google/wiki40b huggingface dataset:
Mieliönlammi

Maantietoa

Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue on jaettu vielä Nuutajoen valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Se sijaitsee metsäalueella 40 metriä korkean Mieliönlamminvuoren juurella. Lammen vedenpinnan korkeus on 123,6 metriä meren pinnan yläpuolella. Lampeen on johdettu viisi metsä- ja suo-ojaa, joista itärantaan laskeva Mieliönlamminkorven kuivatusoja on huomattavin. Länsirannan kolme ojaa jatkavat lännessä Mieliönojana, joka yhtyy alempana Virttamonojaan. Se puolestaan laskee Rutajärveen. Lampi on 550 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 6,8 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja koko eteläranta on jyrkkää mäenrinnettä. Lammen itäpäässä sijaitsee kolme vapaa-ajan asuntoa ja vuoren päässä on laavu. Niille johtaa tiet Kolkasta ja yhdystieltä 13603.
Itä-Timorin kansalliskirjasto

Kokoelmat ja tilat

Yhdistyneiden kansakuntien koulutus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon Itä-Timorin muistiorganisaatioita kuvaavan raportin mukaan Itä-Timorin kansalliskirjaston kokoelemiin kuului loppuvuonna 2017 ainoastaan noin 8 000 protugalin, indonesian, tetumin kielellä tai joillain paikallisilla murteilla kirjoitettua kirjaa.
Vuonna 2017 kansalliskirjaston kokoelmaa säilytettiin kosteusvaurioille alttiissa varastotilassa. Yleisöllä ei ollut pääsyä kirjaston kokoelmiin eikä aineistoa oltu lainkaan digitoitu. Kirjastolla on suunnitelma yhteisöjen käsinkirjoitettujen rekisterien keräämiseksi, mutta tätä työtä ei oltu vielä aloitettu (2017).
Kansalliskirjaston uudisrakennukselle on varattu 2,5 hehtaarin tontti Dilin kantakaupungista. Kansalliskirjaston suunnittelu valmistui 2015 ja rakentamisesta kalustuksineen vastaa Itä-Timorin hallituksen kanssa vuonna 2007 tehdyn sopimuksen mukaisesti paikallinen Timorinmeren öljyvarojen hyödyntämisestä vastaava yhtiö. Elokuussa 2017 raportoitiin kansalliskirjaston rakentamisen aloittamisesta. Rakennuksen on määrä valmistua vuonna 2019.

Itätimorilaisten lukutaito

Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma UNEPin mukaan Itä-Timorin vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli lukutaitoisia 58,3 prosenttia vuonna 2010.
Galaksin rotaatiokäyrä

Galaksin rotaatiokäyrä on kosmologiassa galaksin pyörimistä kuvaava käyrä. Se muodostuu, kun galaksin eri osien ratanopeudet esitetään ko. osien ja galaksin keskustan välisen etäisyyden funktiona. 
Galaksien on havaittu pyörivän nopeammin kuin näkyvän aineen määrän perusteella voidaan ennustaa. Tämä on johtanut nk. pimeän aineen etsintään.
John Ellerton

