google/wiki40b huggingface dataset:
Amerikanjääkuikka

Levinneisyys

Pohjois-Amerikan pohjoisosat, Grönlanti ja Islanti; siirtyy talveksi etelämmäksi.

Koko ja ulkonäkö

69-91 cm. Luusto lähes umpiluuta, jonka vuoksi amerikanjääkuikat ovat kokoonsakin nähden painavia. Hitusen suuremmasta sukulaisestaan jääkuikasta lajin erottaa juhlapuvussa parhaiten pikimusta nokka. Talvi- ja nuoruuspuvuissa nokka on harmaa ja siinä on mustaa, toisin kuin jääkuikalla, jolla on vaaleanharmaa tai luunvärinen nokka.

Elinympäristö

Laji pesii suurilla, syvillä, metsäisillä järvillä, usein saarissa; talvehtii rannikoilla. Happosateiden ja saastumisen vuoksi monet sen entisistä pesimäjärvistä ovat muuttuneet elinkelvottomiksi ja kannat ovat tämän vuoksi vähentyneet. Kuikille on pystytetty joihinkin järviin keinotekoisia, kelluvia pesintäalustoja, jotta padoista ja muusta ihmisen toiminnasta johtuvat vedenkorkeuden vaihtelut eivät häiritsisi lintuja.

Pesiminen

Kuikille ominaisen kömpelyytensä vuoksi amerikanjääkuikat tekevät pesänsä aivan vesirajaan, jotta nouseminen ja poistuminen kävisi helposti. Se munii kaksi oliivinvihreää tai vihertävää, hienokseltaan täplikästä munaa. Hautomisaika on 24-29 vrk, jonka jälkeen poikaset jättävät pesän vuorokauden sisällä kuoriutumisesta. Molemmat emot huolehtivat pienistä poikasista kuljettamalla niitä selässään, lämmittämällä niitä siipiensä suojissa ja ruokkimalla niitä.

Ravinto

Amerikanjääkuikka syö pääasiassa kalaa, mutta myös simpukoita, sammakoita ja vesihyönteisiä.

Käyttäytyminen

Amerikanjääkuikat ovat sukeltajamestareita ja kykenevät laskeutumaan jopa 60 metrin syvyyteen. Lisäksi niiden silmät pystyvät samanaikaisesti näkemään tarkasti ilmaan ja veden alle. Ääni, jolla amerikanjääkuikka puolustaa reviirinsä rajoja, on oma lukunsa. Se lienee lintumaailman voimakkaimpia ja koostuu valittavista, jodlaavista ja ulvovista äänistä. Kiivaimmillaan ääni muistuttaa mielipuolista naurua ja kantautuu kauas veden pintaa pitkin. Tunnettu luonnontutkija, tiedemies ja kirjailija John Muir kuvaili amerikanjääkuikan ääntä 'yhdeksi villeimmistä ja mieleenpainuvimmista luonnon äänistä; outo, suruisa, aavemainen kutsu...puoliksi naurua, puoliksi valitusta'.

Esiintyminen Suomessa

Amerikanjääkuikka on Suomessa hyvin harvinainen vieras. Ensimmäinen havainto lajista on vuodelta 1932 Inarista. Kaikkiaan se on tavattu noin sata kertaa. Nykyään maassa tavataan vuosittain 1-3 lintua.

Muuta

Amerikanjääkuikka on Kanadan kansallislintu ja sen kuva on yhden Kanadan dollarin kolikossa, jonka lempinimeksi linnun englanninkielistä nimeä loon mukaillen on tullut loonie (suom. hullu, sekopää). Amerikanjääkuikka on myös Ontarion provinssin sekä Yhdysvaltain Minnesotan osavaltion tunnuslintu.
Nise da Silveira

