google/wiki40b huggingface dataset:
Pellavan korjuu ja muokkaus

Pellavan korjuu ja muokkaus pellavalangaksi sisältää perinteisin menetelmin tehtynä kymmenkunta työvaihetta, joihin kuluu yhteensä kuukausikaupalla aikaa. Nykyisin sekä pellavan niittoon ja nyhtöön että muihin työvaiheisiin käytetään erilaisia koneita.
Öljypellava, josta käytetään siemenet pellavaöljyn tekoon, korjataan nykyisin leikkuupuimurilla. Kuitupellavan korjuumenetelmänä voi olla niitto lieriö- ja lautasniittokoneella tai nyhtö juurineen. Nyhtökoneita on kahdenlaisia: keskieurooppalainen Depoortere ja venäläinen hinattava AK-4.
Seuraavassa selitetään vaihe vaiheelta perinteinen käsityönä tehty pellavankorjuu ja muokkaus.

Nyhtö ja kuivaus

Pellavat nyhdetään maasta juurineen ja kuivatetaan asettamalla pellavaniput eli sormaukset pellolla nojaamaan noin 60 senttimetrin korkeudelle viritettyä riukua vasten, riu’un molemmin puolin, noin viikoksi.

Rohkinta

Siemenkodat eli sylkyt ja lehdet irrotetaan kasvin varresta rohkalla, nuijalla tai varstalla. Rohka on penkkiin kiinnitetty riipimislaite, jossa on kampamaisia rauta- tai puupuikkoja. Rohkijat istuvat penkin molemmissa päissä ja lyövät vuorotellen pellavanippuja rohkaa vasten, alkaen latvapäästä vähitellen kohti tyveä. Näin saadaan erotetuksi sylkyt, joista erotetaan pellavansiemenet viskaamalla tai seulomalla ne kangaspuiden pirtaa apuna käyttäen.

Loukutus

Pellavaloukulla loukutetaan irti pellavanvarsien puumaiset tukisolukot eli päistäreet. Loukutuksessa käytetään pihtimäistä pellavaloukkua, johon juuripäistä tasattu pellavanippu asetetaan ja sitä hakataan loukun saranoidulla yläosalla.

Lihtaaminen

Lihtaamisessa irtoavat lihdan avulla loput päistäreet, sekalaiset kuidut eli tappurat sekä karkeat pellavakuidut eli rohtimet. Pellavalihta muistuttaa pellavaloukkua, mutta on kevytrakenteisempi. Lihtauksessa pellavanippu asetetaan lihtaan ja hakkaamisen sijasta vedetään lihdan lävitse.

Vitominen

Joskus lihtauksen lisäksi tai sen sijasta on käytetty vitomista. Siinä pellavanippu asetetaan alustalle, jonka päällä sitä kaavitaan tai lyödään puisella, nuijantapaisella vitimellä.

Häkilöinti

Häkilöinnissä pellava kammataan häkilällä, jolloin saadaan erotetuksi loput rohtimet hienoista ja pitkäkuituisista aivinoista. Pellavanippua vedetään rautapiikkisen häkilän läpi useita kertoja. Häkilöitäessä erottuvat pitkät ja pehmeät aivinakuidut karkeammista ja lyhyistä rohdinkuiduista. Pellava voidaan häkilöidä useaan kertaan, ensin harvalla ja sitten tiheämmällä häkilällä.
Aivinoista saadaan kehrättyä sileää, kiiltävää lankaa liinavaatteisiin ja paitakankaisiin, kun taas rohdinlangat ovat paksumpia ja karkeampia työvaatteissa, säkkikankaassa yms. käytettäviksi.

Harjaaminen

Pellavanmuokkauksen viimeinen vaihe on harjaus, jossa viimeisetkin rohtimet ja aivinakuidut erotetaan toisistaan sianharjaksista ja piestä tehdyllä lyhytkarvaisella harjalla. Itä-Suomessa harjaus eli sivistely korvasi häkilöinnin.