John Ellerton (16. joulukuuta 1826 Clerkenwell, Middlesex, Englanti – 15. kesäkuuta 1893 Torquay, Devon, Englanti) englantilainen agnlikaaninen pappi, virsirunoilija ja hymnologi.
Ellerton opiskeli Trinity Collagessa, Cambridgessa ja suoritti tutkintonsa 1854. Pappisvihkimyksensä jälkeen 1850 hän toimi pappina useissa eri seurakunnissa eri puolilla Englantia ja parin vuoden ajan Italiassa. Lopulta hän toimi Essexissä pienen seurakunnan kirkkoherrana ja aivan elämänsä lopulla hän sai arvonimen S:t Albanin tuomiokirkon kaniikki (canon of St. Albans Cathedral) 
Ellerton tunnetaan hymnologina, virsitutkijana ja virsirunoilijana. Hän on kirjoittanut yli 80 virttä, kääntänyt virsiä erityisesti latinasta englanniksi ja toimittanut virsikirjoja. Tärkeimpiä hänen toimittamiaan ja julkaisemiaan virsikirjoja ovat Hymns for Schools and Bible Classes, 1859, Church Hymns, 1871, The Children’s Hymn Book, Hymns, Original and Translated, 1888. Hänen panoksensa oli merkittävä Hymns Ancient and Modern kirjan uudistamisessa 1875.  Hänen virtensä ovat edelleen suosittuja, niistä tunnetuin on iltavirsi The Day Thou Gavest, Lord, is Ended (Ruotsin kirkon virsikirja 91). Sitä on laulettu mm. kuningatar VIctorian 60-hallitisjajuhlassa 1897 ja juhlatilaisuudessa, kun Hong Kong siirtyi Kiinan hallintaan 1997.
Ellertonin virsiä on suomeksi vain muutama. Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjassa on yksi hänen virtensä, virsi 829 Oi Herra, ei voi tavoittaa (Suom. Pekka Kivekäs 1997). Ruotsin kirkon virsikirjassa on kaksi hänen virttään, virret 91 On päivä mennyt, Jumalamme (Suom. William Snell 1967, uud. suom. Niilo Rauhala 1994) ja 486 Oi Herra, ei voi tavoittaa (Suom. Pekka Kivekäs 1997). Adventtikirkon laulukirjassa ”Seurakunta laulaa” on yksi laulu: 71 Tää levon päivä on. (Suom. Maria Louesola)
Thônes

Ruoka

Paikkakunnan erikoisuuksia on Reblochon-juusto.
Anastus

Anastus eli anastaminen tarkoittaa toisen omistaman irtaimen omaisuuden oikeudetonta ottamista, pitämistä, luovuttamista tai muunlaista hyväksikäyttöä tarkoituksella sen saaminen itselleen tai toiselle sellaiseen omistukseen, joka on pysyvää ja ulkonaiselta olemukseltaan vastaa omistusoikeutta.

Anastaminen Suomen laissa

Anastamista on Suomen rikoslain mukaan muun muassa varkaus, kavallus ja ryöstö.
On huomattava, että anastus kohdistuu toisen omistamaan irtaimeen omaisuuteen; kiinteää omaisuutta ei siis voi anastaa. Anastaminen on rikos ainoastaan tahallisena ja kun omaisuus otetaan oikeudettomasti. Toisin sanoen jos ottaa esimerkiksi vartioimattomasta naulakosta toisen ihmisen takin erehdyksessä, ei syyllisty anastukseen, koska teko ei ole tahallinen. Anastukseksi teko muuttuu, jos virheen huomattuaan takinottaja päättää pitää toisen takin ilman aikomusta palauttaa sitä oikealle omistajalle. Tällöin kysessä on varkaus.
Anastukseen ei myöskään syyllisty, jos ottaa toisen omaisuutta jonkun oikeutusperiaatteen nojalla, kuten lainaksi tai käyttöön omistajan antamalla luvalla. Mikäli taas päättää ottaa omakseen eli "omii" toiselta lainaksi saamansa esineen, syyllistyy anastukseen, tarkemmin sanottuna kavallukseen.
Luvattomasta käytöstä säädetään erikseen; se ei ole anastusta, koska siinä ei ole tarkoituksena muuttaa esineen omistussuhdetta, ainoastaan käyttää sitä oikeudetta.
Mikäli tarkoituksena ei ole saada toiselta otettua esinettä itselle, vaan ainoastaan aiheuttaa sille vahinkoa, tekijä ei syyllisty anastukseen. Esimerkiksi jos joku nappaa toiselta matkapuhelimen ja heittää sen mereen, kyseeseen ei tule anastustyyppinen rikos, varkaus tai näpistys, vaan rikoslain 35. luvun 1 §:n mukainen vahingonteko.
Anastamisen käsite ei ole käytännössä aiheuttanut merkittäviä tulkintaongelmia, vaikka käsitteen sisältöä ei voida pitää täysin selvänä.

