J. H. Vennola

Varhaiset vuodet

Juho Vennolan isä oli oululainen varastonhoitaja Heikki Venno (Karhu). Vaatimattomista lähtökohdistaan huolimatta Vennola eteni pitkälle opin tiellä: hän valmistui ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1896, filosofian kandidaatiksi 1896 ja kansantaloustieteen tohtoriksi 1903. Hän toimi sittemmin Helsingin yliopiston kansantaloustieteen professorina 1908–1938 ja oli myös Kansantaloudellisen yhdistyksen puheenjohtajana 1907–1916. Vennolan intohimo suuntautui kuitenkin erityisesti Suomen itsenäistymisen jälkeen enemmän politiikkaan kuin tieteellisen uran luomiseen. Sekä politiikassa että taloustieteilijänä hän kannatti lähinnä sosiaaliliberalismia ja siirtymistä välillisistä veroista välittömiin oikeudenmukaisuuden lisäämiseksi. Vennola oli Osuusliike Elannon hallintoneuvoston ensimmäisenä puheenjohtajana 1905–1918, kun porvarit olivat vielä sen toiminnassa mukana.

Poliittinen ura

Vennola nousi vuonna 1917 esiin Nuorsuomalaisessa puolueessa, jossa – samoin kuin myöhemmin edistyspuolueessakin – hän pyrki luovimaan puolueen sisäisen vasemmisto- ja oikeistosiiven välillä. Hän toimi 1917–1918 puolueen viimeisenä puheenjohtajana, mikä tosin ei nuorsuomalaisissa ollut koskaan tärkeä asema, etenkin kun puolue oli jo täysin hajoamassa. Tasavaltalaisiin ja Kansalliseen Edistyspuolueeseen ryhmittynyt Vennola kohosi apulaisvaltiovarainministeriksi Ingmanin hallitukseen marraskuussa 1918, sitä seuranneessa Castrénin hallituksessa hän oli kauppa- ja teollisuusministerinä ja nimitettiin lopulta johtamaan uutta keskustahallitusta elokuussa 1919. Välissä ollutta Erichin hallitusta lukuun ottamatta hän jatkoi pääministerinä samalla keskustapohjalla vuoden 1922 kevääseen asti. Vennola valittiin myös eduskuntaan vaaleissa 1919 Uudenmaan läänin vaalipiiristä, ja hän jatkoi kansanedustajana yhtäjaksoisesti vuoteen 1930 saakka.
Vennolan johtamat keskustahallitukset toteuttivat vasemmiston tuella monia merkittäviä uudistuksia, kuten oppivelvollisuus-, uskonnonvapaus-, asevelvollisuus-, ja maanlunastuslait. Sisällissodan jälkeiseen liennytykseen liittyneet armahduslait kiristivät suhteita oikeistoon. Pääministerikausiensa välisessä Erichin hallituksessa Vennola ei ollut mukana, mutta hänet kutsuttiin silti jäseneksi Suomen valtuuskuntaan Tarton rauhanneuvotteluissa vuonna 1920. Hän suhtautui toiveikkaasti mahdollisuuteen saada Suomelle alueita Itä-Karjalasta, mutta neuvotteluissa merkityksellisemmäksi osoittautui J. K. Paasikiven ja Väinö Tannerin realistisempi linja. Vennolan toinen hallitus kaatui lopulta keväällä 1922 vasemmiston vedettyä tukensa ulkoministeri Rudolf Holstin omavaltaisesti allekirjoittamaa reunavaltiosopimusta käsiteltäessä. Vennola oli itsekin kannattanut reunavaltiopolitiikkaa, mutta oli valmis uhraamaan ulkoministerin pelastaakseen hallituksensa. Hän ei enää palannut pääministeriksi, sillä presidentti Ståhlbergin mielestä hän oli kääntänyt takkinsa omaa uraansa suojellakseen. Vennolan poliittista uraa haittasi vastaisuudessakin se, että häntä pidettiin jatkuvasti luovivana ja aatteellisesti linjattomana karrieristina.
Vennola oli vielä ulkoministerinä syksyllä 1922 nimitetyssä Kallion hallituksessa, mutta työtä haittasi ulkomaisten diplomaattien penseä suhtautuminen. Hän oli kuitenkin kiinnostunut juuri ulkopolitiikasta. Pitäessään yllä suhteita oikeistoon ja esiintyessään maanpuolustusmyönteisenä Vennola kallistui ehkä lopulta edistyspuolueen oikean siiven puolelle. Hän johti myös Itsenäisyyden liiton valtuuskuntaa 1925–1930. Viimeistä kertaa Vennola oli tärkeässä asemassa toimiessaan valtiovarainministerinä Lapuan liikkeen aikaisessa Svinhufvudin toisessa hallituksessa, jossa sai olla viimeisen kuukauden ajan myös virkaatekevänä pääministerinä Svinhufvudin tultua valituksi presidentiksi. Sen jälkeen Vennola vetäytyi politiikasta. Viimeisinä vuosinaan hän professorinviran ohella istui muutamien yritysten hallituksissa ja oli Suomen vientiyhdistyksen puheenjohtaja 1928–1938.