Pellavan kehruu

Pellavakuidut kehrätään langaksi rukilla.
Petteri Wirtanen

Ura

Wirtanen pelasi lapsena myös pesäpalloa. Hän aloitti jääkiekon 8-vuotiaana. Wirtanen on Hyvinkään Ahmojen kasvatti. Hän pelasi juniorina myös Pohjois-Uudenmaan Kiekossa vuoteen 2002 ja siirtyi sen jälkeen HPK:n B-junioreihin kaudeksi 2002–2003. Wirtanen debytoi SM-liigassa kaudella 2004–2005, jolloin hän sai tililleen kahdeksan ottelua. Tulokaskaudellaan 2005–2006 Wirtanen pelasi 50 ottelua tehoin 8+3=11. Hän voitti kauden päätteeksi Suomen mestaruuden. Tuolla kyseisellä kaudella Wirtanen pelasi lähinnä nelossentterinä "nuorisoketjussa" laidoillaan Jari Sailio ja Joni Lappalainen.
Kesällä 2006 Anaheim Ducks varasi Wirtasen kuudennella kierroksella. Hän siirtyi organisaatioon heti varausvuotenaan heinäkuussa 2006. Kolmesta tulokassopimuskaudestaan Wirtanen pääsi pelaamaan NHL:ssä kaudella 2007–2008 kolmen ottelun verran. Hän debytoi Ducksissa 17. lokakuuta 2007 Nashville Predatorsia vastaan. Wirtanen teki 3–1-päättyneen ottelun 2–1-voittomaalin George Parrosin ja Kent Huskinsin syötöistä. Hän sai kuitenkin jääaikaa vain vajaat kolme minuuttia. Wirtanen pelasi lähes kaikki kolme vuottaan farmissa.
Heinäkuussa 2009 Wirtanen teki vuoden mittaisen sopimuksen HIFK:n kanssa. Hänellä olisi ollut muitakin ottajia. Helmikuussa 2010 Wirtanen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2010–2011 Wirtanen takoi 57 ottelussa tehot 12+25 ja HIFK:n mestaruuden myötä hän voitti uransa toisen Suomen mestaruuden. Onnistuneen kauden jälkeen Wirtanen sopi HIFK:n kanssa vuoden jatkosopimuksen kaudelle 2011–2012.
Wirtanen pelasi HIFK:ssa kolme kautta ja teki sen jälkeen sopimuksen KHL-joukkue Donbass Donetskin kanssa.
Marraskuussa 2014 Wirtanen teki kahden vuoden mittaisen sopimuksen KHL-joukkue Helsingin Jokereiden kanssa. Keväällä 2016 Wirtanen solmi kaksivuotisen jatkosopimuksen Jokereiden kanssa.
Wirtanen teki syksyllä 2018 marraskuun maaottelutaukoon kestävän sopimuksen Turun Palloseuran kanssa. Hän pelasi Turussa 17 ottelua tehoin 3+8. Wirtanen siirtyi marraskuussa Ruotsiin Djurgårdens IF:n joukkueeseen.

Maajoukkue

Wirtanen oli Suomen kapteeni alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2006, joista tuli pronssia. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2004.
A-maajoukkueessa Wirtanen debytoi 16. joulukuuta 2010 Euro Hockey Tourilla. Wirtanen teki maalin myös ensimmäisessä A-maaottelussaan.
Takako Nishizaki

Takako Nishizaki (jap. 西崎崇子; s. 14. huhtikuuta 1944) on japanilainen viulisti.
Nishizaki suoritti viulunsoiton opintoja ensimmäisenä henkilönä Suzuki-metodilla; hänen isänsä Shinji Nishizaki teki kyseisen oppimistavan kehittämisessä yhteistyötä Shinichi Suzukin kanssa. Debyyttinsä Takako Nishizaki teki 9-vuotiaana. Hänen opettajanaan oli Broadus Erle ensin Japanissa ja sittemmin Yalen yliopistossa. Nishizaki viimeisteli viulunsoiton opintonsa Juilliard Schoolissa Joseph Fuchsin johdolla ja voitti vuonna 1967 toisen palkinnon kansainvälisessä Leventritt-kilpailussa, jonka voitti Pinchas Zukerman. 
Vuonna 1974 Nishizaki asui Hongkongissa, ja hän ansioitui esiintymisillään Kiinassa. Hän meni naimisiin liikemies Klaus Heymannin kanssa. Hän on levyttänyt Marco Polo - ja Naxos-levymerkeille. Hänen levytystensä joukossa on viulukirjallisuuden merkkiteoksia, mutta hän on myös levyttänyt sellaisia viuluteoksia, jotka levytysten sijaan tunnetaan paremmin konserteista ja opetuskäytöstä. Tästä esimerkkeinä voidaan mainita Chevalier de St-Georges'n, Charles August de Bériot'n, Louis Spohrin ja Joseph Joachimin teosten levytykset.
Ira Koivu

