google/wiki40b huggingface dataset:
Kokonaishaihdunta

Kokonaishaihdunta (engl. evapotranspiration, ET) on maa-alueilta tapahtuva veden siirtyminen ilmakehään. Sen merkittävimmät osatekijät ovat haihtuminen maaperästä ja kasvien transpiraatio. Potentiaalinen kokonaishaihdunnalla (PET) tarkoitetaan veden määrää, joka haihtuisi maaperästä, jos se saisi tarpeeksi kosteutta. Kokonaishaihdunta on yksi merkittävimmistä aurinkoenergian kuluttajista maanpinnalla ja tärkeä osa veden kiertokulkua.
Kokonaishaihduntaan vaikuttavat monet tekijät. Se on sitä suurempi mitä lämpimämpi on. Kasvien ilmaraot pyrkivät kylmässä ilmastossa säästämään vettä sulkeutumalla. Ilman suhteellinen kosteus vaikuttaa myös kokonaishaihduntaan. Jos ilman kosteus on korkea, ilmaan ei mahdu juurikaan lisää kosteutta. Kovassa tuulessa sen sijaan kostea ilma korvautuu nopeampaa kuivalla ilmalla, jolloin kokonaishaihdunta kasvaa. Jos maaperässä on vähän vettä, niin kasvit pyrkivät transpiroimaan vähemmän vettä. Monien kasvien ominaisuudet myös aiheuttavat pienempää haihduntaa. Alueilla, joilla auringonsäteily on korkeimmillaan, kokonaishaihduntakin on korkeimmillaan, sillä silloin on tarjolla enemmän aurinkoenergiaa haihduttamaan vettä. Monilla kuivilla ja kuumilla alueilla kokonaishaihdunta voi ollaki jopa 100 prosenttia.
Sään ja kasvillisuuden vaikutuksia kokonaishaihduntaan voidaan kuvata vertailuluvuilla ja kertoimilla. Ilmaston vaikutusta kuvataan määrittelemällä, montako millimetriä vettä päivässä haihtuisi hyvin kastellulta nurmipinnalta kyseisessä ilmastossa. Nämä vertailuluvut, ET₀, vaihtelevat lauhkeassa ilmastossa kosteuden ja lämpötilan mukaan välillä 1-9 mm/vrk ja tropiikissa 2-8 mm/vrk. Kasvuston tyypin vaikutusta kuvataan kertoimella Kc: hyvin kasteltuna kukin kasvustotyyppi haihduttaisi Kc * ET₀ mm/vrk. Kolmas korjauskerroin KS tulee kasvuston tilan ja ympäristöstressin kautta: kasveilla ei aina ole käytettävissään tarpeeksi vettä tai muusta syystä ne eivät pysty haihduttamaan Kc * ET₀ mm/vrk, vaan vähemmän, Kₛ* Kc * ET₀. Tyypillisesti KS on pienempi kuin yksi ja Kc on suurempi kuin yksi.
Evapotranspiraatio voidaan määrittää lysimetrillä eli eristämällä kasvusto ympäristöstään ja punnitsemalla sen massassa tapahtuvat muutokset ja vähentämällä tästä sademäärä. Käytännössä maamassojen eristäminen ja punnitseminen niin että kasvusto pysyisi samanlaisen ympäristöstressin alaisena kuin ympäröivä kasvusto, on vaikeaa tai mahdotonta. Haihtumista avoimesta vesipinnasta voidaan mitata haihduntapannulla, mutta se ei ota kasvillisuuden vaikutusta huomioon. Niinpä ET₀ määritetään yleensä empiirisillä yhtälöillä sääsuureista laskemalla. Yhdistyneiden kansakuntien elintarvike- ja maatalousjärjestön (FAO) asiantuntijapaneeli suositteli vuonna 1990 Penmanin ja Monteithin yhtälön käyttämistä tähän.
Geoffroynhämähäkkiapina

Tuntomerkit

Geoffroynhämähäkkiapinan ruumis on noin 38-63 cm pitkä, häntä on 20-89 cm ja painoa on noin 6 kg. Hännän viimeinen neljännes on hyvin taipuisa, alapuoleltaan karvaton ja hyvin tuntoherkkä. Hännän kaljussa ihossa on jokaisella yksilöllä eri tavalla kulkevia linjoja.

