakunta ei pystynyt aloittamaan minkäänlaista varteenotettavaa vastahyökkäystä tai puolustamaan näitä alueita, koska ottomaanit olivat jälleen tulleet hyvin voimakkaiksi. Murad I murskasi serbiarmeijan on 26. syyskuuta 1371 Maritsan taistelussa, mikä johti Serbian vallan loppumiseen. Ottomaanit olivat nyt valmiina valloittamaan Konstantinopolin. Yrittäessään torjua valloitusta Johannes V vetosi paaviin tarjoamalla Roomalle vastineeksi sotilaallista tukea. Vaikka Johannes V ilmoitti julkisesti tunnustavansa katolista uskoa, hän ei saanut apua. Johannes V:n oli siis pakko kääntyä vihollistensa, ottomaanien puoleen. Murad I ja Johannes V tekivät sopimuksen, jonka mukaan Bysantti antaisi säännöllisesti veroina joukkoja ja rahaa turvallisuuden vastineeksi.

Bysantin joutuminen vasalliksi 1371–1394

Tähän mennessä ottomaanit olivat itse asiassa voittaneet sodan Bysanttia vastaan. Muutamat siirtokunnat kuten myös Konstantinopoli joutuivat tunnustamaan vasalliasemansa osmanien sulttaanikunnassa. Tämä vasallius jatkui vuoteen 1394 asti. Vaikka Konstantinopoli oli vallattu, ympäröivän kristikunnan valta-asema oli edelleen uhka ottomaaneille, eikä Vähä-Aasia ollut täydellisesti ottomaanien hallinnassa. Ottomaanit työntyivät edelleen Balkanille, ja vuonna 1385 Sofia oli vallattu bulgarialaisilta, ja Nis vallattiin seuraavana vuonna. Pieniä kansoja, kuten serbit, alistettiin vasallivaltioiksi. Serbialaisten vastarinta murskattiin Kosovo Poljen taistelussa vuonna 1389. Bayezid I valtasi Bulgarian vuoteen 1393 mennessä (Thunderbolt), ja 1396 viimeinen Bulgarian itsenäinen linnake pyyhittiin pois, kun Vin vallattiin.
Osmanien etenemistä Balkanilla auttoi Bysantin sisäinen konflikti - tällä kertaa Johannes V Palaiologosin ja hänen vanhimman poikansa Androkikos IV:n välillä. Andronikos IV pakeni poikansa kanssa ja onnistui hankkimaan Muradin tuen lupaamalla enemmän kunnioitusta kuin Johannes V. Konflikti jatkui syyskuuhun 1390 saakka, vaikka konfliktin mahdollisuus jatkui 1408 vuoteen saakka. Johannes V:n vanhin poika Andronikos IV ja hänen poikansa Johannes VII Palaiologos 1381 olivat suututtaneet hänen entisen perillisensä ja toisen poikansa, Manuel II:n. Manuel sitten valtasi Thessalonikin, ja osmanien sulttaani huolestui hänen menestyksestä Kreikan osien vapauttamisesta ottomaanien vallasta.
Andronikos IV:n 1385 kuolema ja antautuminen Thessalonikissa vuonna 1387 johti siihen, että Hayreddin Paşşa painosti Manuel II Palaiologosia pyytämään anteeksiantoa sulttaanilta ja Johannes V:lta. Manuel II:n yhä läheisempi suhde Johannes V:een suututti Johannes VII:tä. Johannes VII aloitti vallankaappauksen Johannes V:tä vastaan, mutta siitä huolimatta ottomaanien ja Genovan tukemana hänen valtakuntansa kesti viisi kuukautta, kunnes hän oli kukistanut Manuel II:n ja Johannes V:n.