Nise da Silveira (1905–1999) oli brasilialainen psykiatri, Carl Jungin oppilas. Hän suositteli kuntouttavaa toimintaterapiaa mielisairauksien hoitoon aikana jolloin yleisimpiin hoitomenetelmiin kuuluivat lobotomia ja sähköshokit. 
Da Silveira perusti vuonna 1946 osaston, jossa potilaita rohkaistiin ilmaisemaan tuntitaan maalauksen ja kuvanveiston keinoin. Hän sovelsi Jungin oppeja potilaiden teosten tulkintaan, ja koetti näin ymmärtää potilaiden oireiden alla piileviä psykoottisia prosesseja. Menetelmä oli tuloksekas ja monet potilaat pystyivät palaamaan arkielämään. Potilastöitä laitettiin esille myös da Silveiran perustamaan Alitajuisen taidemuseoon (Museu de Imagens do Inconsciente). Da Silveira  kokeili myös eläinten käyttämistä terapian apuna.
Syme (kaupunki)

Maantiede

Symen kaupunki sijaitsi lahdenpohjukassa saaren koillisrannikolla, samalla paikalla kuin saaren nykyinen keskus Sýmin kaupunki. Kaupungin akropoliina eli linnavuorena ja yläkaupunkina toimi Áno Sýmin eli Ylä-Sýmin kukkula nykyisen Sýmin kaupungin eteläosassa.
Symen kaupunkivaltion alue käsitti koko koko Symen saaren, eikä sillä ollut muita poliksia. Antiikin nimistöllä saari sijaitsi Skhoinoksenlahden suulla Kaarian rannikolla länteen Kynosseman niemestä, Knidoksen niemimaan ja Rhodoksen saaren välillä. Plinius vanhempi kuvasi saaren ympärysmitaksi 37 roomalaista mailia, ja sanoi siellä olleen hänen aikanaan kahdeksan satamaa.

Historia

Symen saaren varhaisiksi nimiksi mainitaan Metapontis ja Aigle. Kreikkalaisessa mytologiassa saari ja kaupunki saivat myöhemmän nimensä Symestä, rhodoslaisen kuningas Ialysoksen tyttärestä, jonka Glaukos kaappasi saarelle. Saaren ensimmäinen kuningas oli Poseidonin ja Symen poika Kthonios. Myöhempi Kthonioksen jälkeläinen Nireus johti Homeroksen Iliaan laivaluettelon mukaan kolme laivaa Troijan sotaan.
Varhaisessa historiassaan Syme saattoi olla Kaarian vallan alla, ja jossain vaiheessa puolestaan asumattomana. Historiallisella ajalla Syme oli doorilaista aluetta, ja sen doorilainen asuttaminen ajoitetaan noin 900–800-luvuille eaa. Perinteen mukaan kaupungin asuttivat argoslaiset ja spartalaiset yhdessä knidoslaisten ja rhodoslaisten kanssa. Tämän jälkeen, jo ennen Rhodoksen kaupungin perustamista, Syme oli pääasiassa Rhodoksen vallan alla. Ainoan poikkeuksen muodosti aika 400-luvun eaa. jälkimmäisellä puoliskolla, jolloin Syme kuului Ateenan johtamaan Deloksen meriliittoon. Se esiintyy liiton verotusluetteloissa vuosina 434/433–429/428 eaa. Vuonna 411 eaa. spartalaiset voittivat ateenalaiset Symen taistelussa merellä saaren edustalla.
Symen kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Symaīos (Συμαῖος). Kaupungin ei tiedetä lyöneen omaa rahaa; sen nimiin aiemmin laitetut rahat kuuluvat ilmeisesti Syangelan kaupungille.

