Libyan historia

Libyan historia ennen Libyan itsenäistymistä vuonna 1951, on pitkälti heimojen, alueiden ja kaupunkien historiaa. Se on lisäksi niiden suurvaltojen historiaa, joihin Libya on kulloinkin kuulunut. Modernin Libyan historia itsenäisenä valtiona alkaa vuodesta 1951.
Nimitys Libya oli egyptiläisten alun perin yksittäiselle berberiheimolle antama, mutta sen merkitys laajeni kreikkalaisten käytössä viittaamaan suureen osaan Pohjois-Afrikan berberiheimoja. Vaikka valtion nimellä siis onkin perusta antiikissa, on sillä alettu viitata nimenomaisesti nykyisen Libyan alueeseen vasta 1900-luvulla. Ennen 1900-lukua alueella ei myöskään ollut yhtenäistä hallintoa, joten Libyaa voidaan pitää verrattain nuorena valtiona.
Libyan aiempaa, eriytynyttä kehitystä selittää pitkälti maantiede. Tripolitanian, Kyrenaikan ja Fezzanin erottivat toisistaan vaikeakulkuiset aavikot, ja kukin alue säilytti oman identiteettinsä aina 1960-luvulle saakka. Tripolitanian ytimen muodosti sen metropoli, Tripoli, joka vuosisatojen ajan oli toiminut Saharaa ylittäneiden karavaanireittien tukipisteenä sekä merirosvojen ja orjakauppiaiden suojasatamana. Tripolitanialla oli vahvat kulttuuriset siteet Maghrebin alueeseen, johon se myös maantieteellisesti kuului. Tripolitanialaiset kehittivät poliittisen tietoisuuden reaktiona vieraalle vallalle, ja juuri Tripolitaniassa syntyivät vahvimmat ajatukset yhtenäisestä Libyasta.
Kyrenaikaa hallitsemaan pyrkineet suurvallat eivät yrityksistä huolimatta onnistuneet ulottamaan valtaansa muutamia rannikkokaupunkeja pidemmälle. Niinpä suurin osa Kyrenaikaa jäi niiden vaikutuksen ulkopuolelle. 1800-luvulla Kyrenaikan heimoyhteiskuntaan ulottui islamilainen sanusi-lahko, joka yhdisteli piirteitä wahhabismistä ja sufilaisuudesta. Yhteinen uskonto lisäsi kyrenaikalaisten yhtenäisyyttä, ja monet heistä osoittivat päättäväisyyttä Kyrenaikan itsehallinnon säilyttämiseksi myös yhtenäisessä Libyassa.
Fezzanilla ei ollut erityisiä suhteita itään eikä länteen, sen sijaan suhteet Saharan eteläpuoliseen Afrikkaan ja rannikkoon olivat pitkäaikaiset ja läheiset. Fezzanissa nojattiin perinteisten heimodynastioiden johtajuuteen.
Tärkeimmät virstanpylväät Libyan historiassa ovat olleet islamin ja arabien kulttuurin vakiintuminen alueelle keskiajalla, sekä viimeisen sadan vuoden aikana itsenäistyminen, öljyn löytyminen sekä syyskuun 1969 vallankumous, joka nosti eversti Muammar Gaddafin valtaan. Vallankumousta seurannut ajanjakso toi mukanaan useita merkittäviä muutoksia, sillä Gaddafin hallinto teki ensimmäisen vakavastiotettavan yrityksen yhtenäistää Libyan kansa ja muodostaa libyalainen valtio ja identiteetti. Lisäksi hallinto pyrki päättäväisesti monipuolistamaan taloutta öljystä saaduilla tuloilla, sekä tavoitteli arabimaailman johtajuutta. Tämän seurauksena libyalainen yhteiskunta joutui maan hallinnon harjoittaman  huomattavan ohjailun ja tarkkailun alaisuuteen. Vaikka Libyan hallinto ja sen meriitit ovat herättäneet keskustelua niin maan sisällä kuin kansainvälisesti, on selvää, että Libya on nykyään olennaisesti erilainen maa kuin se oli 50 vuotta sitten. Vuoden 2011 alussa alkoivat Libyassakin hallituksenvastaiset mielenosoitukset. Esimerkkinä toimivat Tunisiassa ja Egyptissä tapahtuneet kansannousut. Syntyneen sisällissodan tuloksena Gaddafin hallinto kaatui elokuun lopuilla 2011. Gaddafi kuoli 20. lokakuuta, kun kapinalliset kukistivat viimeisen vastarintapesäkkeen Sirtin.