Ira Koivu (o.s. Huovinen, s. 1975 Rovaniemi) on suomalainen toimittaja, viestintäyrittäjä ja kolumnisti. Hän valmistui maisteriksi vuonna 2004 Helsingin yliopistosta pääaineenaan viestintä. Pro gradu -työssään hän pohti naisen representaatiota iltapäivälehtien kansissa. Koivu teki laajasta sivuaineestaan, kehitysmaatutkimuksesta kandidaatintyön vuonna 2002, joka selvitti Reilun kaupan imagoa.

Ura

Toimittajanuransa Koivu aloitti Länsiväylä-lehdessä vuonna 1996. Hän on ollut toimittajana Helsingin Sanomissa, Ilta-Sanomissa ja Trendi-lehdessä sekä toimituspäällikkönä Koti ja keittiö -lehdessä. Lisäksi hän on ollut vakituisena avustajana Tulva-lehdessä. 
Vuosina 2010–2016 hän toimi Suomen kirjastoseuran viestintäpäällikkönä ja Kirjastolehden päätoimittajana. Vuonna 2016 Koivu irtisanoutui työstään Kirjastoseurassa toteuttaakseen pitkäaikaisen unelmansa omasta hevosesta ja yrityksestä. Suureen elämänmuutokseen liittyi myös elämäntapamuutos: Koivu jätti alkoholin kokonaan vuonna 2015 ja teki aiheesta kirjan Vapaa viinistä – miten elämä muuttuu, kun pistää korkin kiinni (Viisas elämä 2016).
Koivu myi asuntonsa Espoossa ja muutti tyttärensä, hevosen ja kissan kanssa Hämeenlinnaan, jossa hän perusti viestintätoimisto Muna vai Kana Oy:n keväällä 2018. Vuoden 2018 alusta hän aloitti Hämeen Sanomien kolumnistina.
Koivu oli mukana journalistien Faktana kiitos -koulukiertueella 2018. Koivu asuu Hämeenlinnassa tyttärensä (s. 2005) kanssa.
Pro Tools

Pro Tools on MIDI- ja audiosekvensseri-ohjelmistosarja, jota ammattilaiset käyttävät laajasti musiikin tuottamisessa, muokkaamisessa sekä elokuvan ja televisio-ohjelmien äänileikkauksessa ja -miksauksessa. Ohjelman on tehnyt Digidesign, osa Avid Technologya.
Pro Toolsin kaltaisista ohjelmista käytetään nykyisin myös lyhennettä DAW (engl. Digital Audio Workstation). Se oli yksi ensimmäisiä ohjelmia, joka tuki CD-laatuista (16 bittistä ja 44.1 kHz) digitaalista ääntä, ja siksi siitä tuli suosittu. Ohjelma toimi aluksi Macintoshissa ja myöhemmin siitä julkaistiin myös Windows-versio. Digidesign sai Oscar-palkinnon ansioistaan Pro Toolsin kehittämisestä vuonna 2004.
Economic freedom of the world

Economic freedom of the world on kanadalaisen Fraser-instituutin kokoama indeksi, joka mittaa kunkin maailman maan taloudellista vapautta.
10 tarkoittaa taloudellisesti täysin vapaata maata, 0 täysin ei-vapaata.
Marie Dressler