Rakennukset ja löydökset

Symen akropoliilta on löydetty muurien jäänteitä, jotka on rakennettu keskiajalla osaksi paikalla nykyisin olevaa Johanniittain ritarikunnan linnaa. Muureissa oli kaksi kehää ja torneja, ja ne on ajoitettu hellenistiselle kaudelle. Ulompi muuri sulki sisäänsä noin 0,3 hehtaarin kokoisen alueen. Akropoliilla tiedetään olleen Athenelle omistettu pyhäkkö. Muihin löytöihin lukeutuu muun muassa hautalöytöjä.
Königgrätzin taistelu

Taistelun alkujärjestelyt

Moltke käytti rautateitä joukkojensa siirtoihin ja saapui siksi Königgräziin (nykyiseen Sadowaan, Tšekin tasavaltaan Hradec Královén (saks. Königgrätz) lähistölle) ennen Benedekiä, joka joutui siten jättämään vasemman sivustansa lähes suojattomaksi. Lisäksi Benedek oli sijoittanut reservinsä liian lähelle pääjoukkoja, mikä tarkoitti, että preussilaiset voisivat saartaa hänen joukkonsa. Benedek järjesti joukkonsa vanhentuneeseen 1700-luvun tyyliin ja kärsi tappioita jo ryhmitysvaiheessa. Lisäksi Itävallan koalition joukkojen moraali oli huono ja heistä hieman yli 100 000 oli slaaveja, joita taistelun lopputulos ei juuri kiinnostanut.
2. heinäkuuta Moltken tiedustelijat paikallistivat itävaltalaiset.

Taistelun kulku

Lennätinyhteyksien katkettua Preussin 2. armeija ei lähtenyt hyökkäykseen, kuten Moltke oli suunnitellut ja 2. sekä 3. armeija joutuivat Itävallan tykistön tuleen, jolloin preussilaisten hyökkäykset tyrehtyivät, heidän vallattuaan vain pienen metsikön. Tällöin itävaltalaiset ryhtyivät vastahyökkäykseen, joka osoittautui virheeksi, sillä preussilaisilla oli takaaladattavat kiväärit, joilla pystyi ampumaan nopeasti makuultakin. Keskipäivään mennessä ei ollut tapahtunut mitään ratkaisevaa, vaikka itävaltalaiset olivat kärsineet raskaita tappioita, pystyivät he silti pitämään puolensa. Noin kello 14 Preussin 2. armeija saapui rintamalle iskien itävaltalaisten oikeaan sivustaan, joka oli kulunut taistelussa. Samalla Preussin 1. armeija iski itävaltalaisten keskustaan estäen oikean sivustan avustamisen. Pian Itävallan oikea sivustan puolustus murtui ja Itävallan häviö oli sinetöity.
Benedek onnistui huonon sään, viimeisen vastaiskun ja tykistön tulen turvin vetäytymään pelastaen näin mahdollisimman suuren osan armeijastaan. Silti taistelussa oli kuollut tai haavoittunut 20 000 itävaltalaista ja vain 9 000 preussilaista, lisäksi 20 000 itävaltalaista jäi vangiksi.

Voiton selitys ja seuraukset

Preussin käyttämä uusi aseteknologia, uuden tekniikan (rautateiden ja lennättimen) hyödyntäminen sekä hyvin koulutettu yleisesikunta takasivat Preussille voiton.
23. elokuuta solmittiin rauhansopimus Preussin ja Itävallan välillä. Preussi ei vaatinut Itävallalta lainkaan alueita. Sodan jälkeen Preussin ja Itävallan välit pysyivät varsin hyvinä ja 1879 ne olivat jo niin hyvät, että Saksan ja Itävallan keisarikunnat solmivat kaksiliiton.
HMAS Stalwart

Palvelus

HMAS Stalwart siirrettiin valmistuessaan Australian laivastolle, joka otti sen palvelukseensa 27. tammikuuta 1920 Devonportissa. Se lähti toisen Australialle luovutetun aluksen HMAS Anzacin kanssa 26. helmikuuta Australiaan. Alus vietti pääosan palvelusajastaan Australian itärannikon satamissa.
Alus siirrettiin reserviin 1. joulukuuta 1925, ja se myytiin romutettavaksi 4. kesäkuuta 1937 Sydneyssä Penguins Limitedille.
Adrian Nepenin

Adrian Ivanovitš Nepenin (2. marraskuuta (J: 21. lokakuuta) 1871 – 17. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1917 Helsinki) oli venäläinen vara-amiraali, joka toimi Venäjän Itämeren-laivaston komentajana ensimmäisessä maailmansodassa vuosina 1916–1917. Helmikuun vallankumouksen puhjettua hän valvoi Suomen suuriruhtinaskunnan siirtymistä uuteen hallintoon kunnes hänet ammuttiin niin sanottujen Helsingin upseerisurmien yhteydessä.