Lisääntyminen

Naaras saa yhden poikasen noin 20 viikon kantoajan jälkeen; se on emostaan riippuvainen noin 10 kuukauden ajan.
Porlammen motti

Kenraalimajuri

Sotavankeja saatiin  9 000, joiden mukana oli  43. divisioonan komentaja kenraalimajuri Vladimir Kirpitšnikov.  Hän oli jatkosodan korkea-arvoisin sotavanki, jonka suomalaiset onnistuivat saamaan.
Kenraalimajuri kirjoitti suomalaisten pyynnöstä käsityksensä divisioonan tuhoutumiseen johtaneista syistä. Siinä hän ylistää suomalaisen sotilasjohdon koulutuksen ja suunnitelmien hyvän toimivuuden käytännössä. Omiaan hän ei kehunut millään muotoa ja erityisesti hän tuomitsi oman divisioonansa poliittisen komissaari Terihovin, jonka hän pyysi ampumaan välittömästi, jos löydetään. Kenraalimajurin mukaan iskukykyistä armeijaa ei kyetty luomaan järjestelmän johdosta. Täysin sotilaallista koulutusta vailla olevat poliittiset komissaarit estivät kaiken luovan ja oma-aloitteisen rohkean toiminnan. Haukkuja sai myös heikko tiedustelu, huono tilannearvio ja hidas päätöksen teko. Viipurin kolmelta divisioonalta puuttui myös kokonaan koordinointi  ja jokainen divisioona operoi omaan laskuunsa.

TASSin toimittaja ja valokuvaaja

Vankien joukossa oli myös Neuvostoliiton virallisen tietotoimiston TASSin Pietarin osaston toimittaja Mihail Grinberg ja valokuvaaja Eduard Šashin. He olivat toimineet sotakirjeenvaihtajina Kannaksella. Kuulusteluissa he uskoivat vakaasti Saksan ja Suomenkin voittavan sodan. Erityisesti Grinberg kertoo auliisti näkemyksiä ja kokemuksia sodasta, Šashin lähinnä tyytyy täydentämään edellisen käsityksiä. Työssään he eivät kertomuksensa mukaan olleet juuri löytäneet uutisoitavaa Kannakselta, jota olisi kannattanut lähettää eteenpäin.
He olivat kovasti yllättyneitä hyvästä kohtelusta sotavankeudessa ja pelkäsivät kovasti paluuta Neuvostoliittoon. Miehet olivat juutalaisia.

Kaatuneet ja haavoittuneet

Kaatuneita haudattiin motista kaikkiaan 7 000.
Venäläisten haavoittuneiden evakuointi alkoi välittömästi motin lauettua. Haavoittuneita kertyi sidonta ja kenttäsairaaloihin lähes tuhat.
Grandeville

Alkutaival

Alkuperäiseen kokoonpanoon kuului Jouni Aslak Raatikainen (laulu/kitara), Aki Sihvonen (kitara/taustalaulu), Juho Alanko (basso/taustalaulu), Samuli Rautiainen (koskettimet) ja Eemeli Jaskio (rummut). Kaikki asuivat Savonlinnassa ja yhteisistä soittoympyröistä muodostui kuin itsestään yhtye, joka alkoi toteuttaa hyväntuulisen rock-musiikin perusperiaatteita. Yhtye teki kaksi demoa, joista ensimmäisen, kolmiraitaisen äänitteen, nimellä Ecstasy.
Grandeville-nimellä julkaistu jälkimmäinen äänite, omakustanteinen Promotional Sounds, sai radiohuomiota sinkkuraidallaan Fragile. Kappale nousi YleX:n X-ryhmässä aalloille muutaman soittokerran verran. Muutamat nettiradiot sittemmin innostuivat soittamaan koko neljä raitaa käsittävän levyn ympäri useampaankin otteeseen.