Marie Dressler (oik. Leila Marie Koerber, 9. marraskuuta 1868 Coburg, Kanada – 28. heinäkuuta 1934 Santa Barbara, Yhdysvallat) oli kanadalaissyntyinen näyttelijä.
Dresslerin isä oli musiikinopettaja. Dressler aloitti teatteriuransa 14-vuotiaana ja esiintyi 20-vuotiaana ensimmäisessä operettiroolissaan. Vuonna 1892 hän meni Broadwaylle ja hänestä tuli revyytähti. Dresslerin elokuvadebyytti oli vuonna 1914 Charlie Chaplinin elokuvassa. Hänestä tuli mykän elokuvan tähti.
Vuonna 1931 Dressler esiintyi tragikoomisessa elokuvassa Min and Bill ja sai roolistaan parhaan naispääosan Oscar-palkinnon. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
HMS Drottning Victoria

Palvelus

Alus tilattiin syyskuussa 1914 hieman ennen ensimmäisen maailmansodan puhkeamista. Vaikka Ruotsi säilytti puolueettomuutensa sodan ajan, sota hidasti tehtyjen hankintasopimusten toteutumista, ja alus valmistuikin vasta 1921. Sille asennettiin 1927 Hazemeyer-tulenjohtojärjestelmä, jonka osana tehtiin uusi tulenjohtotasanne etumastoon, asennettiin neljän metrin etäisyysmittari ja pystytettiin raskas kolmijalkainen masto. Aluksen tykistön kantama kasvoi pääaseilla 27 300 jaardiin ja apuaseilla 20 750 jaardiin ammusten kehittyessä. Sen torpedoputket poistettiin 1920-luvun puolivälissä. Alus teki 1920- ja 1930-luvuilla sisaraluksensa HMS Sverigen kanssa useita purjehduksia Itämerellä.
Kovana jäätalvena 1929 alusta yritettiin käyttää jäänmurtajana heikoin tuloksin. Aluksen kuusi hiilikattilaa vaihdettiin 1937 kahteen öljykäyttöiseen Penhoet-kattilaan, jotka sijoitettiin kahteen etummaiseen kattilahuoneeseen. Tilojen vapautuessa aluksella tehtiin tilamuutoksia ja sen etummaiseen savuhormiin asennettiin savunhajotin. Se matkasi Suomen laivaston panssarilaiva Väinämöisen, jonka merenkulku ominaisuudet olivat heikot, kanssa Yhdistyneen kuningaskunnan Yrjö VI:nnen kruunajaisten laivastokatselmukseen Spitheadiin 1937.
Alus palveli toisessa maailmansodassa puolueettomuuden valvontatehtävissä, jolloin sille asennettiin kaksi Hazemeyerin vakavoitua kaksiputkista 40 millimetrin ilmatorjuntatykkiä keskimmäisen 152 millimetrin tykkitornin paikalle. Sodan aikana alukselle asennettiin vielä yksi vastaava 40 millimetrin ilmatorjuntatykki puolikannelle ja vanhentuneet 76 millimetrin ilmatorjuntatykit korvattiin kahdella kaksiputkisella 45 millimetrin rinnakkain asetetulla tykillä ja kummankin rinnalle vielä kaksiputkinen 25 millimetrin tykki. Lopulta kolme yksiputkista 20 millimetrin tykkiä täydensi alusten ilmatorjunnan. Alukselle asennettiin 1943 ruotsalaisvalmisteinen tutka. Se siirrettiin reserviin 1950. Alus poistettiin palveluksesta huhtikuussa 1957 ja se myytiin maaliskuussa 1959 MVK:lle romutettavaksi.
ABC-kaupunki