Varhaisempi ura

Nepenin valmistui Venäjän merikadettikoulusta vuonna 1892 ja palveli Itämeren sekä Siperian laivastoissa. Hän osallistui Venäjän–Japanin sotaan ja sai ansioistaan vuonna 1905 neljännen luokan Yrjön ristin. Nepenin toimi vuodesta 1914 Itämeren laivaston viestintäpalveluiden johtajana ja hyödynsi paljon uudenaikaista tekniikkaa. Hänet ylennettiin vara-amiraaliksi heinäkuussa 1916 ja nimitettiin Itämeren laivaston komentajaksi saman vuoden syyskuussa.

Toiminta helmikuun vallankumouksen aikana Helsingissä

Maaliskuussa 1917 Nepenin oli komentopaikallaan Helsingissä, kun vallankumous puhkesi Pietarissa. Suomen kenraalikuvernööri F. A. Seynin määräyksestä hän yritti salata tiedon miehistöltä, mutta tieto levisi nopeasti Helsinkiin Tallinnan kautta ja Pietarista tulleiden lomalaisten mukana. Nepenin oli yksi niistä rintamakomentajista, jotka pääesikunnan päällikön Mihail Aleksejevin pyynnöstä ilmoittivat 15. maaliskuuta sähkeitse suosittelevansa keisari Nikolai II:ta luopumaan kruunusta poikansa hyväksi. Nepenin tunnusti duuman väliaikaisen komitean Venäjän uudeksi hallitukseksi ja siltä saamiensa ohjeiden mukaisesti hän pidätytti 16. maaliskuuta vastaisena yönä kenraalikuvernööri Seynin sekä senaatin talousosaston varapuheenjohtaja Mihail Borovitinovin ja lähetti heidät seuraavana iltana vankeina Pietariin. Samana päivänä hän kutsui suomalaiset puoluejohtajat lippulaivalleen Kretšetille ja ilmoitti heille odotettavissa olevasta olojen muuttumisesta maassa.
Itämeren laivaston matruusit kääntyivät omia upseereitaan vastaan ja surmasivat Helsingissä 16.–17. maaliskuuta lähes sata venäläistä sotilashenkilöä, mahdollisesti Pietarista saapuneiden vallankumouksellistena työläisten kiihottamina. Nepenin oli ankaran kurinpitonsa vuoksi miehistön keskuudessa epäsuosittu, joten sotilasneuvosto julisti hänet illalla 16. maaliskuuta erotetuksi komentajan tehtävistään ja hänet pidätettiin Kretšetin kannella. Hänen seuraajakseen valittiin amiraali Andrei Maksimov, jonka nimityksen myös Venäjän uusi hallitus vahvisti. Kun Nepenin oli iltapäivällä 17. maaliskuuta menossa sotilaidensa saattamana Rautatientorille vastaanottamaan Helsinkiin saapuneita uuden hallinnon edustajia, matruusiksi pukeutunut mies ampui häntä selkään Helsingin sotasataman portilla Katajanokan upseerikerhon edustalla.
Nepenin oli korkea-arvoisin Helsingissä helmikuun vallankumouksen yhteydessä surmatuista venäläisistä upseereista. Hänen murhaansa on arveltu vallankumouksen turvin tehdyksi henkilökohtaiseksi kostoksi, sillä monet alaiset vihasivat häntä. Nepeninin kuolinpäivänä Venäjän väliaikainen hallitus oli aikonut nimittää hänet apulaislaivastoministeriksi. Hänet on haudattu Helsingin ortodoksiselle hautausmaalle.
Pallomeri