Miehistönvaihdoksesta debyyttialbumi Verse Dramaan

Vuonna 2009 yhtyeen rumpali vaihtui ja jakkaralle istahti Matti Seväkivi. Samana syksynä alkoi pitkäsoiton äänittäminen ja kiivas sovitustyö. Tarkoituksena oli toteuttaa levy, jossa kuuluisi koko sävellyksellinen matka viimeiseltä viideltä vuodelta, parhaista paloista huippuunsa sovitettuna. Kaksi vuotta kestäneet äänitykset uudelleensovituksineen ja uusintaottoineen saatettiin viimein päätökseen keväällä 2011 Finnvox Studioilla. Miksauksen ja masteroinnin otti vastuulleen kitaraa yhtyeessä soittava Aki, jonka työpaikka Finnvox myös on. Levyprosessin aikana yhtyeen saundi muuttui entistä elektronisemmaksi, ja keikoilla nähdään ja kuullaan paljon aiempaan enemmän sähköä.
Levyn luonteeseen sopivaa nimeä pohdittiin kauan, ja lopulta ratkaisu löytyi näytelmäkirjallisuuden terminologiasta. "Verse Drama" -nimeä kantavan levyn julkaisuun lähti yhteistyökumppaniksi kansainvälinen levy-yhtiö Playground Music ja julkaisupäiväksi tuli 23. toukokuuta 2012. Levyn raidoista jo verkossa ollutta Take us Highta seuraamaan viralliseksi singlelohkaisuksi valittiin nopeahko ja melodramaattinen Mayflower.
Lugalzaggesi

Lugalzaggesi, tavallisin äänneasu sumerilaisen Umman kuninkaan nimelle Lugal-Zage-Si (lugal-zag-ge4-si = LUGAL.ZAG.GI4.SI 𒈗𒍠𒄄𒋛; joskus lausutaan Lugalzagesi tai "Lugal-Zaggisi") hallitsi noin 2359–2335 eaa. tai 2296–2271 historiantutkijoiden laatiman "lyhyen kronologian" mukaan. Lugalzaggesi yhdisti koko Sumerin ja oli viimeinen Sumerin kuningas ennen seemiläisen Akkadin Sargonin nousua.

Lugalzaggesin valtakunta

Lugalzaggesia on väitetty ensimmäiseksi koko Sumerin yhdistäneeksi kuninkaaksi, mutta varmaa tämä ei ole. Lugalzaggesi kukisti Kišin Ur-Zababan, Lagašin uudistajakuninkaana pidetyn Urukaginan, Urin, Nippurin, Larsan ja Urukin, jonne siirsi pääkaupunkinsa. Lugalzaggesi hävitti Umman vanhan vihollisen Lagašin temppelialueen ja edisti omien sanojensa mukaan Sumerin hyvinvointia kaivauttamalla peltojen kastelukanavia kaikkialla muualla kuin Lagašissa.
Lugalzaggesi väitti Enlil-jumalan antaneen hänelle "ylä- ja alameren väliset alueet", ja hänen valtansa saattoi ulottua Välimereltä Persianlahdelle. Lugalzaggesi saattoi tehdäkin ryöstöretken Välimerelle. Lugalzaggesi hallitsi 25 tai 34 vuotta, eri teksteissä on ristiriitaisia tietoja. Lugalzaggesin
valta päättyi tylysti Akkadin Sargonin suorittamaan valloitusretkeen. Sargon repi Urukin muurit alas ja vei Lugalzaggesin kahleissa Nippurin Enlilin temppeliin.
Sergei Saltykov

Sergei Saltykov (ven. Серге́й Василиевич Салтыков, 1726 – 1765) oli venäläinen upseeri ja kamariherra. Saltykovin suku kuului Venäjän vanhimpiin ja hänen isänsä toimi tsaarittaren adjutanttina. Parhaiten Saltykov tunnettiin Katariina Suuren ensimmäisenä rakastajana, ja tsaarittaren omien muistelmien mukaan Saltykov oli Paavali I:sen isä.
Bolgar

Historia

Kaupungin läheisyydessä sijaitsee historiallinen Bolğarin kaupunki. Nykyinen kaupunki perustettiin vuonna 1781 nimellä Spassk. Vuonna 1926 kaupungin nimi muutettiin muotoon Spassk-Tatarski ja vuonna 1935 muotoon Kuibyšev (tataariksi Kuybışev), jolloin siitä tuli Kuibyševin piirin eli nykyisen Spasskin piirin keskus. Vuonna 1953 kaupunki siirrettiin lähemmäksi historiallista edeltäjäänsä Kuibyševin tekojärven tieltä. Vuonna 1991 kaupunki sai nykyisen nimensä.
Born to Defense