Muut kielet

Ruotsiksi anastus on tillgrepp, englanniksi appropriation, saksaksi Wegnahme ja ranskaksi hypothese .
Minäkäsitys

Minäkäsitys eli minäkuva on mielle omasta itsestä, ihmisen käsitys siitä, millainen hän on. Minäkäsitys on osa yksilön maailmankuvaa.
Leopold Frankenberger

Leopold Frankenberger tai Frankenreiter (?-1860?, Graz?, Itävalta) oli Adolf Hitlerin asianajajan Hans Frankin kertoman mukaan Hitlerin juutalainen isoisä.
Hakiessaan syntymätodistusta Hitlerin isälle Aloisille vuonna 1837 tuore 42-vuotias äiti Maria Anna Schicklgruber kieltäytyi mainitsemasta isän nimeä. Poika kirjattiin aviottomaksi lapseksi ja sai äitinsä sukunimen Schicklgruber. Viisi vuotta Aloisin syntymän jälkeen Maria Anna avioitui Johann Georg Hiedlerin kanssa, joka ei kuitenkaan eläessään tunnustanut poikaa omakseen. Johann Georgin veli Johann Nepomuk Hüttler virallisti Johann Georg Hiedlerin Alois Schicklgruberin isäksi vasta 1876, 20 vuotta Johann Georgin kuoleman jälkeen. Alois Hitlerin isästä ja Adolf Hitlerin isoisästä ei ole näin varmuutta, vaikka yleensä historioitsijat pitävät veljeksistä jompaakumpaa todennäköisimpänä ehdokkaana. 
Hans Frankin, Hitlerin asianajajan Nürnbergin oikeudenkäyntien aikana antaman kertomuksen mukaan Hitler olisi palkannut hänet tutkimaan sukutaustaansa vuoden 1930 aikoihin. Frank olisi tutkimustensa perusteella löytänyt tietoja, joiden mukaan Hitlerin isä oli mahdollisesti, ellei todennäköisesti puoleksi juutalainen. Maria Anna Schicklgruber olisi työskennellyt keittäjättärenä vauraalle juutalaisperheelle nimeltään Frankenberger. Perheen poika, 19-vuotias Leopold olisi saattanut tuolloin 42-vuotiaan Maria Annan raskaaksi. Välttääkseen skandaalin perhe olisi maksanut korvausta Maria Annalle kunnes Alois täytti 14. Lisäksi perheen ja Maria Annan välillä olisi käyty vuosien ajan kirjeenvaihtoa, mikä olisi tietysti kertonut vallitsevista lämpimistä väleistä.
Sekä Hans Frank että Hitler pitivät kuitenkin todennäköisimpänä vaihtoehtona virallista isoisää, Johann Georg Hiedleriä.
Historioitsija Werner Maserin mukaan juutalaisperheen oleskelu Grazissa 1800-luvun puolivälin aikoihin oli erittäin epätodennäköistä, koska alueella ei valvotun säädöksen mukaan saanut oleskella pysyvästi juutalaisia. Lisäksi Leopold Frankenbergeristä tai Frankenreiteristä tai hänen perheestään ei löydy merkintöjä eikä mainintoja alueen kirjoissa tai rekistereissä.
Psykologi Walter C. Langerin toisen maailmansodan aikana laatimasta psykologisesta profiilista löytyy samankaltainen olettamus Hitlerin isoisästä. Langerin mukaan isoäiti olisikin työskennellyt aateloidun juutalaisen pankkiirisuvun Rothschildien taloudessa ja Aloisin isä olisi ollut joku Rothschildeista. Väitteen mukaan Itävallan kansleri Engelbert Dollfuss olisi ottanut asiasta selvän ja Hitler olisi tästä kuultuaan jouduttanut Itävallan liittämistä ja Dollfussin murhauttamista. Langerin lähteet koostuivat natseja paenneiden saksalaisisten ja takinkääntäneiden ex-natsien lausunnoista, joiden arvoa on myöhemmin kritisoitu.
Toni Wirtanen