Pallomeri on lapsille tarkoitettu leikkipaikka, jonka lattiaa peittää paksu kerros muovipalloja. Pallomeri on yleensä muutaman neliömetrin kokoinen laidoilla ja verkolla tai läpinäkyvällä seinällä erotettu tila, jonka lattialla on korkeintaan noin puolen metrin kerros halkaisijaltaan noin kymmensenttisiä onttoja, kevyitä, muovista valmistettuja erivärisiä palloja. Usein pallomereen johtaa pieni liukumäki ja portaat tai porrasaskelma.
Lapset möyrivät ja hyppivät pallomeressä ja joskus myös heittelevät palloja, vaikka se onkin yleensä kiellettyä. Pallomerissä on usein yläikäraja. Pallomeriä on esimerkiksi ravintoloissa, autolautoilla ja kauppakeskuksissa.
Pallomeriä pidetään yleisesti epähygieenisinä leikkipaikkoina, joissa tartuntataudit leviävät helposti lapsesta toiseen, mikäli palloja ei pestä tai desinfioida riittävän usein.
Alfred Agyenta

Elämä

Agyenta syntyi Wiagassa, Ghanan Upper East Ghanan alueella. Hänen vanhempansa olivat Sylvester ja Diana Agyenta. Hänen isänsä toimi pitkään puuseppänä ja kokkina Wiagassa oleville lähetystyöntekijöille, kun taas hänen äitinsä oli omistautunut palvelemaan perhettään kotiäitinä. Agyenta kävi ensin koulua Wiagassa vuodet 1964-1974. Toisen asteen opintoja hän kävi vuodet 1974-1979 Navrongossa. Vuonna 1981 hän aloitti opinnot St. Victor’s Major Seminaryssä Tamalessa suorittaakseen pappeuteen tarvittavat opinnot.
Hänet vihittiin papiksi elokuussa 1988. Hän toimi aluksi apulaispappina Navrongon katedraalissa vuodet 1988-1991. Tämän jälkeen hän jatkoi opintojaan Roomassa piispa Rudolph A. Akanlun lähettämänä. Menestyttyään hyvin opinnoissaan hän palasi Ghanaan ja tuli opettajaksi Victor's Major Seminaryyn Tamalessa vuosiksi 1995-2000. Hän lähti jatkamaan opintojaan Belgian Leuvenisssa ja saavutti tohtorin arvon vuonna 2006, jonka jälkeen hän toimi opettajana kahdessa seminaarissa Tamalessa, St. Victor's Major Seminaryssä ja St. Augustine Millennium Seminaryssä.