ABC-kaupunki oli ruotsalainen kaupunkisuunnitteluperiaate, jossa asuminen, työpaikat ja peruspalvelut oli sijoitettu lähelle toisiaan samalle alueelle. Nimi tulee ruotsin kielen sanoista arbete, bostad ja centrum. ABC-kaupunkeja rakennettiin Ruotsiin 1950-luvulta alkaen. 
Tukholman vuoden 1952 yleiskaavassa varauduttiin suureen väestönkasvuun seuraavina vuosikymmeninä. Ratkaisuksi esitettiin satelliittikaupunkeihin perustuvaa ja raideverkon varaan rakentuvaa nauhamaista rakennetta, jossa palveluiltaan eritasoiset naapurustoyksiköt järjestäytyisivät hierarkkisesti suhteessa toisiinsa. Jokaiselle kaupunginosalle olisi ollut oma keskuksensa, ja jokaiselle kaupunginosaryhmälle oma aluekeskuksensa. Näistä varhaisista satelliittikaupungeista tunnetuimmat olivat ABC-periaatteella rakennetut aluekeskukset Vällingby ja Farsta. Varhaiset ABC-kaupungit rakentuivat metroaseman ympärille sijoittuneen laajan kävelyalueen ympärille. Vaikka alueilla sijaitsikin paljon palveluita, työpaikkatavoitteista jäätiin jälkeen. 
ABC-kaupungit eivät ratkaisseet Ruotsin sotien jälkeistä asuntopulaa. Vuonna 1965 Ruotsin eduskunta päätti miljoonaohjelmaksi nimetystä asuntotuotanto-ohjelmasta, jonka tarkoituksena oli luoda miljoona uutta asuntoa vuosina 1964–1975. Suurin osa asunnoista rakennettiin kerrostalolähiöihin.
Jiří Pauer

Jiří Pauer  kuuntele ääntämys (22. helmikuuta 1919 – 21. joulukuuta 2007) oli tšekkiläinen säveltäjä ja kulttuurivaikuttaja, joka toimi Tšekin filharmonisen orkesterin johtajana 1958–1980, Tšekkoslovakian kansallisteatterin oopperan johdossa 1953–1955 ja 1965–1967 sekä eläkeiässä vielä kymmenisen vuotta koko kansallisteatterin johtajana.
Pauer opiskeli aluksi luokanopettajaksi ja toimi ammatissa samalla kun opiskeli musiikkia Otakar Šínin ja Alois Hában johdolla Prahan konservatoriossa 1943–1946. Lisäksi hän sai opetusta Pavel Bořkovecilta. Hän ihaili Bohuslav Martinůa ja Benjamin Britteniä ja oli kirjeenvaihdossa Dmitri Šostakovitšin kanssa.
Pauer toimi monessa tehtävässä kulttuurihallinnossa. Heti toisen maailmansodan jälkeen hän perusti Prahaan musiikkiopiston ja työskenteli siinä neljä vuotta. Alois Hában vaikutuksesta Jiří Pauer oli jäsenenä uuteen musiikkin keskittyvän Přítomnost-yhdistyksen hallituksessa. Myöhemmin hänestä tuli vasta perustetun Tšekkoslovakian säveltäjäyhdistyksen keulahahmo pitkäksi aikaa. 1950-luvulla hänellä oli tehtäviä maan kulttuuriministeriössä ja yleisradioyhtiössä. Tämän ohella hän myös opetti sävellystä Prahan esittävän taiteen akatemiassa (AMU) vuosina 1965–1990. 
Pauer sävelsi oopperoita, sinfonioita, konserttoja sekä kamarimusiikkiteoksia.
Japaninhirvi

Ulkonäkö ja koko

Japaninhirvi on kooltaan saksanhirveä pienempi, mutta muistuttaa sitä jonkin verran ulkoisesti. Kesäaikaan japaninhirven turkki on ruskeahko ja siinä on valkeita täpliä. Talvisin eläimen väritys on mustanruskea ja osin harmaa. Täysikasvuisen yksilön säkäkorkeus on 80–100 cm ja paino on 50–60 kg. Koko kuitenkin vaihtelee alalajista riippuen: yksi pienikokoisimmista on Japanissa tavattava Cervus nippon nippon -nimialalaji, ja suurimpia ovat pohjoisessa Manner-Aasiassa elävä mantšurianhirvi (C. n. mantchuricus) ja korealainen dybowskynhirvi (C. n. hortulorum). Vain uroksella on sarvet, ja ne tippuvat huhti-toukokuussa ja kasvavat syksyksi takaisin. Sarvissa on yleensä enintään kymmenkunta haaraa.