Esihistoria

Arkeologiset löydöt osoittavat Libyan rannikkotasangon kuuluneen neoliittiseen kulttuuriin viimeistään 7000-vuosituhannella ennen ajanlaskun alkua. Maanviljelyyn ja karjanhoitoon nojannut kulttuuri levittäytyi koko Välimeren rannikolle. Rannikosta etelään, nykyisessä Saharan autiomaassa oli tuolloin savannia, joka tarjosi runsaasti riistaa metsästäville nomadeille ja laidunmaita paimentolaisille. Vaeltelevien nomadien kulttuuri kukoisti, kunnes alue alkoi kuivua vuoden 2000 eaa. jälkeen. Savannin asukkaat hajaantuivat aavikoitumisen ja ratsumiesten hyökkäysten uhatessa, osan muuttaessa nykyiseen Sudaniin ja osan assimiloituessa berbereihin.
Berbereiden alkuperästä on spekuloitu paljon, mutta se on yhä ratkaisematon arvoitus. Arkeologiset ja lingvistiset todisteet viittaavat kuitenkin vahvasti siihen, että berbereiden esi-isät vaelsivat Etu-Aasiasta Pohjois-Afrikkaan 3000-luvun (eaa.) alussa. Seuraavien vuosisatojen aikana he levittäytyivät Egyptistä aina Niger-joelle saakka. Berberit eivät muodosta etnisesti tai kielellisesti yhtenäistä ryhmää, vaan puhuvat lukuisia afroaasialaiseen kieliperheeseen kuuluvia kieliä, eikä kansallisuusaate ole koskaan ollut berbereille läheinen. Historiallisesti berberit ovat pikemminkin samaistuneet omaan heimoon, klaaniin ja perheeseen.
Egyptistä löytyneet kaiverrukset Vanhan valtakunnan ajalta ovat aikaisimmat tunnetut todisteet berbereiden kansanvaelluksesta ja samalla varhaisimmat kirjoitetut dokumentit Libyan historiasta. Viimeistään tällöin berberiheimot tekivät ryöstöretkiä itään Niilin suistolle ja yrittävät asettua sinne asumaan. Eräs berberiheimoista tunnettiin nimellä Levu tai "libyalaiset". Keskivaltakunnan ajalla Egyptin faaraot onnistuivat saamaan nämä itäiset berberit hallintaansa ja vaativat heiltä veroja. Monet berberit palvelivat faaraoiden armeijoissa, ja jotkut berberit nousivat merkittäviinkin asemiin Egyptin hallinnossa. Vuonna 943 eaa. libyalaista alkuperää ollut Shoshenk I onnistui jopa nousemaan faaraoksi. Myös hänen seuraajiensa (22. ja 23. dynastian) eli niin sanottujen libyalaisdynastioiden hallitsijoiden uskotaan olleen berbereitä.

Tripolitania ja foinikialaiset

Foinikialaiset kauppiaat toimivat aktiivisesti koko Välimeren alueella ennen 1100-lukua (eaa). Monet pohjoisafrikkalaiset kaupungit ja kylät syntyivät foinikialaisten kauppa-asemien ympärille. Foinikialaisten merentakaisisita siirtomaista suurin, Karthago, hallitsi 400-luvulla ennen ajanlaskun alkua suurta osaa Pohjois-Afrikasta. Sen piirissä alkoi syntyä oma kulttuuri, puunilaisuus. Puunilaisten asutuksia Libyan rannikolla olivat muun muassa Oea eli Tripoli, Labdah (myöhemmin Leptis Magna) sekä Sabratha. Tämä alue sai myöhemmin nimen Tripolis, kolme kaupunkia.
Kauppiasoligarkian hallitsemalla Karthagolla oli hyvät suhteet sisämaan berberiheimoihin, mutta pääasiassa se oli merivalta. Karthagon laajentuessa läntisellä Välimerellä, se joutui vastakkain nousevan Rooman valtakunnan kanssa. 200-luvulla ennen ajanlaskun alkua Rooma kävi voitokkaasti ensimmäisen ja toisen puunilaissodan Karthagoa vastaan. Sotien seuraksena Karthago muuttui pieneksi, berberien armoilla olevaksi afrikkalaiseksi valtioksi. Peläten Karthagon uutta nousua roomalaiset aloittivat vuonna 149 eaa. kolmannen puunilaissodan, ja tuhosivat Karthagon vuonna 146 eaa. Sodan jälkeen Tripolitania annettiin Rooman liittolaisen, Numidian berberikuninkaan hallittavaksi. Myöhemmin siitä tuli kuitenkin Rooman provinssi.
Puunilaisuuden vaikutus Pohjois-Afrikkaan oli kuitenkin pysyvämpi. Berberit yhdistelivät puunilaisia kultteja omiin uskontoihinsa ja puunin kieltä puhuttiin Tripolitaniassa ja rannikon berberiviljelijöiden keskuudessa vielä Rooman valtakunnan myöhäiskaudella.