Piispana

Navrongo-Bolgatangan piispa Lucas Abadamloora kuoli 23. joulukuuta 2009. Paavi Benedictus XVI nimitti Agyentan tämän seuraajaksi 5. huhtikuuta 2011. Piispaksi Agyenta vihittiin 29. kesäkuuta 2011. Pääkonsekraattorina toimi Léon Kalenga Badikebele, jota avustivat Philip Naameh ja Joseph Osei-Bonsu. Agyenta piti ensimmäisen piispallisen kiitosjumalanpalveluksensa Bolgatangassa 2. heinäkuuta 2011. Hän saarnasi tuolloin Kaanan häistä keskittyen kertomuksen yhteen lauseeseen: "Heillä ei ole viiniä", jonka Maria sanoi Jeesukselle viinin loputtua häistä. Agyentan mukaan tämä kuvasti sitä, kuinka ilo on hävinnyt eikä ole enää syytä juhlaan ja kuinka elämästä on tullut pimeää ja merkityksetöntä. Agyentan mukaan myös Navrongo-Bolgatangan hiippakunta on ilman viiniä, sillä kaikkialla missä hiippakunta mainitaan on puhe hiippakunnan jakautuneisuudesta ja polarisaatiosta, konfliktista ja sodasta sekä ihmisistä tappelemassa keskenään. Osan kuulijakunnasta itkiessä piispa oli kovalla surumielisellä äänellä vedonnut kaikkia antamaan rauhalle mahdollisuuden, sillä hiippakunta ei voisi jatkaa nykyisellä tavalla.
Joulukuussa 2017 Agyenta ilmaisi huolensa Ghanan pohjoisosissa vallitsevista päälliköiden välisistä ristiriidoista. Hänen mukaansa nämä kiistat aiheuttivat pelkoa ja turvattomuuden tunnetta ihmisten keskuudessa, mikä saattaa heikentää alueen sosiaalista ja taloudellista kehitystä. Hän sanoi, ettei voi olla varma onko perinteinen päällikköjärjestelmä, jonka pitäisi olla hyvä asia, muuttunut kiroukseksi. Päälliköillä oli hänen mukaansa suuri merkitys alueidensa kehitykselle, joten kun heidän vallankäytössään on ongelmia heijastuu se koko yhteisön kehitykseen. Hän haastoi kaikkia perinteisiä johtajia ja heidän ryhmittymiään etsimään kompromissia ja anteeksiantoa lopettaakseen pitkään jatkuneet ristiriidat. Hänen mukaansa jumalanpelon puute on keskeinen syy sekä päällikköjen ristiriitoihin että yleiseen turvattomuuteen Ghanan pohjoisosissa, erityisesti Upper East Ghanassa.
Carl Perkins

Elämäkerta

Carl Perkinsin vanhemmat olivat puuvillanpoimijoita Tennesseessä Tiptonvillen seuduilla. Carl laitettiin pelloille töihin kuusivuotiaana. Mustien gospelmusiikki tuli hänelle tutuksi puuvillapelloilta, ja countrya ja rhythm and bluesia hän kuunteli radiosta. Hän oppi soittamaan kitaraa kymmenvuotiaana ja esiintyi radiossa kouluyhtyeensä kanssa.
Perkinsin musiikkiura alkoi 1940-luvun puolivälissä, kun hän soitti veljiensä Jayn ja Claytonin kanssa paikallisissa tanssiklubeissa nimellä Perkins Brothers Band. Yhtyeeseen liittyi vuonna 1953 rumpali W. S. ”Fluke” Holland.
Perkins meni vuonna 1953 naimisiin ja ryhtyi sen jälkeen kokopäivätoimiseksi muusikoksi. Vuonna 1954 Perkinsin yhtye sai sopimuksen Sam Phillipsin Sun Recordsille. Yhtyeen ensimmäinen single oli Movie Magg/Turn Around (1954). Single menestyi paikallisella countrylistalla. Hän sai toisen paikallisen hitin kappaleella ”Gone Gone Gone”. Perkins esiintyi myös Elvis Presleyn lämmittelijänä.
Perkinsin läpimurtokappale ja uran suurin menestyslevy oli ”Blue Suede Shoes” (1956), joka menestyi niin country-, pop- kuin rhythm and blues -listoillakin ja nousi kansalliseksi listaykköseksi. Perkinsin seuraavia rockabillysinglejä olivat ”Boppin’ the Blues”, ”Everybody’s Trying to Be My Baby”, ”Dixie Fried” ja ”Matchbox”.
Perkins joutui suosionsa huipulla maaliskuussa 1956 auto-onnettomuuteen, jossa hän ja hänen veljensä Jay loukkaantuivat. Carl toipui kuukauden sisällä. Hän siirtyi vuonna 1958 Columbia Recordsille, jolle hän äänitti useita pieniä rockabillyhittejä. Hänen uransa oli kuitenkin hiipunut 1960-luvun alkuun mennessä. Perkins esiintyi 1960-luvun alussa usein Las Vegasin Golden Nugget -kasinolla. Hän konsertoi Englannissa yhdessä Chuck Berryn kanssa 1964, ja osallistui siellä myös The Beatlesin levytyssessioihin, joissa yhtye äänitti joitain Perkinsin kappaleita.
1960-luvun puolivälissä monet muutkin tunnetut artistit Beatlesin lisäksi alkoivat levyttää hänen kappaleitaan. Perkins siirtyi tekemään countrymusiikkia sekä alkoi kiertää ja levyttää Johnny Cashin kanssa. Hän kirjoitti Cashille listaykköshitin ”Daddy Sang Bass” (1969) ja esiintyi vakituisesti Cashin televisio-ohjelmassa vuodesta 1969 alkaen. Ohjelman loppumisen jälkeen hän toimi Cashin kitaristina tämän kiertueilla.
Vuonna 1975 Perkins perusti oman levymerkin Suede ja julkaisi kaksi albumia. Vuonna 1978 hän julkaisi rock and roll -albumin. 1980-luvulla Perkins levytti tai esiintyi esimerkiksi Paul McCartneyn, Jerry Lee Lewisin, Johnny Cashin ja Roy Orbisonin kanssa. Hän myös kirjoitti musiikkia esimerkiksi Judds-yhtyeelle ja Dolly Partonille.
Perkinsillä diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1992, mutta hän toipui ja jatkoi musiikin tekemistä. Perkins kuoli vuonna 1998 aivoinfarktien komplikaatioihin.
Perkinsillä oli neljä lasta. Hän omisti kaksi ravintolaa Jacksonissa, Tennesseessä. Hän perusti vuonna 1981 keskuksen lasten pahoinpitelyä vastaan. Perkins nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen 1987. Academy of Country Music myönsi Perkinsille palkinnon hänen elämäntyöstään vuonna 1986.
Gammahydroksivoihappo

