Maahockey

Pelikenttä

Maahockeyssa kentän tulee olla 91,40 metriä pitkä (eli 100 jaardia) ja 55 metriä leveä. Pelikenttä merkitään rajoin, jotka kuuluvat alueeseen, jota ne rajoittavat. Rajat ovat 30 cm leveitä, lukuun ottamatta rangaistuslaukauspistettä, joka 15 cm leveä.
Pelikenttä jaetaan kahteen kenttäpuoliskoon, jotka erottaa toisistaan keskiviiva. Kenttäpuoliskot on jaettu vielä puoliksi. Yhden neljänneksen pituus on 22,90 m (25 jaardia).
Kentän molemmissa päädyissä päätyrajan keskellä sijaitsee maali, jonka edessä on puoliympyrän muotoinen maalirinki (säde maalista 14,63 metriä eli 16 jaardia) ja puoliympyrän muotoinen 23 metrin alue (säde maalista 22,90 metriä eli 21 jaardia). Rangaistuslaukauspiste on 6,40 metrin päässä maalista. Kentän alustana on tavallisesti tekonurmi.
Maalikehikko koostuu kahdesta tolpasta, joista kumpikin on yhtä etäällä kentän kulmissa sijaitsevista kulmalipuista. Pystytolppien välillä on vaakasuora ylärima. Etäisyys ylärimasta maahan on 2,14 m ja maalipylväiden välinen etäisyys toisistaan 3,66 m (4 jaardia). Maalikehikko on valkoinen ja tolpat sekä ylärima ovat 5 cm leveitä ja 50–75 mm paksuja.
Pelikentän molemmissa päädyissä on merkit, joista annetaan lyhyt kulma ja pitkä kulma. Lyhyen kulman merkki on 9,1 tolpasta, maalin molemmilla puolilla. Pitkä kulma annetaan sivurajalta, noin 5 m päätyrajasta.

Pelivälineet

Maahockeymailan koukun pitää olla suorassa linjassa mailan varteen nähden ja pään pitää olla joko J:n tai U:n muotoinen. Mailassa saa olla kaarevuutta maksimissaan 25 millimetriä.
Pallo saa olla mistä tahansa materiaalista tehty. Sen ympärysmitta on 224–235 mm ja paino 156–163 grammaa. Tavallisesti pallo on tehty kiinteästä muovista ja sen ydin korkista.
Maalivahti saa käyttää sekä käsi- että jalkasuojuksia, joiden koko on määritelty. Toinen käsisuojus on oltava sellainen, ettei maila irtoa siitä missään tilanteessa. Maalivahdin suojukset ovat siis samankaltaiset kuin jääkiekossa.

Peliaika

Maahockeyottelu koostuu kahdesta 35 minuutin jaksosta, joiden välissä pidetään 5 minuutin tauko. Joissakin kilpailuissa pelataan nykyisin neljä 15 minuutin jaksoa. Pelikello pysähtyy ainoastaan tuomarin määräyksestä tai maalivahdin vaihdon yhteydessä.

Joukkueet, pelaajat ja pallonkäsittely

Maahockeyssa on kymmenen kenttäpelaajaa sekä maalivahti. Maalivahdin täytyy pukea eri värinen paita kuin muulla joukkueella. Palloa saa pelata vain mailalla, ja ainoastaan sen suoralla puolella. Maalivahti saa pelata palloa millä tahansa ruumiinosalla maaliringin sisäpuolella, mutta sen ulkopuolella ainoastaan mailalla.

Vaihdot

Maahockeyssa on niin sanotut lentävät vaihdot jääkiekon tapaan. Pelaajia saa vaihtaa siis aina, paitsi lyhyen kulman aikana. Myös kenttäpelaaja saa korvata loukkaantuneen maalivahdin.

Rikkeet ja rangaistukset

Maahockeyssa vaarallinen pelaaminen on kielletty. Vaarallista pelaamista on muun muassa päin vastustajaa nostettu korkea pallo, maalivahdin potkaisema korkea pallo tai vastustajan lyöminen mailalla.
Rangaistuksia tuomitaan vain, jos pelaaja tai joukkue on rikkonut sääntöjä. Rangaistus voidaan toteuttaa vapaalyönnillä, lyhyellä kulmalla tai rangaistuslaukauksena. Muita varoituksen muotoja ovat huomautus (suullinen varoitus), varoitus (vihreä kortti), hetkellinen sulkeminen ottelusta (vähintään viiden minuutin rangaistus, keltainen kortti) ja ulosajo (punainen kortti).