Kyrenaika ja kreikkalaiset

Kreikkalaiset merenkulkijat olivat jo vuosisatojen ajan tutkineet Pohjois-Afrikan rannikkoa, mutta pysyviä siirtokuntia he perustivat sinne vasta 600-luvulla ennen ajanlaskun alkua. Perimätiedon mukaan liikakansoituksen vaivaaman Theran saaren asukkaat saivat Delfoin oraakkelilta käskyn muuttaa Pohjois-Afrikkaan, jonne he vuonna 631 eaa. perustivat Kyreneen kaupungin. Kaupungin sijaintiin vaikuttivat berberioppaat, jotka johdattivat kreikkalaiset 20 kilometriä sisämaahan hedelmälliselle ylätasangolle, jossa berbereiden mukaan "reikä taivaassa" toisi siirtokunnalle runsaat sateet.
Kreikkalaiset perustivat seuraavan 200 vuoden aikana neljä muutakin kaupunkia: Barkan eli nykyisen Al Marjn, Euhesperideen eli nykyisen Bengasin, Teuchiran eli nykyisen Tukrahin sekä Apollonian (nyk. Susah), Kyreneen satamakaupungin. Yhdessä Kyreneen kanssa nämä kaupungit tunnettiin nimellä Pentapolis, viisi kaupunkia. Ne kilpailivat usein keskenään, eikä yhteistyö ollut niille helppoa edes yhteisen vihollisen uhatessa. Emäkaupunki Kyrene antoi sittemmin nimensä koko alueelle.
Pentapoliksen kreikkalaiset vastustivat onnistuneesti sekä egyptiläisten valloitusyrityksiä idästä että karthagolaisten hyökkäyksiä lännestä. Vuonna 525 eaa. Persian kuningas Kambyses II valloitti sekä Egyptin että Kyrenaikan, ja kahden seuraavan vuosisadan aikana Kyrenaika kuului joko Persian tai Egyptin valtakuntaan. Kun Aleksanteri Suuri saapui Kyrenaikaan vuonna 331 ennen ajanlaskun alkua, kreikkalaiset tervehtivät häntä iloiten. Aleksanteri Suuren kuoleman jälkeen hänen valtakuntansa jaettiin makedonialaisten kenraalien kesken, ja Kyrene yhdessä Egyptin kanssa liitettiin Ptolemaios I:n valtakuntaan. Kyrenaikan muut kaupunkivaltiot jatkoivat itsenäisinä. Myöhemmin Pentapoliksesta muodostettiin liittovaltio, jota johti yleensä Ptolemaiosten hallitsijasukuun kuulunut kuningas. Pentapoliksen viimeinen kreikkalainen hallitsija, Ptolemaios Apion, luovutti Kyrenaikan Rooman valtakunnalle, joka virallisesti liitti sen itseensä vuonna 74 eaa. ja muodosti siitä yhdessä Kreetan kanssa roomalaisen provinssin.
Pentapoliksen poliittiset myllerrykset eivät vaikuttaneet sen taloudelliseen ja kulttuuriseen kehitykseen. Alue rikaistui tuottamalla muun muassa viljaa, viiniä, villaa ja silphiumia, sittemmin kadonnutta yrttiä, jota kasvoi vain Kyrenaikassa. Kyreneestä tuli helleenisen maailman älyllinen ja taiteellinen keskus, joka tunnettiin lääketieteellisestä koulustaan, oppineiden akatemioista sekä arkkitehtuuristaan. Myös hedonistinen kyreneläisten koulukunta asettui kaupunkiin.