Historia

Gammahydroksivoihappo syntetisoitiin ensimmäisen kerran vuonna 1960 ja vuonna 1963 huomattiin, että ihmisten aivoissa esiintyy samaa yhdistettä luontaisesti. 
Gammahydroksivoihappoa käytettiin 1960-luvulla yleisesti nukutusaineena, mutta myöhemmin sen käytöstä tähän tarkoitukseen luovuttiin tehokkaampien ja turvallisempien nukutusaineiden korvatessa sen. 1970-luvulla gammahydroksivoihappoa käytettiin narkolepsian hoitoon, mutta käyttö lopetettiin aineen tehottomuuden ja sivuvaikutusten takia. 1980-luvulla ainetta markkinoitiin rasvanpolttajana ja lihasten kehittäjänä.
Vuonna 1990 FDA julisti tuolloin ravintolisänä myydyn gammahydroksivoihapon haitalliseksi nautittuna ja sitä sisältävät tuotteet poistettiin myynnistä.

Käyttötavat

Natriumoksibaattia eli gammahydroksibutyraatin (GHB) natriumsuolaa valmistetaan Xyrem-tuotenimellä katapleksian hoitoon aikuisilla narkolepsiapotilailla. Lääkkeenä ainetta käytetään liuoksena suun kautta. 
Huumausaineena gammahydroksivoihappoa käytetään yleensä liuoksena (joskus myös rakeina, kapseleina tai hygroskooppisena jauheena) suun kautta otettuna. Gamma rentouttaa ja euforisoi, mutta myös väsyttää. Yliannostus aiheuttaa aluksi pahoinvointia ja pyörrytystä. Suurina annoksia gamma on myrkyllinen ja yliannostus voi johtaa syvään, koomaa muistuttavaan uneen, pulssin hidastumiseen, verenpaineen laskuun, kouristuksiin ja hengityksen lamaantumiseen. Suomessa on ollut joitakin yliannostuksesta johtuneita myrkytyskuolemia.