Apulanta-yhtyeessä

Toni Wirtanen nousi julkisuuteen 1990-luvun puolessavälissä Apulanta-yhtyeen laulajana. Hän perusti yhtyeen Antti Lautalan kanssa käydessään Heinolan Lyseonmäen koulua vuonna 1991. Aluksi Wirtanen ja Lautala soittivat kahdestaan death metalia, mutta myöhemmin samana vuonna rumpaliksi yhtyeeseen hankittiin Sipe Santapukki. Yhtyeeseen tarvittiin myös basistia ja 1992-93 basistina toimi amerikkalainen vaihto-oppilas Amanda "Mandy" Gaynor. Mandyn palattua takaisin kotimaahansa basistin paikan otti Tuukka Temonen.
Wirtanen on säveltänyt ja sanoittanut muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta kaikki Apulannan kappaleet. Hän on yhtyeen laulusolisti ja kitaristi.
Apulannan huhtikuussa 2011 julkaistun Vääryyttä -singlen toisena kappaleena on Tonin iskelmä-aliaksen Kauko Starrin kappale Jos soitan sulle matkalta.

Lauluntekijänä

Apulannan lisäksi Wirtanen on tehnyt kappaleita useille muille artisteille kuten Irinalle ja Kaija Koolle. Hänen tekemiään kappaleita ovat muun muassa Irinan Vastaukset ja Kaija Koon Vapaa, minkä lisäksi hän sanoittanut Antti Tuiskun Mies-kappaleen.

Tv-esiintyjänä

Wirtasella oli vuonna 2004 Nelosella oma televisiosarja Toni Wirtanen Undercover. Hän toimi Uuden Musiikin Kilpailun tuomarina vuosina 2013 ja 2014. Syksyllä 2014 hän osallistui Vain elämää -televisiosarjan kolmanteen kauteen ja syksyllä 2017 sarjan seitsemänteen kauteen.
Vuonna 2018 Wirtanen oli yksi The Voice of Finland -ohjelman tähtivalmentajista.

Näyttelijänä

Elokuvassa Pitkä kuuma kesä (1999) Toni Wirtanen esittää kuvitteellisen The Vittupäät -yhtyeen jäsentä. Hän on myös näytellyt elokuvassa Kuutamolla (2002).
Sen lisäksi hän on näytellyt sivuosan yhdessä Kylmäverisesti sinun -sarjan jaksossa sekä Isänmaan toivoissa. Wirtanen näyttelee myös pienen roolin vuonna 2016 valmistuneessa elokuvassa Teit meistä kauniin. Wirtanen näytteli myös pienen roolin 2018 ilmestyneessä elokuvassa  Valmentaja.

Kirjailijana

Wirtanen on yksi Finland at War (2015) -kirjan kirjoittajista yhdessä Peter Munterin ja Vesa Nenyen kanssa.

Yksityiselämä

Wirtasen perhe muutti Saloon Tonin ollessa alle vuoden ikäinen. Hänen isänsä kuoli aivoverenvuotoon Tonin ollessa 12-vuotias. Tämän jälkeen perhe muutti takaisin Heinolaan.
Wirtanen kävi lukion Heinolan Kymenkartanon koulussa ja kirjoitti ylioppilaaksi tuloksena kuusi laudaturia. Hän opiskeli myös jonkin aikaa yliopistossa tietojenkäsittelytiedettä, mutta Apulannan alettua menestyä hän jätti yliopiston ja keskittyi musiikkialalle.
Wirtanen on sotilasarvoltaan alikersantti. Hän on naimisissa laulaja Jannika B:n kanssa. Pariskunnan esikoislapsi syntyi 29. elokuuta 2015.
Nobina Finland