Levinneisyys

Useat japaninhirven luontaisella levinneisyysalueella elävistä alalajeista ovat uhanalaisia. Esimerkiksi taiwaninhirvi (C. n. taiouanus) on hävinnyt alkuperäiseltä elinalueeltaan, ja se on säilynyt vain eläintarhoissa ja nyttemmin palautusistutettuna. Pohjoiskiinanhirvi (C. n. mandarinus) ja shanxinhirvi (C. n. grassianus) ovat saattaneet jo kuolla sukupuuttoon.
Vuoden 1860 tienoilla lajia tuotiin Yhdistyneeseen kuningaskuntaan, jossa sitä nykyisin tavataan Skotlannin ja Englannin seuduilla. Sitä on istutettu myös Tanskaan, Irlantiin, Saksaan, Ranskaan, Itävaltaan, Puolaan ja Venäjälle. Japaninhirvet ovat Euroopassa paikoitellen risteytyneet alkuperäisten saksanhirvien kanssa.

Elintavat

Japaninhirvi elää useimmiten tiheissä lehtimetsissä ja liikkuu öisin. Lisääntymisaikana jokainen uros yrittää kerätä itselleen haaremin, jonka naaraiden kanssa se voi paritella. Naaraan tiineys kestää 220 vuorokautta eli noin 7,5 kuukautta. Vasat syntyvät yleensä huhti-toukokuussa.

Erityistä

Japaninhirvi on määritelty Suomen metsästyslainsäädännössä riistaeläimeksi, nimellä japaninpeura.
Nisäkäsnimistötoimikunta on ehdottanut lajille uutta suomenkielistä nimeä japaninkauris.
Robert Noyce

Ura

Noyce suoritti fysiikassa kandidaatin tutkinnon Grinnell Collegessa vuonna 1949 ja väitteli tohtoriksi MIT:ssä vuonna 1953. Valmistuttuaan Noyce liittyi William Shockleyn johtaman Shockley Semiconductor Laboratoryn palvelukseen. Vuonna 1957 hän lähti Shockleylta seitsemän muun kanssa ja perusti Fairchild Semiconductorin. Vuonna 1968 Noyce perusti Intelin yhdessä Gordon Mooren kanssa. Hän toimi Intelin ensimmäisenä toimitusjohtajana vuosina 1968–1975.
Noyce keksi mikropiirin vuonna 1959 ja sai sille patentin. Kilby oli tehnyt vastaavan keksinnön itsenäisesti jo hieman aiemmin. Nykyisin he yleensä jakavat kunnian keksinnöstä. Intelin pääkonttori on nimetty Noycen mukaan. Hän sai IEEE:n myöntämän kunniamitalin vuonna 1978 ja IEE:n myöntämän Faradayn mitalin vuonna 1979.
Michael Meier

Michael Meier (s. 19. lokakuuta 1928 Wolfshausen) on saksalainen, Papua-Uudessa-Guineassa toiminut roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin Jumalan Sanan seuran papiksi 30. toukokuuta 1957 ja nimitettiin Mount Hagenin koadjuuttoriarkkipiispaksi 2. heinäkuuta 1984. Piispaksi konsekroinnin suoritti 15. elokuuta George Elmer Bernarding, jota avustivat Francesco De Nittis ja Gregory Singkai.
7. maaliskuuta 1987 Meieristä tuli Mount Hagenin arkkipiispa, ja hän toimi tässä virassa, kunnes jäi eläkkeelle 17. heinäkuuta 2006.
John Lindsay, Crawfordin 20. jaarli

Nuoruus

John Lindsay oli kenraaliluutnantti John Lindsayn, Crawfordin 19. jaarlin poika. Hän peri isänsä arvonimen tämän kuoltua joulukuussa 1713. Myös hänen äitinsä Emilia Stuart kuoli kun Lindsay oli vielä lapsi. Argylen herttuatar lähetti orvoksi jääneen Lindsayn opiskelemaan Glasgowin yliopistoon. Hänen kerrotaan nauttineen historiasta ja erityisesti Quintus Curtius Rufuksen Aleksanteri Suuren elämäkerrasta. Filosofia ja logiikka eivät niinkään kiinnostaneet häntä, mutta hänen kerrotaan pohdiskelleen mielellään Julius Caesarin strategioita. Hän osoitti mielenkiintoa ja taipumusta sotilaaksi, jolloin hänen ystävänsä lähettivät hänet pariisilaiseen sotilasakatemiaan opiskelemaan sotatiedettä.