Lainsäädäntö

Yhdistyneet kansakunnat on luokitellut GHB:n huumausaineeksi psykotrooppisia aineita koskevassa yleissopimuksessa. Suomessa GHB luokiteltiin huumausaineeksi vuonna 2001. Vuonna 2009 korkein oikeus katsoi GHB:n erittäin vaaralliseksi huumausaineeksi. Gammahydroksivoihappoa ei saa toimittaa yksityishenkilöille ilman lääkemääräystä.
Hammarby IF

Kannattajatoiminta

Hammarby on varsin iso seura ja sillä on myös hyvin laajaa kannattajatoimintaa useiden erilaisten kannattajayhdistysten ja -ryhmien muodossa. Kannattajaryhmiä ovat muun muassa Sällskapet Hammarbyveteranerna, Sällskapet Hammarby 54, Bajen Fans, Bara Bajare ja Ultra Boys.
Coloradojoki (Texas)

Historiaa

Espanjalaiset löytöretkeilijät sekoittivat usein Coloradojoen pohjoisempaan Brazosjokeen. Näiden naapurijokien eurooppalainen löytäjä nimitti nykyistä Coloradojokea Brazos de Diosiksi ja nykyistä Brazosjokea Coloradojoeksi. Myöhemmin nimet vaihdettiin päittäin.
Scho-Ka-Kola

Scho-Ka-Kola on saksalainen suklaamakeinen. Scho-Ka-Kola sisältää kofeiinia, kaakaota, kahvia ja kolapähkinää. Rasian sisällä on 16 palaa erittäin kofeiinipitoista suklaata, joka on jaettu valmiiksi kahteen kahdeksan palan kerrokseen. Rasia ja resepti ovat muuttuneet vain vähän vuoden 1936 tuotteen julkaisun jälkeen. Scho-Ka-Kolaa valmistetaan sekä tummasta että maitosuklaasta. Myös täysmaidosta valmistettu versio on saatavana sinisessä rasiassa.
Suomen virallinen Scho-Ka-Kolan maahantuoja on Varusteleka.

Historia

Scho-Ka-Kola esiteltiin natsi-Saksan vuoden 1936 kesäolympialaisten aikana. Tuotteen kerrottin tuolloin olevan ”sporttisuklaata” stimuloivalla vaikutuksella.
Toisen maailmansodan aikana tuotetta kutstuttiin ”lentäjän suklaaksi”, sillä suklaata jaettiin paljon Luftwaffen lentäjille. Suklaa oli myös tärkeä osa jalkaväen muonitussysteemiä. Suklaa väitetysti korotti moraalia ja sai myös väsyneeseen sotilaaseen puhtia. On tosin liikkunut huhuja, että nämä sotilaille tuolloin jaetut suklaat olisivat sisältäneen muitakin stimulantteja.
Liittoutuneiden miehityksen aikana suklaata jaettiin myös saksalaisille siviileille.

Ainesosat

Sokeri, kaakaovoi, täysmaitojauhe, kaakaomassa, kahvi (2,6 %), kolapähkinäjauhe (1,6 %), emulgointiaineet: soijalesitiini ja aromi (E476). Kofeiinia tuote sisältää 200 milligrammaa 100 grammaa kohden.
Timo Linnus

Timo Linnus (18. maaliskuuta 1962 – 27. joulukuuta 2007) oli suomalainen muusikko ja taksiautoilija. Timo aloitti harmonikan soiton kuusivuotiaana, ja lähes 20 vuotta kestäneellä muusikon urallaan hän ehti säestää Pasi Kaunistoa, Rainer Frimania, Marita Taavitsaista ja lukuisia muita Suomen eturivin iskelmälaulajia. Vuoden 1993 Syksyn sävel -voittaja Pelimannet ja Timo tekivät menestyksekästä yhteistyötä, joka palkittiin kultalevyllä. Timo oli vuonna 1972 perustetun Nokian miniharmonikkojen perustajajäsen ja johtaja. Aktiivikeikkailun jälkeen Timo ajoi taksia, kunnes kuoli sydänkohtaukseen kotonaan Nokialla 27. joulukuuta 2007.
Timo haudattiin Nokian hautausmaalle tammikuussa 2008.