Rooman valtakausi

Yli 400 seuraavan vuoden ajan Tripolitania ja Kyrenaika olivat hyvinvoivia roomalaisia provinsseja, jotka kuuluivat kosmopoliittiseen valtioon, jonka kansalaisilla oli yhteinen latinan kieli, yhteinen oikeusjärjestelmä ja yhteinen roomalainen identiteetti. Kauppiaita ja käsityöläisiä eri puolilta Rooman valtakuntaa saapui Pohjois-Afrikkaan, mutta Tripolitanian kaupungit säilyttivät puunilaisen kulttuurinsa ja Kyrenaikan kaupungit kreikkalaisen. Tripolitaniasta tuli merkittävä oliiviöljyn tuottaja ja Kyrenaikan vientituotteita olivat viini, lääkkeet ja hevoset. Maaseudun väestön enemmistö koostui berberimaanviljelijöistä, jotka lännessä olivat omaksuneet puunilaisen kulttuurin.
Vaikka Rooman valtakunnan afrikkalaiset provinssit hyötyivät Pax Romanasta siinä missä muutkin imperiumin osat, ei alue jäänyt vaille taisteluita ja sodan uhkaa. Tripolitanian ja Kyrenaikan välissä, Sirtican aavikolla barbaariheimot häiritsivät provinssien välistä liikennettä, ja Rooman armeija onnistui rauhoittamaan Sirtican vasta ensimmäisen vuosisadan lopussa. Tämän jälkeen kaupankäynti sekä maitse että meritse alueen satamien välillä oli turvallista yli kahden vuosisadan ajan. Rooman joukot turvasivat myös asutuskeskuksia aavikon nomadien hyökkäyksiltä. Kyrenaikaa turvasi 5 500 miehen vahvuinen, paikallisista värvätty armeija. Tripolitanialla oli oma armeija, jota vahvistivat provinssin rajamailla heimosoturit. Vaikka sotaretket ulottuivat ajoittain syvällekin Fezzaniin, pyrki Rooma hallitsemaan lähinnä niitä alueita, joilla oli taloudellista merkitystä ja joita pystyi puolustamaan käytettävissä olleilla joukoilla.

Juutalaisten kapina ja kristinuskon saapuminen

Ptolemaioisten valtakaudella Kyrenaikaan oli syntynyt laaja juutalais­yhteisö, joka laajeni kymmenillä tuhansilla juutalaisilla Palestiinan suuren juutalais­kapinan kukistuttua ja roomalaisten tuhottua Jerusalemin vuonna 70 jaa. Osa pakolaisista suuntasi aavikolle ja omaksui nomadien elämäntavan kantaen suurta kaunaa Rooman valtakunnalle. He elivät yhdessä berberien kanssa käännyttäen jopa kokonaisia heimoja juutalaisuuteen. Vuonna 115 Kyrenaikan juutalaiset nousivat kapinaan Rooman valtakuntaa vastaan, ja kapina, toinen juutalaissota, laajeni pian Egyptin kautta takaisin Palestiinaan. Kun kapina kukistettiin vuonna 118, kapinalliset olivat hävittäneet Kyrenaikan ja ryöstäneet Kyreneen kaupungin. Kolmen vuoden aikana kapinassa menetti henkensä noin 200 000 roomalaista ja kreikkalaista, ja Kyrenaikan jälleenrakentaminen aikaisempaan loistoonsa kesti vähintään vuosisadan. Kapina ei ulottunut Tripolitaniaan, jolle ajanjakso oli rauhan ja vaurauden aikaa.
Uudelleenjärjestäessään Rooman valtakuntaa vuonna 300 keisari Diocletianus erotti Kyrenaikan ja Kreetan toisistaan, muodostaen Ylä-Libyan ja Ala-Libyan provinssit. Tämä oli ensimmäinen kerta kun nimeä Libya käytettiin hallinnollisen jaon yhteydessä. Kun Rooman valtakunta vuonna 395 lopullisesti jakautui Itä- ja Länsi-Rooman valtakuntiin, liitettiin Libya eli Kyrenaika Itä-Roomaan ja Tripolitania Länsi-Roomaan.
Kristinusko saapui Rooman afrikkalaisiin provinsseihin 100-luvun alussa, ja se sai nopeasti kannatusta kaupungeissa ja orjien keskuudessa. 300-luvun lopulla kristinusko oli muuttunut provinsseissa vallitsevaksi. Alusta lähtien Tripolitanian ja Kyrenaikan kirkot kehittivät paikallisia piirteitä. Tripolitanian kirkko kuului Paavin tuomiovaltaan, kun taas Kyrenaikan kirkko suuntautui itään ja kuului koptilaiseen kirkkoon ja Aleksandrian patriarkan alaisuuteen.