Historia

Vuonna 1926 liikenne alkoi Muuralaan, Espoon keskuksen lähelle. Samoihin aikoihin liikenne alkoi myös Soukkaan, Kivenlahteen ja Kauklahteen. 1954 perustettiin Espoon Auto, joka ajoi vihreillä busseilla Espoon sisäisiä linjoja ja seutulinjoja Helsinkiin. 
Ruotsalainen emoyhtiö perustettiin vuonna 1990 nimellä Swebus, kun SJ Buss ja GDG yhdistettiin ja ne muodostivat Ruotsin suurimman linja-autoyhtiön.
Helsingin seudun linja-autoliikenteen kilpailuttamiseen valmistautuminen 1990-luvun puolivälissä toi ulkomaalaiset omistajat pääkaupunkiseudulle. Ruotsalainen Swebus tuli Suomeen ostamalla ensin vuonna 1994 Hannu Tehirannan omistaman HPT-TransBus Oy:n (tunnettu paremmin nimellä TransBus) ja vuotta myöhemmin Espoon kaupungin omistaman Espoon Auton. Swebusilla oli Suomessa kaksi aputoiminimeä, TransBus ja Espoon Auto. Skotlantilainen Stagecoach osti Swebusin vuonna 1996. TransBus ja Espoon Auto säilyivät vielä aputoiminiminä, mutta vuonna 1998 nimeksi tuli Stagecoach Finland ja konsernin väritys otettiin Suomessa käyttöön. Espoon Auto- ja TransBus-nimet katosivat kokonaan. 
Stagecoach lopetti toimintansa Pohjoismaissa vuonna 1999, jolloin yritys myi Pohjoismaiden liiketoiminnan. Tällöin syntyi Concordia Bus, kun uusi omistaja, norjalainen Schøyen Gruppen AS yhdisti Swebusin ja Stagecoach Finlandin liiketoiminnot. Suomen tytäryhtiön nimeksi tuli Concordia Bus Finland. Omistaja ajautui kuitenkin 2004 taloudellisiin vaikeuksiin, ja liiketoiminta päätyi vuonna 2005 kansainvälisille pääomasijoittajille.
Vuonna 2009 suunniteltiin Concordia Busin listaamista Tukholman pörssiin. Siellä oli kuitenkin jo listattuna Concordia Maritime, joten yrityksen oli vaihdettava nimeä.  Uudeksi nimeksi tuli Nobina, joka otettiin käyttöön 1.12.2009. Suomen tytäryhtiön nimeksi tuli Nobina Finland Oy Ab.

Varikot

Nobinalla on varikot Espoon Klovissa ja Vantaan Rajatorpassa (Nobina Finland West), Vantaan Hakunilassa (Nobina Finland East) ja Helsingin Roihupellossa (Nobina Finland South). 
Nobinalla on aikojen saatossa ollut useampia ns. kylmävarikoita, joissa ei ole ollut henkilökuntaa päivystämässä. Niitä on ollut mm. Espoon Hannuksenpellossa ja Helsingin Hakuninmaalla A-katsastusasemien yhteydessä ja Espoon Kiviruukin teollisuusalueella.
Bandyliigakausi 2002–2003

Suomen mestarit

OLS: Ari Af Hällström, Pekka Paasovaara, Ville Kuusisto, Marko Kilpeläinen, Matti Parkkinen, Antti Pesonen, Hannu Simoska, Tero Nousiainen, Petri Paasovaara, Mikko Holappa, Juha Nousiainen, Tommi Pikkuhookana, Arto Loukkola, Pasi Keränen, Kimmo Keränen, Markku Nissilä, Jari Louhelainen, Jari Valta, Samuli Niskanen, Mikko Haltamo.
Marko Kilpeläinen, OLS voitti maalipörssin 50 maalillaan. Pistepörssin paras oli Samuli Niskanen, OLS 118 pisteellä.
Taajamajuna

Kalusto

Vuonna 1988 Lättähattujen poistuessa liikenteestä korvattiin kaikki vuorot Dv12:n vetämällä tavallisesti kolmen vaunun junalla, johon kuului sekä niin sanottuja sinisiä vaunuja että puukorisia vaunuja, joista kuitenkin luovuttiin 1980- ja 1990-lukujen taitteessa. Tämän jälkeen VR yritti useaan otteeseen hankkia uusia veturijunia korvaavia kiskobusseja, ja Lättähattujen jälkeen ensimmäiset kiskobussit saatiin käyttöön vuonna 2005. Sähköistämättömillä rataosilla taajamajunat ajetaan nykyään Dm12-kiskobussilla.
Sähköistetyn rataverkon alueella taajamajunat ajetaan tavallisesti Sm2- tai Sm4-junayksiköillä. Kiskobussein liikennöitävät junavuorot ovat kolminumeroisia, sähkömoottorijunakalustolla operoitavat nelinumeroisia.