Sotilasura

Hän palasi Britanniaan vuonna 1726 ja sai ensimmäisen upseerinpestinsä 3. kaartinjalkaväkirykmentistä. Hänen mainitaan olleen yksi ikäänsä nähden eniten aikaansaaneista nuorista herroista. Vuonna 1732 hänestä tuli Royal Societyn jäsen ja yksi Skotlannin edustajista parlamentin ylähuoneeseen. Lindsay oli vapaamuurari ja hän toimi Lontoon suurloosin suurmestarina vuonna 1734.
Vuonna 1735 hän liittyi vapaaehtoisena prinssi Eugen Savoijilaisen itävaltalaisiin ja osallistui Puolan perimyssodan Klausenin taisteluun. Hän siirtyi Venäjän keisarilliseen armeijaan taistelemaan Osmanien valtakuntaa vastaan Venäjän–Turkin sodassa. Hän oli mukana Burkhard Christoph von Münnichin vuoden 1738 sotaretkellä. Vuonna 1739 hän palveli taas Venäjän liittolaisen Itävallan joukoissa ja osallistui Grotskan taisteluun, jossa hän haavoittui vaikeasti. Hänet leikattiin Belgradissa ja hän toipui, mutta hänen haavansa ei parantunut koskaan täydellisesti. Toipilasaikanaan hän kirjoitti kuvauksen Grotskan taistelun vaiheista sekä osallistui kirjeitse skotlantilaisen Black Watch -nimellä tunnetun linjajalkaväkirykmentin kehittämiseen.
Lindsay osallistui Itävallan perimyssotaan ja oli mukana Dettingenin taistelussa 1743. Hän yleni prikaatinkenraaliksi 1744 ja kenraalimajuriksi 1745. Samana vuonna hän oli mukana tappioon päättyneessä Fontenoyn taistelussa, jossa hän organisoi tappion kärsineet joukot perääntymään hyvässä järjestyksessä. Vuonna 1746 hän osallistui Rocouxin taisteluun. Vuonna 1747 hän yleni kenraaliluutnantiksi ja hänestä tuli 3. rakuunarykmentin (nimellä Scots Greys) komentaja. Tässä tehtävässä hän toimi kuolemaansa saakka. John Lindsay kuoli jouluna 1749 Grotskassa saamansa vamman komplikaatioon.
Hänen palvelijansa Henry Köpp pelasti hänet Grotskan taistelun aikana, ja julkaisi hänen muistelmansa vuonna 1753.

Perhe

Lindsay meni naimisiin Lady Jane/Jean Murrayn kanssa, mutta hänen vaimonsa kuoli vain yhdeksän kuukautta häiden jälkeen. Hänelle ei jäänyt jälkeläisiä.
Jessica DiCicco

Elämäkerta

DiCicco syntyi Los Angelesissa ja kasvoi New Yorkissa, jossa hän innostui näyttelemisestä. Hänen isänsä Bobby DiCicco oli myös suosittu näyttelijä 1970-luvun lopulla ja 1980-luvun alussa. Jessica DiCiccon näyttelijän ura alkoi sattumalta jo hyvin nuorena, kun näyttelijä Marlo Thomas valitsi hänet New Yorkin ala-asteen tuhansista lapsista esiintymään ABC-spesiaaliin Free to Be a Family. Tämän myötä hänen näyttelijän uransa sai alkunsa, ja vuonna 1990 DiCicco teki ensimmäisen elokuvaroolinsa Kummisedän osassa III. Hän ei kuitenkaan esiintynyt kuin muutamassa elokuvissa, minkä jälkeen hän siirtyi ääninäyttelijäksi vuonna 2000.