Vandaalien aika

Vandaalit saapuivat Espanjan kautta Pohjois-Afrikkaan kapinoivan roomalaisen virkamiehen kutsumina vuonna 429. Vandaalit perustivat johtajansa Geiserikin johdolla kuningaskunnan, jonka pääkaupungiksi tuli Karthago. Vaikka roomalaiset joutuivatkin myöntymään vandaalien ylivallalle Tripolitaniassa ja suuressa osassa Pohjois-Afrikkaa, hallitsivat vandaalit lähinnä taloudellisesti tärkeimpiä alueita. Vandaalit muodostivat erillisen soturikastin, jota kiinnosti lähinnä verojen keruu ja maa-alueiden hyödyntäminen. Siviilihallinnon tehtävät he jättivät roomalaisille. Pohjois-Afrikasta käsin vandaalit valloittivat Sardinian ja Korsikan, sekä suorittivat hyökkäyksiä Italiaan, ryöstäen Rooman kaupungin vuonna 455. Ajan myötä vandaalien sotaisuus tyyntyi, ja heidän valtakuntansa kukistui vuonna 533 itäroomalaisen sotapäällikkö Belisariuksen aloitettua Pohjois-Afrikan takaisinvaltaamisen Rooman valtakunnalle.
Tämän jälkeen Bysantin valta Tripolitaniassa rajoittui pitkälti rannikolle, ja sielläkin olivat kaupunkien ympärille rakennetut muurit ja linnoitetut maatilat osoituksina Rooman vallan hataruudesta. Alueen vauraus oli vandaalien vallan aikana huvennut ja vanha roomalainen poliittinen ja sosiaalinen järjestys kadonnut. Vandaalien rauhaan jättämien alueiden asukkaat olivat hakeneet turvaa heimopäälliköiltä, eivätkä he autonomiaan tottuneina suostuneet palaamaan roomalaisvallan alle. Tripolitanian ollessa vandaalien vallassa oli Kyrenaika pysynyt Bysantin sotilaallisena etuvartiona. Epäsuositut bysanttikuvernöörit määräsivät kovia veroja rahoittaakseen sotilasmenoja. Mutta kaupungit ja niiden julkiset toiminnot, kuten kastelujärjestelmät, jäivät huomiotta. Bysantin valtakausi pidensi kuitenkin roomalaiskautta vielä puolellatoista vuosisadalla ja torjui berberinomadien valtapyrkimykset rannikolla.