Vihollisuudet alkavat uudelleen 1394–1424

Vuonna 1394 Bysantin ja ottomaanien suhteet muuttuivat taas huonompaan suuntaan. Sulttaani Bayezid hallitsi vuosina 1389-1402 ja onnistui laajentamaan valtapiirinsä Balkanilla Tonavalle saakka. Sen jälkeen ottomaanit vaativat kauppaoikeuksia Konstantinopolissa. Keisari Manuel II kielsi tämän, jota paitsi hän myös kieltäytyi maksamasta sulttaanille veroja, mikä johti kaupungin piiritykseen vuonna 1394. Manuel II liittoutui tällöin alueen uuden mahtimiehen Timur Lenkin kanssa ja samalla pyysi länneltä uutta ristiretkeä, joka toteutettiin vuonna 1396. Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan tulevan keisari Sigismundin johdolla ristiretkeläiset valtasivat Nikopoliksen vuonna 1396. Tappiosta vakuuttunut Manuel II pakeni kaupunkiin ja matkusti Länsi-Eurooppaan saamaan tukea. Tänä aikana Johannes VII johti kaupungin onnistunutta puolustusta ottomaaneja vastaan. Näin kaupunki sai 50 vuotta armonaikaa ennen lopullista kukistumista.
Piiritys keskeytyi lopulta, kun Timur Lenk ja Tšagatain kaanikunta johtivat armeijansa Anatoliaan. Ankaran taistelussa Timurin joukot löivät Bayezid I:n joukot, mihin järkyttävään tappioon yksikään ei ollut valmistautunut. Jälkimainingeissa turkkilaiset Bayezidin poikien johdolla alkoivat taistella toisiaan vastaan.
Bysantti käytti heti tilannetta hyväkseen ja allekirjoitti rauhansopimuksen kristittyjen naapureidensa ja yhden Bayezidin pojan kanssa. Allekirjoittamalla sopimuksen bysanttilaiset pystyivät valtaamaan takaisin Thessalonikin ja suuren osan Peloponnesosta. Osmanien sisällissota päättyi vuonna 1413, kun Mehmed I kukisti vastustajansa Bysantin valtakunnan.
Harvinainen valtioiden välille perustettu liitto ei kestänyt, vaan Mehmed I:n kuolema ja Murad II:n nousu valtaistuimelle samanaikaisesti Johannes VIII:n nousun Bysantin valtaistuimelle kanssa vuonna 1421 johtivat maiden välisten suhteiden huononemiseen. Kumpikaan johtaja ei ollut tyytyväinen vallinneeseen tilanteeseen. Johannes VIII Palaiologos teki harkitsemattoman liikkeen nostattamalla kapinan ottomaanien valtakuntaa vastaan: eräs Mustafa, jonka bysanttilaiset olivat vapauttaneet, väitti olevansa Bayezidin kadonnut poika. Vastoin kaikkia odotuksia Mustafa onnistui kokoamaan Euroopassa tuekseen huomattavan sotajoukon, joka päihitti Murad II:n alaiset. Muradin raivoisa vastus lopulta murskasi tämän nousukkaan, ja vuonna 1422 alkoivat Thessalonikin (1422–1430) ja Konstantinopolin piiritykset.
Johannes III kysyi neuvoja ikääntyneeltä isältään Manuel II:lta, minkä seurauksena hän nostatti toisen kapinan osmanien keskuudessa – tällä kertaa hän sai tukea Murad II:n veljeltä Küçük Mustafalta. Lupaava kapina sai alkunsa Vähässä-Aasiassa, ja Bursa joutui saarretuksi. Kun Konstantinopolin piiritys (1422) epäonnistui, Murad II joutui kääntymään takaisin armeijansa kanssa ja kukisti sen sijaan Kucukin. Tappioiden tuloksena Bysantti joutui jälleen ottomaanien vasalliksi – 300 000 hopea­rahaa oli toimitettava sulttaanille vuosittain veroina.