Aloitus

Ennen ottelua suoritetaan kolikonheitto. Voittaja saa päättää hyökkäyssuunnan tai aloittaa pelin keskussyötöllä. Hyökkäyssuuntaa vaihdetaan puoliajalla. Keskussyöttöä käytetään aloittamaan puoliaika sekä maalin jälkeen. Maalin jälkeisen keskussyötön antaa sen joukkueen pelaaja, jota vastaan maali tehtiin. Keskussyötön saa antaa mihin suuntaa tahansa ja pelaajien pitää olla omalla kenttäpuoliskollaan

Historia

Maahockey on erilaisten hockey-pelien kuten jääpallon ja jääkiekon kantalaji, ja sillä on myös useita sisarlajeja. Kepeillä ja palloilla on pelattu jo yli kolmen tuhannen vuoden ajan eri puolilla maailmaa. Hockey-nimitystä on käytetty ainakin vuodesta 1363. On mahdollista, että nykyaikainen maahockey on monen eri variaation yhdistelmä.
Nykyaikainen maahockey syntyi 1800-luvun alkupuoliskolla. Ensimmäiset säännöt kirjoitettiin Lontoon Harrow'n koulussa 1852, mutta säännöissä oli senkin jälkeen vaihtelua. Ensimmäinen lajiyhdistys perustettiin 1870-luvulla, ja samalla sääntöjä yritettiin harmonisoida ja pelin luonne erottaa jalkapallosta ja rugbysta. Hockey Association perustettiin 1886, ja siitä tuli Englannin johtava lajiyhdistys. Ensimmäinen virallinen maaottelu pelattiin Walesin ja Irlannin välillä tammikuussa 1895. Brittiläinen International Hockey Board perustettiin 1900, ja siitä tuli lajin sääntökomitea.
Maahockeysta tuli 1900-luvun taitteeseen mennessä suosittua myös Manner-Euroopassa, ja se oli Lontoon olympiakisojen 1908 ohjelmassa. Intiasta tuli maahockeyn suurmaa 1880-luvulta lähtien, ja maa vei kaikki olympiakullat vuosina 1928–1956, kunnes Pakistan voitti kultaa vuoden 1960 kisoissa.
Kansainvälinen maahockeyliitto perustettiin 1924. Pelin sääntöihin on tehty 1900-luvulla joitain muutoksia: esimerkiksi paitsiosäännöstä luovuttiin 1996, ja 2000-luvulla palloa on alkanut saada pelata myös mailan reunalla ja mailaa on saanut puolustustilanteessa nostaa aiempaa korkeammalle. Mailat valmistetaan nykyisin lasikuidusta, kevlarista tai hiilikuidusta aiemman puun sijaan.
Euroopan-mestaruuskilpailut aloitettiin 1970, ja maailmanmestaruuskilpailut 1971. Kisoja hallitsivat Intia ja Pakistan 1980-luvun alkuun asti, mutta sen jälkeen Hollanti, Saksa, Uusi-Seelanti, Australia ja Espanja ovat nousseet lajin huipulle.
Naisten kansainvälinen maahockeyliitto perustettiin 1927. Naisten maahockey tuli olympialaisten ohjelmaan 1980.
Suomeen maahockey tuli ensimmäisen kerran 1915 Saksassa opiskelleen Erik von Frenckellin mukana. Suomessa lajin kilpailutoiminta käynnistyi vuonna 1951, jolloin Suomen mestaruudesta pelattiin ensimmäistä kertaa. Maajoukkue pelasi seuraavan vuoden olympiakisoissa yhden ottelun, jossa se hävisi Belgialle 0–6 ja putosi jatkosta. Maahockeytä hallinnoi Suomen Hockeyliitto.

Muunnelmia

Maahockeysta kehitettyjä pelejä ovat sisähockey ja hockey 5. Sisähockey kehitettiin toimimaan maahockeyn harjoittelumuotona maissa, joissa sydäntalvella ei voida pelata ulkona. Sitä pelataan normaalein maahockeyvälinein ja -varustein sisätiloissa. Lajin suurin ero maahockeyhyn verrattuna on se, ettei palloa saa nostaa lattian pinnasta muutoin kuin maalilaukauksissa. Nykyisin sisähockeyta pelataan kilpalajina varsinkin Keski-Euroopassa, mutta myös Suomessa. Hockey 5 kehitettiin nuorten olympialaisiin Nanjingiin 2014. Se eroaa maahockeystä muun muassa pelaajamääränsä (1+4) ja eräiden sääntöjen osalta.