Keskiaika

Profeetta Muhammadin kuoleman aikaan vuonna 632 oli hän seuraajineen saanut käännytettyä useimmat Arabian niemimaan heimoista ja kaupungeista monoteistiseen islamin uskoon. Islamin koettiin yhdistävän yksittäisen uskovan ja yhteiskunnan kaikkivoivan Allahin alaisuuteen. Tämän vuoksi islamilaiset hallitsijat käyttivät sekä maallista että uskonnollista valtaa.
Seuraavan sukupolven aikana arabien armeijat veivät islamia Arabiasta pohjoiseen ja itään sekä toisaalta länteen Pohjois-Afrikkaan. Vuonna 642 kalifi Umar ibn al-Khattabin arabikenraali Amr ibn al As valloitti Kyrenaikan ja pystytti päämajansa Barkaan. Kaksi vuotta myöhemmin hän muutti Tripolitaniaan, jossa hän jyräsi eristäytyneet bysanttivaruskunnat. Vuosikymmenen loppuun mennessä arabien valta alueella vakiintui.
Kenraali Uqba ibn Nafi valloitti Fezzanin vuonna 663 ja pakotti German antautumaan. Berberit jatkoivat sitkeästi vastarintaa Tripolitaniassa, hidastaen arabien etenemistä länteen. 700-luvun alussa arabit kuitenkin valloittivat koko Maghrebin alueen, työntyen vuonna 710 Marokkoon ja Atlantin rannikolle. Vuosina 712−715 arabit valloittivat lähes koko Espanjan. Islamilainen Espanja, Maghreb (johon sisältyi Tripolitania) sekä Kyrenaika organisoitiin järjestelmällisesti Damaskoksen Umaijadien kalifaatin poliittisen ja uskonnollisen johdon alaisuuteen.
Pohjois-Afrikkaa hallinneiden arabien ihanteena oli, kuten muuallakin islamilaisessa maailmassa 700-luvulla, poliittisen ja uskonnollisen yhtenäisyyden aikaansaaminen šariaa noudattavan kalifaatin alaisuudessa. Arabien oli helppo hallita rannikon maanviljelysalueita ja kaupunkeja, jotka kukoistivat jälleen heidän suojeluksessaan. Kaupunkilaiset arvostivat arabien tarjoamaa turvallisuutta, joka helpotti rauhanomaista kaupankäyntiä, kun puunilaistuneet maanviljelijät puolestaan kokivat hengenheimolaisuuttaa seemiläisten arabien kanssa. Koptilaiseen kirkkoon kuuluneet monofysiitit kokivat muslimien vapauttavan heidät Bysantin sorron alaisuudesta. Berbereiden yhteisölliset ja edustukselliset heimoinstituutiot olivat kuitenkin ristiriidassa arabien Bysantista omaksuman autoritaarisen ja henkilökohtaista valtaa korostavan hallitsemistavan kanssa. Arabien kammotessa barbaareina pitämiään berbereitä, näkivät sisämaan berberit usein arabit pelkästään ylimielisinä ja brutaaleina sotilaina, joita kiinnosti vain verojen kerääminen.
Arabit muodostivat kaupunkilaisen eliitin Pohjois-Afrikkaan, jonne he olivat saapuneen valloittajina ja lähetyssaarnaajina, eivät siirtolaisina. Arabien armeijat matkasivat ilman naisia, ja sotilaat menivätkin usein naimisiin paikallisten kanssa, levittäen näin arabikulttuuria ja islaminuskoa kaupunkiväestön ja viljelijöiden keskuuteen. Vaikka sisämaan heimot vastustivatkin arabien poliittista valtaa, omaksuivat hekin nopeasti islaminuskon. Heimot kuitenkin kehittivät islamia omia tapojaan vastaavaksi, muodostaen usein eri uskonlahkoja.
Arabien valloituksen jälkeen Pohjois-Afrikkaa hallitsivat perättäiset amirit eli komentajat. Vuoteen 750 saakka amirit olivat Damaskoksen kalifin alaisia. Islamilaisen maailman keskuksen siirryttyä Bagdadiin, vastasivat amirit vuoden 750 jälkeen Bagdadin kalifille. Vuonna 800 kalifi Harun al Rashid asetti amiriksi Ibrahim ibn Aghlabin, joka muodosti perinnöllisen dynastian Kairouaniin. Dynastia hallitsi Ifriqiyaa ja Tripolitaniaa autonomisena valtiona, joka kuitenkin oli kalifin hengellisen ohjauksen alainen ja nimellisesti tunnusti kalifin valtionpäämiehekseen. Aghlabidi-dynastian amirit korjauttivat roomalaisten rakentamat ja sittemmin laiminlyödyt kastelukanavat, saivat alueen maatalouden jälleen ylijäämäiseksi ja kaupungit uudelleen kukoistamaan. Poliittisen ja sosiaalisen hierarkian yläpäässä olivat byrokraatit, sotilaskasti sekä kauppiaiden, oppineiden ja virkamiesten muodostama arabieliitti. Myös suuren juutalaisyhdyskunnan jäseniä palveli amirien virkamiehinä kaupungeissa. Islaminuskon omaksuneet saivat yleensä säilyttää perheensä tai luokkansa perinteisen, roomalaisajoilta peräisin olevan valta-aseman. Kaupungeissa eli myös hupeneva, latinaa puhuva ja kristinuskoa tunnustava vähemmistö aina 1000-luvulle saakka. Monin paikoin Aghlabidi-dynastia haastoi Bysantin valtakunnan poliittisen vallan. Valloitettuaan Sisilian dynastialla oli myös aktiivinen osa Italian sisäpolitiikassa.