Osmanien voitto 1424–1453

Ottomaanit kohtasivat lukuisia vastustajia vuosien 1424 ja 1453 välillä. Thessalonikin piirityksessä (1422) ottomaanit joutuivat taistelemaan sekä serbejä vastaan (johtajana Đurađ Brankovic), unkarilaisia vastaan (johtajana János Corvinus Hunyadi) ja albaaneja vastaan (johtajana Georg Kastrioti). Tämä vastarinta huipentui osaksi Varnan ristiretkellä ja vuonna 1444 Varnan taistelussa, jonka ottomaanit voittivat. Vuonna 1448 vaihtui Bysantin, vuonna 1451 ottomaanien johtaja. Turkissa Murad II kuoli ja häntä seurasi Mehmed Valloittaja, kun taas Bysantin Konstantinus XI onnistui kukistamaan Johannes VIII:n.
Konstantinos XI ja Mehmed eivät tulleet toimeen keskenään ennen onnistunutta ristiretkeläisten valloitusta Peloponnesoksen alueella, joka alisti alueen risti­retkeläiset vasalleiksi, ja Mehmed oli lähettänyt noin 40 000 sotilasta mitätöidäkseen nämä voitot. Konstantinus XI oli uhannut kapinoida Mehmediä vastaan ainoastaan tiettyjen edellytysten kohdatessa sulttaania status quon säilyttämiseksi. Mehmed vastasi näihin uhkiin rakentamalla seinät Konstantinopolin linnoituksiin Bosporissa, ja näin päättyi Konstantinopolin ulkopuolelta saatava merivoimien apu. Maa­seutu Konstantino­polin ympärillä oli jo ottomaanien hallinnassa, ja he aloittivat hyökkäyksen kaupunkiin 6. huhtikuuta 1453. Vaikka katolisen ja ortodoksisen kirkon välillä oli liitto­sopimus, bysanttilaiset eivät olleet saaneet virallista tukea paavilta tai Länsi-Euroopasta, lukuun ottamatta muutamia sotilaita Venetsiasta ja Genovasta.
Englannilla ja Ranskalla oli tekemistä satavuotisen sodan aikana. Ranska ei halunnut menettää etua taistelussa lähettämällä ritareita ja Englanti ei pystynyt tekemään sitä. Espanjassa Reconquista oli loppu­vaiheessaan. Hohenstaufikeisarien kauden jälkeen Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta joutui sisäisiin riitoihin eikä saanut keskitettyä tarpeeksi joukkoja ristiretkelle. Lisäksi taistelevat saksalaiset prinssit ja hussilaissodat olivat vakavasti vähentäneet halukkuutta tehdä ristiretki. Puola ja Unkari olivat keskeisiä osallistujia Varnan ristiretkellä.
Muista Euroopan valtioista vain muutamat Italian kaupunkivaltiot kuten Genova ja Venetsia olivat osmanien, mutta myös toistensa vihollisia. Venetsialaisten piti lähettää laivastonsa ja jopa hyökätä linnoituksiin vartioidun Dardanellien ja Bosporinsalmen kautta ja lopettaa näin Konstantinopolin piiritys, mutta heidän voimansa oli liian pieni ja he saapuivat liian myöhään. Ottomaanit olisivat kukistaneet minkäänlaista sotilaallista apua yksin kaupungin, jopa niin suuren ja voimakkaan kuin Venetsian tasavallan. Joka tapauksessa noin 2 000 palkkasotureita, enimmäkseen italialaisia kuten Giovanni Giustiniani Longo, saapui auttamaan kaupungin puolustamisessa. Kaupungin koko puolustus romahti huolimatta näistä palkkasotureista ja 5 000 miliisi­sotilaan joukosta, jotka oli kerätty kaupungista, jonka väkiluku oli pudonnut raskaan verotuksen ja levottomuuksien vuoksi Vaikka joukot olivat heikosti koulutettuja, puolustajat olivat hyvin aseistettuja ja heillä oli paljon aseita niiden tykkien lisäksi, jotka vastasivat ottomaanien omaa tykistöä.
Kaupungin häviö ei ollut seurausta ottomaanien tykistön eikä niiden merivoimien ylivoimasta (monet italialaiset alukset pystyivät antamaan tukea ja sitten pakenemaan kaupungista). Konstantinopolin valtaus tapahtui, koska yhteenlaskettu voimasuhde ylivoimaa vastaan oli yli 10:1, ja puolustajien ratkaisuna oli pelkästään poistua. Koska osmanit jatkoivat näennäistä tulitusta, monet leirissä alkoivat epäillä piirityksen onnistumista; historia oli osoittanut kaupungin olleen usein voittamaton, ja ottomaanien piirityksen pitkittyessä muistot Ankaran taistelusta ja Varnan ristiretkestä palautuivat osmanien mieleen. Ottomaanijoukkojen taistelumoraali saattaisi heikentyä, jos piiritys pitkittyisi. Sulttaani piti sitten puheen, jossa hän muistutti joukkonsa saavan valtavia rikkauksia kaupungin ryöstössä. Hyökkäys johti kaupungin valtaamiseen 29.toukokuuta 1453. Koska osmanien vallatessa kaupunkia heidän sodankäyntinsä kurinalaisuus alkoi romahtaa, monet genovalaiset ja venetsialaiset pakenivat kaupungista, muun muassa venetsialainen välskäri Nicolò Barbaro, jonka päiväkirja kertoo piirityksen vaiheista.
Piirityksen jälkeen ottomaanit valloittivat Morean vuonna 1460 ja Trebizondiin vuonna 1461. Kun Trebizondin häviö tuli, se oli myös Bysantin valtakunnan loppu. Konstantinopolin keisareita kruunattiin Euroopassa edelleen 1500-luvulle saakka, kunnes uskonpuhdistuksen aikana ottomaaneista aiheutunut uhka Euroopalle väheni. Vasta tällöin Euroopan johtajat tunnustivat Anatolian ja Levantin Ottomaanien valtakunnan osiksi.