Ääninäyttelijänä

Vuonna 2000 ääninäyttelijäksi siirtynyt DiCicco aloitti uransa tehden aluksi äänirooleja videopeleihin, kuten Midnight Club: Street Racing ja Extreme Skate Adventure. Vuodesta 2004 lähtien hän tehnyt äänirooleja animaatioihin, kuten Bratz, Paljon melua Maggiesta, Loonatics Unleashed ja Keisarin uusi koulu. Näiden lisäksi DiCicco on tehnyt mainosjuontoja televisioon ja radioon vuodesta 1997 lähtien.
Mindaugas Žukauskas

Seurajoukkueet

Žukauskas varttui KK Šiauliain juniorijoukkueissa, joista hänet nostettiin edutusjoukkueeseen kaudeksi 1995–1996. Hän pelasi myös seuraavan kauden joukkueessa, kunnes siirtyi BC Žalgirisiin. Seuran paidassa Žukauskas voitti Liettuan-mestaruuden vuosina 1998 ja 1999. Lisäksi hän voitti Saporta Cupin kaudella 1997–1998 ja Euroliigan kaudella 1998–1999. Žukauskas edusti seuraa vuoteen 2000 asti ennen siirtymistään KK Union Olimpijaan. Hän pelasi seurassa yhden kauden ja voitti Slovenian-mestaruuden.
Vuonna 2001 Žukauskas siirtyi italialaiseen Montepaschi Sienaan. Hän voitti seuralle Saporta Cupin kaudella 2001–2002 sekä Italian-mestaruuden kaudella 2003–2004. Žukauskas edusti seuraa vuoteen 2006 asti, jolloin hän siirtyi Scavolini Pesaroon. Hän pelasi seurassa kolme kautta, jonka jälkeen hän siirtyi takaisin Šiauliaihin.

Maajoukkue

Žukauskas kuului maansa juniorimaajoukkueisiin. Hän edusti Liettuaa vuosien 1996 ja 2004 olympialaisista, joista hän voitti yhden olympiapronssin. EM-kilpailuissa Žukauskas oli mukana vuosina 1999, 2001, 2003 ja 2005. Hän voitti kultaa vuoden 2003 EM-kilpailuista. Lisäksi Žukauskas edusti maataan vuoden 2006 MM-kilpailuissa.
Filippiiniennakkeli

Levinneisyys

Filippiiniennakkelia tavataan Filippiineillä. Lajin on raportoitu olevan melko yleinen tai yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Prince Rupertin rautatieasema

Historia

Charles Melville Hays, Grand Trunk Pacific Railwayn johtaja päätti rakennuttaa kaupunkiin rautatien. Siellä sijainneen luonnonsataman johdosta Hays toivoi rautatien olevan tärkeä rahtireitti itään, yli Tyynenmeren. Ensimmäinen juna Winnipegistä Prince Rupertiin saapui 9. huhtikuuta 1914.
Grand Trunk Pacific Railway ajautui myöhemmin taloudellisiin vaikeuksiin, ja yhdistettiin 12. heinäkuuta 1920 kansalliseen Canadian National Railway -yhtiöön. Nykyisin VIA Rail hoitaa matkustajaliikennettä Prince Rupertista Jasperiin.
Prince Rupertin asema määriteltiin vuonna 1992 historialliseksi rautatieasemaksi.
Pithos

Pithos (m.kreik. πίθος) on suurikokoinen säilytysastia, jota käytettiin antiikin aikana koko Välimeren alueella, mutta erityisesti Egeanmeren alueelta, josta niitä on löydetty minolaisen kulttuurin vaikutusalueelta aina pronssikaudelta saakka. Niiden valmistus poltetusta savesta vaati valajalta erityistä taitoa.
Pithokset ovat suurikokoisia, paksuseinäisiä ja pyöreä- tai ovaalinmuotoisia säilytysastioita, joiden yläosassa on useimmiten korvat köydellä tapahtuvaa kuljetusta varten. Niiden pinta saattoi vaihdella tasaisesta aina maalattuun ja reliefein koristeltuun asti.
Pithoksissa säilytettiin sekä kuivia että nestemäisiä elintarvikkeita kuten oliiviöljyä, viiniä, hunajaa, suolaa ja viljaa. Ruukut sijoitettiin yleensä puoliksi maahan, ja niitä voitiin tarvittaessa käyttää myös lasten hautauksiin.