Palvelut

Taajamajuna on edullisin vaihtoehto VR:n junatarjonnassa, eikä niihin voi varata istumapaikkaa. Tämän vuoksi myös lipun hinta on alempi. Pääkaupunkiseudun lähiliikenteen ulkopuoliset taajamajunat ovat suurimmaksi osin valtion tukemaa ostoliikennettä, sillä se on VR:lle taloudellisesti kannattamatonta pienten matkustajamäärien vuoksi.

Kiskobussit

Tšekkiläiset Dm12-sarjan kiskobussit liikennöivät rataosilla Jyväskylä–Seinäjoki, Iisalmi–Ylivieska, Savonlinna–Parikkala, Tampere–Haapamäki ja Karjaa–Hanko. Yhdessä yksikössä on 63 istumapaikkaa, ja niitä voidaan kytkeä yhteen kolme kappaletta. Kiskobusseista löytyy invapalvelut, lemmikkipaikkoja ja lastenvaunujen ja polkupyörien kuljetusmahdollisuus.

Veturivetoiset taajamajunat

Sinisistä vaunuista koostuvat veturivetoiset taajamajunat liikennöivät viime vuosinaan rataosilla Jyväskylä–Vaasa, Tampere–Pori, Seinäjoki–Rovaniemi ja Pieksämäki–Joensuu. Junissa oli tavallisesti 2–4 vaunua, joista yhdessä oli lemmikkieläinpaikkoja ja yhdessä tavaraosasto, jossa oli mahdollista kuljettaa polkupyöriä ja lastenvaunuja. Useissa junissa oli myös invapalvelut. Junat olivat dieselveturin (pääsääntöisesti Dv12) vetämiä, mutta rataosuuksilla Tampere–Pori ja Seinäjoki–Rovaniemi niitä veti sähköveturi Sr1 tai Sr2. 
Sinisten vaunujen säännöllinen käyttö taajamajunaliikenteessä on loppunut vuonna 2016.
Vihreistä Eil-lähiliikennevaunista koostuvia junia ajettiin arkipäivisin Helsingin ja Riihimäen välillä ja Lahden oikorataa pitkin Helsingin ja Lahden sekä Helsingin ja Kouvolan välillä. Junassa saattoi olla jopa kymmenen vaunua, joista yksi oli lipunmyyntivaunu. Junissa on mahdollisuus kuljettaa polkupyörää, lastenvaunuja ja lemmikkejä, joiden lisäksi vaunuissa on myös pyörätuolipaikkoja. Niiden käyttö loppui kesäkuussa 2017.

Sähkömoottorijunat

Sähkömoottorivarusteiset taajamajunat liikennöivät rataosilla Lahti – Kouvola – Kotkan satama. Kalustona käytetään joko Sm2-sarjan sähkömoottorijunia tai Sm4-sarjan matalalattiajunia. Junissa on invapaikkoja, WC-tilat ja kuljetusmahdollisuus polkupyörille, lastenvaunuille ja lemmikeille. Sm4-sarjan junissa on lisäksi ilmastointi, infomonitorit sekä matala lattia, joka helpottaa junaan nousua etenkin pyörätuolin tai lastenvaunujen kanssa.
Ryōei Saitō