Born to Defence (kiinaksi 中華英雄) on vuonna 1986 julkaistu hongkongilainen toimintaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Jet Li, Zhao Erkang, Song Jia, Kurt Roland Petersson, Dean Harrington, Mark King, Paulo Tocha, Cho Wing, Dion Lam ja Tony Yuen. Elokuvan on ohjannut Jet Li.
Linotype GmbH

Linotype on yritys, joka myy ja lisensoi kirjaintyyppejä. Linotype on nykyisin osa Monotype Imaging -konsernia.
Alun perin Linotype valmisti latomakoneita. Linotype-latomakoneen keksijä Ottmar Mergenthaler perusti yrityksen vuonna 1890 New Yorkissa nimellä Mergenthaler Linotype Company. Yhtiö alkoi 1900-luvun alussa kehittää myös omia kirjaintyyppejä latomakoneitaan varten.
Linotype avasi tytäryritykset mm. Englantiin ja Saksaan, ja vuonna 1948 Linotype GmbH:n Frankfurtin haarakonttorista tuli Saksan yrityksen päätoimipiste. Linotype alkoi myös hankkia omistukseensa eri kirjasinvalimoita – mm. D. Stempel AG, Haas’sche Schriftgießerei ja Deberny & Peignot – ja niiden kirjaintyyppien oikeuksia. Linotype lopetti 1970-luvulla kohopainokoneiden valmistuksen ja alkoi kehittää valolatomakoneita.
1980-luvulla Linotype alkoi myydä laajaksi kasvaneen kirjaintyyppikokoelmansa lisenssejä muiden valmistajien käyttöön. Merkittävin lisensointi oli tunnetuimpien Linotypen kirjaintyyppien oikeuksien myynti Adobelle, joka alkoi markkinoida niitä PostScript Type 1 -fontteina.
Vuonna 1997 Linotypen kirjaintyyppien kokoelma muodosti oman osaston, jonka johtoon tuli Bruno Steinert. Siitä kehittyi yksi maailman laajimmista fonttikirjastoista, Linotype Library. Vuonna 2005 Linotype Library muutti nimekseen Linotype GmbH, ja vuonna 2006 Monotype Imaging osti sen. Linotype jatkaa kuitenkin itsenäisenä yksikkönä.
Ara Güler

Ara Güler (16. elokuuta 1928 Istanbul, Turkki – 17. lokakuuta 2018) oli turkkilainen kuvajournalisti. Güler tapasi Henri Cartier-Bressonin ja Marc Riboudin, ja liittyi myöhemmin Magnum Photos -kuvatoimistoon. Gülerin kuvia on julkaissut muun muassa Time, Life, Horizon ja Newsweek. Güler on kuvannut Turkin lisäksi muun muassa Iranissa, Kazakstanissa, Afganistanissa, Pakistanissa, Intiassa, Keniassa ja Uudessa-Guineassa.
Güler on kuvannut muun muassa seuraavia henkilöitä: Winston Churchill, Indira Gandhi, Maria Callas, John Berger, Bertrand Russell, Willy Brandt, Alfred Hitchcock, Ansel Adams, Imogen Cunningham, Marc Chagall, Salvador Dalí ja Pablo Picasso.
Rifin tasavalta

Historia

Marokko oli vuoden 1912 Fezin sopimuksella jaettu kahteen osaan, Espanjan hallitsemaan pohjoiseen eli Espanjan Marokkoon ja maan eteläosan käsittäneeseen Ranskan Marokkoon.
Pohjoisessa asuneet Rifin berberit olivat vuodesta 1920 lähtien käyneet espanjalaisia vastaan Rifin sotaa. Sotamenestyksen ansiosta he irtautuivat 18. syyskuuta 1921 päällikönsä Mohammed Abd el-Krimin johdolla Espanjan ja Marokon sulttaanin Yusefin alaisuudesta. Rifin tasavalta perustettiin helmikuun 1. päivänä 1923. 
Tilanne sodassa muuttui ratkaisevasti vuoden 1925 loppupuolella, kun Espanja sai avukseen Ranskan armeijan joukkoja. Seurauksena oli Rifin tasavallan luhistuminen toukokuussa 1926, ja alueesta tuli jälleen osa Espanjan Marokkoa.