Libya ottomaaneilta Italialle

Libya päätyi Italian valtaan Italian 3. lokakuuta 1911 aloittaman Tripolitanian sodan tuloksena. Libyan naapurimaista Tunisia oli jo ajautunut Ranskan protektoraatiksi, ja italialaiset pelkäsivät Saksan pureutuvan Tripolitaniaan ennen heitä. 
Toisen maailmansodan aikana Libyassa käytiin vuosina 1941-1943 jatkuvia taisteluja. Britit valtasivat Libyan Egyptiin pyrkineiltä italialaisilta ja heitä tukemaan tulleilta saksalaisilta joukoilta. Sodan jälkeen maa jäi Yhdistyneiden kansakuntien valvontaan, mutta maassa oli edelleen myös paljon italialaisia.

Itsenäistyminen

Yhdistyneiden kansakuntien päätöksen mukaisesti Libyasta tuli itsenäinen 24. joulukuuta 1951. YK:n yleiskokous oli hyväksynyt jo 21. marraskuuta 1949 päätöslauselman, jonka mukaan Libyan piti itsenäistyä vuoden 1952 uudenvuodenpäivään mennessä.

Libyan liittovaltiokuningaskunta

Itsenäistyessään Libya muodostui kolmesta osasta: Tripolitaniasta, Kyrenaikasta ja Fezzanista. Valtion nimeksi tuli Libyan yhdistynyt kuningaskunta (Al-Mamlaka Al-Libija Al-Motahidda), ja sitä johti liittovaltiona kuningas Mohammed Saied Idris as-Senussi (Idris I) kahdesta pääkaupungista, Tripolitanian Tripolista ja Kyrenaikan Bengasista. 7. lokakuuta 1963 valtiosta tuli yhtenäisvaltio, Libyan kuningaskunta (Al-Mamlaka Al-Libija), jolla oli kuitenkin edelleen kaksi pääkaupunkia.

Libyan arabitasavalta

Upseerit kaappasivat 1. syyskuuta 1969 kuninkaalta vallan, ja Libyasta tuli Libyan arabitasavalta, jossa valtaa piti eversti Muammar Gaddafin johtama vallankumousneuvosto.

Arabitasavaltojen liitto Syyrian ja Egyptin kanssa

Gaddafista tuli 1970-luvulla arabiyhtenäisyyden johtava puolestapuhuja. Vaikka muut arabihallinnot periaatteessa hyväksyivät ajatuksen yhtenäisestä arabivaltiosta, useimmat niistä eivät pitäneet ajatusta realistisena tai ajankohtaisena.
Vuoden 1970 aikana Gaddafi keskusteli Egyptin ja Sudanin johtajien kanssa tavoitteena jonkinlainen arabiunioni. Gamal Abdel Nasserin kuoltua saman vuoden syyskuussa keskustelut jatkuivat hänen seuraajansa Anwar Sadatin kanssa. Syyria otettiin mukaan keskusteluihin Hafiz al-Assadin pyynnöstä hänen noustuaan Syyrian johtajaksi. Huhtikuussa 1971 Egyptin, Libyan ja Syyrian johtajat ilmoittivat arabiliittovaltion muodostamisesta ja allekirjoittivat perustuslakiluonnoksen, joka hyväksyttiin ylivoimaisella enemmistöllä kunkin maan kansanäänestyksessä.
Valtioliitto astui voimaan virallisesti 1. tammikuuta 1972. Liittovaltiolle tehtiin pitkällemeneviä suunnitelmia maiden yhtenäistämiseksi, mutta käytännössä toteutettiin vain symbolisia eleitä, kuten yhteinen lippu. Virallisesti liittovaltio lakkautettiin maaliskuussa 1977.
Egyptin ja Syyrian suunnittelema Jom kippur -sota lokakuussa 1973 oli Libyalle pettymys, koska se ei olisi halunnut Egyptin tekevän aselepoa Israelin onnistuneen vastahyökkäyksen jälkeen.