Ryōei Saitō (jap. 齊藤 了英; 17. huhtikuuta 1916 – 30. maaliskuuta 1996) oli japanilainen liikemies ja taiteen keräilijä.
Saitō osti Vincent van Goghin vuonna 1890 maalaaman Tohtori Gachet’n muotokuvan vuonna 1990 newyorkilaisessa huutokaupassa 82,5 miljoonalla dollarilla. Se oli siihen asti maailman korkein maalauksesta maksettu hinta. Vain pari päivää myöhemmin hän osti yhden Auguste Renoirin kolmesta muunnelmasta aiheesta Tanssiaiset Moulin de la Galettessa 78,1 miljoonalla dollarilla.
Ryoei Saitō opiskeli liiketalous- ja oikeustieteitä yliopistossa ja palveli toisessa maailmansodassa Japanin armeijassa Kiinassa. Sodan jälkeen hän meni isänsä vuonna 1938 perustaman Daishowan paperitehtaan palvelukseen ja nousi sen pääjohtajaksi 1961.
1960-luvulla paperibisnes nousi Japanin muun talouselämän mukana, ja Saitō laajensi Daishowa-yhtiötä Kanadaan, Yhdysvaltoihin ja Australiaan. Perhe kasvatti valtaansa myös politiikassa: Saitōn veljestä tuli Shizuokan prefektuurin kuvernööri ja pojasta parlamenttiedustaja. Saitōa itseään pidettiin diktaattorimaisena johtajana mutta raha-asioissa leväperäisenä. Hän alkoi kasvattaa taidekokoelmaansa 1960-luvulla. Vuonna 1982 Sumitomo-keiretsun pankki vaati häntä myymään kokoelmansa paperiyhtiön velkojen hoitamiseksi ja asetti Saitōn veljen yhtiön johtoon. Saitō sai päätösvallan takaisin itselleen vuonna 1986, mutta yritys alkoi taas velkaantua nopeasti ylimitoitettujen investointien vuoksi. Samoihin aikoihin Saitō teki ennätyskalliita taidehankintojaan ja herätti kohua sanomalla, että hänen omistamansa van Gogh ja Renoir pitää polttaa hänen ruumiinsa mukana hänen kuoltuaan.
Saitō kuoli 1996, minkä jälkeen Tohtori Gachet’n muotokuvan sijainnista ei ole ollut varmuutta. Vuonna 2001 Daishowa fuusioitui Nippon Paper Industries -yhtiön kanssa noin 13 000 työntekijän suuryhtiöksi. Suomessa Nippon Paper omistaa yhdessä Ahlstromin kanssa Kauttualla toimivan Jujo Thermal -paperitehtaan.
Rudolph Pariser

Rudolph Pariser (s. 8. joulukuuta 1923) on yhdysvaltalainen kemisti. Hän työskenteli pitkään polymeerikemistinä DuPontille.
Pariser syntyi kauppiasvanhemmille Harbinissa, Kiinassa; Yhdysvaltain kansalaisuuden hän sai vasta vuonna 1944. Hän valmistui Kalifornian yliopistosta Berkeleyssä vuonna 1944 ja Minnesotan yliopistosta vuonna 1950. 
Pariser–Parr–Pople-menetelmä on nimetty Pariserin, Robert Parrin ja John Poplen mukaan.
Bekaan laakson hallintoalue

Bekaan laakson hallintoalue on yksi Libanonin kahdeksasta hallintoalueesta. Se sijaitsee Bekaan laaksossa, maan koillisosassa. Alueen pääkaupunki on Zahlé. Sen kaksi pohjoisinta piirikuntaa ovat muodostaneet uuden Baalbek-Hermelin hallintoalueen, joka on tullut käyttöön vaiheittain vuoden 2009 vaalien jälkeen.
Puhesyntetisaattori

Puhesyntetisaattori on tietokoneohjelma tai laite, joka muuntaa tekstin synteettiseksi puheeksi. Ohjelmallisten puhesyntetisaattorien toiminta edellyttää yleensä, että tietokoneessa on äänikortti. Puhesyntetisaattorilaitteet puolestaan voidaan kytkeä tietokoneen sarja-, rinnakkais- tai usb-porttiin tai vapaaseen korttipaikkaan. Näiden lisäksi tietokoneessa pitää olla ohjelma, joka syöttää tekstin syntetisaattorille sekä mahdollisesti laiteajuri.
Yleisimpiä puhesynteesiä hyödyntäviä sovelluksia ovat näkövammaisten käyttämät ruudunlukuohjelmat sekä sellaiset suurennusohjelmat, joissa on puheominaisuus. Puhesynteesin käyttö on kuitenkin lisääntymässä myös esimerkiksi näkevien paikannuslaitteissa ja kodinkoneissa.
Eri kielet vaativat eri ohjelmat tai laitteet. Samaan laitteeseen tai ohjelmaan voidaan tietysti sisällyttää tuki useammalla kielelle, mutta usein ne ovat erikoistuneet johonkin tiettyyn kieleen.
Joissakin puhesyntetisaattoreissa on mahdollisuus saada tietokone laulamaan (esim. Vocaloid). Tämä edellyttää vain sitä, että jokaiselle kirjaimelle voidaan määritellä äänen korkeus ja äänen kesto.
Puhesyntetisaattoria ei pidä sekoittaa vokooderiin, jossa äänen varsinainen puhe on ihmisen tuottamaa.
Lyijypuu