Maantiede

Välimeren rannikolla sijaitseva Rif on suurimmaksi osaksi vuoristoa. Alueella on kuitenkin myös vehreää tasankoseutua. Rifin tasavalta käsitti noin 3/4 Rifin alueesta. Espanjalaisten hallussa pysyivät itäisimmät ja läntisimmät osat. 
Suurimpia kaupunkeja Rifin tasavallan alueella olivat Imzouren, Taza ja Al Hoceima

Hallinto

Rifin tasavallan valtionpäämiehenä toimi heimopäällillö Abd el-Krim, joka oli jo vuoden 1921 itsenäisyysjulistuksesta lähtien johtanut aluetta emiirin nimikkeellä. Hallituksessa oli viisi ministeriä. Pääministerin virkaa hoiti koko valtion olemassaolon ajan Ben Haji Hatmi.
Hallinnollisena elimenä toimi kansalliskokous, jonka johtajana oli valtionpäämies el-Krim. Paikallishallinosta huolehtivat heimot ja paikallisneuvostot.
Rifin tasavallan pääkaupunki oli pieni Ajdirin kylä, joka sijaitsee noin 7 kilometriä Rifin tasavallan suurimman kaupungin Al Hoceiman eteläpuolella.

Valuutta

Valtiolla oli myös oma rahayksikkö, Rifin tasavallan riffan. Se ei ollut tiettävästi milloinkaan virallisesti käytössä, vaan maksuvälineinä olivat Espanjan ja Ranskan valuutat. Englantilainen asekauppias ja salakuljettaja Charles Gardiner painatti 1 ja 5 riffanin seteleitä, joita ei kuitenkaan laskettu liikkeelle.
Aleksandr Linevski

Aleksandr Mihailovitš Linevski (ven. Александр Михайлович Линевский; 3. toukokuuta 1902 Pietari – 20. helmikuuta 1985 Petroskoi) oli venäläinen kirjailija ja tiedemies.
Aleksandr Linevski syntyi rautatieläisen perheeseen. Valmistuttuaan oikeustieteellisestä oppilaitoksesta hän työskenteli vuosina 1918–1923 arvioijana Veliki Ustjugin metsätaloudessa. Palattuaan Pietariin hän alkoi opiskella maantieteellisessä instituutissa, joka sittemmin muuttui Leningradin yliopiston maantieteelliseksi tiedekunnaksi. Kesällä 1926 Linevski johti Sorokan läheltä löydettyjä kalliopiirroksia tutkinutta retkikuntaa.
Valmistuttuaan yliopistosta vuonna 1929 Linevski muutti Petroskoihin, jossa hän työskenteli paikallisessa tutkimusinstituutissa ja julkaisi useita Neuvosto-Karjalan arkeologiaa, historiaa, kansatiedettä ja suullista kansanperinnettä käsitteleviä tutkimuksia. Vuonna 1944 hänelle myönnettiin historian kandidaatin oppiarvo. Linevski johti myös Karjalan proletaarikirjailijoiden venäjänkielistä jaostoa ja oli mukana perustamassa Karjalan kirjailijaliittoa. Vuonna 1938 hänet hyväksyttiin Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi.
Linevskin ensimmäiset tutkimusmatkoiltaan kirjoittamat kuvaukset ilmestyivät vuosina 1925–1926. Myöhemmin Vokrug sveta (”Maailman ympäri”), Vsemirnyi sledopyt (”Maailmankävijä”) ja Mir prikljutšeni (”Seikkailujen maailma”) -lehdissä julkaistiin hänen kertomuksensa Sovetskaja mašina vremeni (”Neuvostoaikakone”) ja pienoisromaani Kivikirjan sivuja (Listy kamennoi knigi). Jälkimmäinen ilmestyi laajennettuna kirjana vuonna 1939. Siinä kirjailija kuvaa esihistoriallisten ihmisten elämää tutkimiensa kivipiirrosten pohjalta. Yli kolmenkymmenen vuoden ajan Linevski laati historiallista romaania Belomorje (”Vienanmeren rannikolla”), joka valmistui vuonna 1968.
Tieteellisestä ja kaunokirjallisesta toiminnastaan Linevskille on myönnetty Karjalan tasavallan valtionpalkinto (1969), Työn punaisen lipun ja Kansojen ystävyyden kunniamerkit.
Munsbachin rautatieasema