Skismaa Egyptin kanssa

Gaddafi syytti Sadatia pelkuruudesta, joka vastasi syytöksiin ilmoittamalla vaikuttaneensa siihen, ettei Libya pystynyt tuhoamaan matkustajalaiva Queen Elisabeth II:a Välimerellä. Laivalla oli matkustajina myös juutalaisia turisteja. Tämän jälkeen Libyan ja Egyptin suhteet kylmenivät. Ensimmäisen öljykriisin suomin vientituloin  Libya alkoi varustautua voimakkaasti. Heinäkuussa 1977 etenivät egyptiläiset joukot lyhyen matkan Libyan alueelle. Tilanne saatiin kuitenkin rauhoitetuksi Algerian välityksellä. Konfliktin tuloksena Libyassa työskennelleet egyptiläiset karkotettiin maasta.
Sadatin syyskuussa 1978 Israelin kanssa solmima Camp Davidin rauhansopimus Jom kippur -sodan päättämiseksi oli Libyalle liikaa. Se organisoi vastustusrintaman joulukuussa 1977 yhdessä Syyrian, Algerian, Etelä-Jemenin ja PLO:n kanssa.

Yhteistyötä PLO:n ja Syyrian kanssa

Vastustusrintama johti siihen, että Syyria ja Libya tukivat persialaista Irania arabialaisen Irakin aloittamassa, syyskuussa 1980 alkaneessa Irakin-Iranin sodassa, mikä johti välien kiristymiseen Irakin ja Saudi-Arabian kanssa. Myös Yhdysvallat tuki Irakia Iranin panttivankikriisin seurauksena.
Epäonnistuttuaan valtioliitossaan Tunisian kanssa, teki Egypti toisen valtioliiton niin ikään Irania tukevan, diplomaattisesti arabimaailmasta eristetyn Syyrian kanssa syyskuussa 1980. Egypti sitoutui maksamaan Syyrian asehankinnoista syntyneen miljardin dollarin velan Neuvostoliitolle.

Terroriepäily

Presidentti Ronald Reaganin kaudella Yhdysvaltojen suhteet Libyaan, Syyriaan ja PLO:hon olivat jännittyneet. Toisaalta Libyan liittolaisen Syyrian ja Israelin väliset suhteet olivat heikot. Libya puolestaan oli osoittanut avoimesti tukensa Islamilaiselle tasavallalle eli Iranille. Israel käynnisti vuonna 1982 PLO:n sekä Syyrian vastaisen Rauha Galileaan -operaation, minkä tarkoituksena oli miehittää Etelä-Libanon. Päämääränä oli yhteistyössä Libanonin maroniittikristittyjen falangeista koostuvan SLA:n avulla eliminoida PLO:n Israelin vastainen toiminta Libanonin alueelta.
Yhdysvalloilla oli vahvat epäilykset siitä, että Libya tukee monin tavoin kansainvälistä terrorismia. Tämän johdosta maa lopulta ryhtyi vastatoimiin. 
Kuuluisin terroriepäilyjä synnyttänyt tapahtuma oli Pan Amin matkustajakoneen 270 kuolonuhria aiheuttanut räjähdys Skotlannin yläpuolella Lockerbiessa 1988. Vuonna 1992 YK langetti Libyalle pakotteita painostaakseen maata luovuttamaan kaksi pommi-iskusta epäiltyä. Vuonna 2001 toinen heistä tuomittiin elinkautiseen vankeuteen, toinen vapautettiin.
Britanniassa ja Yhdysvalloissa Libyan on arveltu tukeneen muun muassa Irlannin tasavaltalaisarmeijaa IRA:ta, Baskien separatistijärjestöä ETA:a, Sierra Leonen yhdistynyttä vallankumousrintamaa sekä olleen yhteyksissä Filippiinien separatistiseen islamistiryhmään Abu Sayyafiin ja Al-Qaidaan.
Vuonna 2004 Britannian pääministeri vieraili Libyassa. Vierailu oli ensimmäinen 60 vuoteen. 2006 Yhdysvallat solmi jälleen diplomaattisuhteet Libyaan, ja vuonna 2008 ulkoministeri Condoleezza Rice kävi maassa valtiovierailulla.