Ulkonäkö ja koko

Lyijypuu kasvaa noin 6 metriä korkeaksi. Sen lehdet ovat noin 25 cm pitkiä, toistuvasti parilehdykkäsiä. Kermanväriset kukat kasvavat tiiviissä pallomaisessa mykerössä. Niistä kehittyy 13–18 mm pitkiä palkoja, joissa on noin 8–18 siementä kussakin.

Levinneisyys

Lyijypuu on kotoisin alkujaan Meksikosta ja Keski-Amerikasta. Jo 400 vuotta sitten espanjalaiset konkistadorit veivät sitä Filippiineille rehuksi. Se on levinnyt sittemmin kaikkialle tropiikkiin. Australiaan se vietiin 1800-luvulla, ja 1920-luvulle mennessä se oli levinnyt sinne vieraslajina. Sitä arvioidaan kasvavan maailmassa noin 2–5 miljoonalla hehtaarilla.

Käyttö ja haitat

Lyijypuun lehtiä käytetään eläinten rehuna. Lyijypuurehun ravintoarvo on lähellä sinimailasen arvoja, paitsi että lyijypuussa on enemmän karoteenia. Lisäksi lyijypuuta on käytetty polttopuuna, puutavarana, ihmisten ravinnoksi, viherlannoitteena, antamaan varjoa ja suojaamaan maata eroosiolta. Monikäyttöisyytensä takia sitä kutsuttiin 1970-luvulla "ihmepuuksi".
Lyijypuusta on pyritty valikoimaan muotoja, jotka eivät tuota paljoa siemeniä. Näitä voidaan käyttää antamaan varjoa kaakao- ja kahviviljelmillä ja tukea köynnöksille kuten vanilja ja pippuri. Jos tukikasvi tuottaa paljon siemeniä, sen siementaimet kilpailevat hyötykasvin kanssa.
Lyijypuusta on tullut haitallinen vieraslaji joka muodostaa läpitunkemattomia tiheikköjä ja syrjäyttää paikallisia lajeja. Se valtaa avoimia alueita jokuten rannikoita ja jokivarsia. Sitä on vaikea hävittää, sillä se nousee uudelleen juuriversoista ja siemenet säilyvät itämiskykyisinä 10–20 vuotta. Etelä-Afrikkaan tuotiin kemppeihin kuuluva hyönteislaji joka syö lyijypuun lehtiä. Se ei kuitenkaan tapa kasvia kokonaan. Sama laji levisi vahingossa myös Australiaan.
Keskiamerikankeihäskäärme

Ulkonäkö ja koko

Yksilön pituus on 1,2–2,5 metriä. Pää on keihäsmäinen ja vartalo on hoikka ja pitkänomainen. Ihon värisävyjä ovat ruskea, harmaa ja musta, ja selässä on kuvioita.

Levinneisyys ja elinympäristö

Keskiamerikankeihäskäärmettä tavataan Keski-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosassa. Sitä esiintyy sademetsissä, viljelyksillä ja monissa muissa ympäristöissä.

Lisääntyminen

Laji lisääntyy synnyttämällä ja poikasia on yhdessä pesueessa 5–86.

Ravinto

Laji syö muita matelijoita, nisäkkäitä, lintuja ja sammakkoeläimiä.
Yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut 2003

Suomen menestys

Suomalaiset eivät saaneet kisoista yhtään mitalia. Paras suomalaissijoitus oli keihäänheittäjä Mikaela Ingbergin neljäs sija.