Munsbachin rautatieasema (luxemburgiksi Gare Minsbech, ransk. Gare de Munsbach, saks. Bahnhof Munsbach) on juna-asema Itä-Luxemburgissa. Asemalla pysähtyy Regionalbahn-juna Luxemburgin kaupungista Saksan rajalle Wasserbilligiin.
Friedrich Albert Lange

Friedrich Albert Lange (28. syyskuuta 1828 – 23. marraskuuta 1875) oli saksalainen filosofi ja sosiologi. Hänet tunnetaan ennen kaikkea varhaista uuskantilaisuutta edustaneesta materialismia kritisoineesta pääteoksestaan Geschichte des Materialismus (”Materialismin historia”, 1866).
Lange syntyi Waldissa lähellä Solingenia teologi Johann Peter Langen poikana. Hän opiskeli Duisburgissa, Zürichissä ja Bonnissa. Vuonna 1852 hän aloitti opettajana Kölnissä, vuonna 1853 filosofian privatdozentina Bonnissa, ja vuonna 1858 opettajana Duisburgissa. Hän erosi, kun hallitus kielsi opettajia osallistumasta poliittiseen toimintaan.
Tämän jälkeen Lange aloitti toimittajana ajaakseen poliittisia ja yhteiskunnallisia uudistuksia. Samaan aikaan hän kirjoitti myös useita teoksia. Vuonna 1866 hän muutti Winterthuriin lähelle Zürichiä Saksan tilanteen vuoksi, ja löysi yhteyksiä demokraattiseen sanomalehteen nimeltä Winterthurer Landbote. Vuonna 1869 hän toimi privatdozentina Zürichissä, ja seuraavana vuonna professorina. Sveitsin ranskalaissympatiat Ranskan–Preussin sodassa johtivat hänen pikaiseen eroonsa. Samalla hän luopui politiikasta. Vuonna 1872 Lange hyväksyi professorinviran Marburgin yliopistossa. Hän kuitenkin kuoli jonkin ajan päästä sairauden uuvuttamana.
Lehtokerttuli

Levinneisyys

Lehtokerttulia tavataan pesivänä Yhdysvaltain itäosissa sekä talvehtivana Väli-Amerikassa ja Etelä-Amerikan pohjoisosissa. Lajin populaatio on hyvin suuri, mutta sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tweed (kangas)

Tweed on karstavillasta yleensä toimikkaaksi kudottu kangas, jota käytetään perinteisesti erityisesti pukujen ja päällystakkien valmistamiseen.
Tweedkangas on kestävää ja vettä hylkivää. Kangas on usein karheaa, mutta toimikasrakenne tekee siitä tiivisrakenteisenakin taipuisaa. Tweed voidaan valmistaa myös palttinaksi, mutta tämä sidos ei jousta. Yleisimmät kuviot ovat ruudut tai kalanruoto. Hienovaraisia värivaikutelmia saadaan käyttämällä kaksi- tai kolminkertaiseksi kerrattuja lankoja, joiden säikeet ovat erisävyisiä.
Perinteiset tweedpukineet ovat olleet erityisen suosittuja urheilullisissa metsästys- ja kalastusasuissa. Naisten vaatetusmuodin tunnetuimpia tweedasusteita ovat olleet Coco Chanelin kevyistä tweedkankaista suunnittelemat ja nauhoin reunustetut jakkupuvut. Uusi tweedkankaiden käyttöalue ovat erilaiset vanhat tai uusvanhat äänenvahvistimet  , joissa kangas peittää kaiuttimia. 2000-luvun pukine- ja asustesuunnittelijat sekä muodinluojat ovat myös ottaneet tweedit valikoimiinsa.

Nimen alkuperästä

Tweedkankaan alkuperäinen skotinkielinen nimi oli tweel (toimikas, (englanniksi) twill), joka juontuu sen suosituimmasta sidoksesta. Nimeä on selitetty myös niin, että noin 1830 muuan lontoolainen kauppias olisi saanut tweelejä koskeneen kirjeen Hawichissa sijainneelta liikkeeltä. Kauppias kuitenkin erehtyi lukiessaan käsin kirjoittua tekstiä ja otaksui, että kyseessä olisi Skotlannin rajaseudulla sijaitsevan tekstiiliteollisuuskeskuksen halki virtaavan Tweed-joen mukaan nimetty tuotemerkki. Tämä seurauksena tuotteita mainostettiin nimellä tweed, jota nykyisin käytetään.
Tapio Hiisivaara

Tapio Felix Hiisivaara (16. kesäkuuta 1907 Helsinki  – 25. joulukuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen toimittaja, kirjailija ja kääntäjä.

Henkilöhistoria

Tapio Hiisivaaran vanhemmat olivat peltiseppä Felix Hjalmar Hiisivaara ja Emilia Lindberg. Vuosina 1927-1930 Hiisivaara teki useita ulkomaanmatkoja Eurooppaan, Afrikkaan sekä Etelä- ja Pohjois-Amerikkaan. Näiden matkojen aikana hän teki erilaisia tilapäistöitä esimerkiksi merimiehenä ja brasilialaisena karjapaimenena, vacqueirona. 1930-luvulla Hiisivaara työskenteli toimittajana eri lehdissä: 1931–1932 Pohjanmaan Kansassa, 1932-1937 Kansan lehdessä ja 1931 sekä 1937–1945 Suomen Sosialidemokraatissa. Talvi- ja jatkosodassa Hiisivaara toimi ensin joukkueenjohtajana ja sitten tk-miehenä.  Hiisivaara julkaisi tällöin myös ensimmäisen kirjansa, Olinhan siellä minäkin, joka kertoi hänen talvisotakokemuksistaan. Sotavuosien jälkeen Hiisivaara oli Suomen Kuvalehden ja Finlandia Pictorialin toimittajana 1949 ja Viikkosanomien päätoimittajana 1952–1953.
Sodan jälkeen 1945 Hiisivaara ryhtyi täyspäiväiseksi kirjailijaksi jonka erikoisalaksi tulivat vauhdikkaat matkakirjat.  Hän julkaisi samana vuonna matkakirjan Myrkkynuolia, kahvia ja banaaneja jossa hän kuvasi 1920-luvulla tekemäänsä matkaa Rio de Janeirosta Montevideoon.  Vuosien 1949-1955 välillä Hiisivaara taas matkusteli laajalti, tällä kertaa Turkissa, Espanjassa ja Saharan autiomaassa.  Espanjan matkasta Hiisivaara teki kirjan Hurja, viehkeä Espanja (1949) ja Turkin matkan tuloksena oli kirja Tarunhohteinen Turkki (1950).  Viimeinen Hiisivaaran matkakirjoista oli 1955 julkaistu Polttavaa hiekkaa jossa aiheena oli hänen Algerian matkansa.
1950-luvun puolivälin jälkeen Hiisivaara keskittyi käännöstöihin ja tietokirjojen julkaisuun. Hän käänsi suomeksi monia ensimmäistä ja toista maailmansotaa sekä vuonna 1967 Lähi-idässä käytyä kuuden päivän sotaa kuvanneita teoksia.  Hiisivaara käänsi myös Fredric Brownin, Carter Brownin, Mickey Spillanen, Ross Macdonaldin, Eric Amblerin ja  Leon Uriksen kirjoja.  1959–1960 ilmestyi Hiisivaaran suomeksi toimittamana Kurt von Tippelskirchin Toisen maailmansodan historia ja 1962–1963 William L. Shirerin Kolmannen valtakunnan nousu ja tuho.
Tapio Hiisivaara oli naimisissa vuodesta 1942 kustannusvirkailija Sirkka Liisa Kokon kanssa.
Tammisalon kirkko

Tammisalon kirkonkello

Kirkon aarteena pidetään tummaäänistä kirkonkelloa, joka on valettu Pariisissa vuonna 1894. Kellon valoi monipuolinen kuvanveistäjä ja taiteilija Sigurd Wettenhovi-Aspa. Esikuvana oli italialaisen kellonvalajan tekemä kello. Elämän ja kuoleman kello -nimeä kantava kello oli alun perin tarkoitettu pariisilaiseen nunnaluostariin, mutta päätyi Pariisin maailmannäyttelyyn. Kello oli kaupan ja ostajiakin oli. Vapaaherra Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen havitteli kelloa Viipurin tuomiokirkkoon, mutta kello oli liian kallis. Se päätyi kuitenkin säilytettäväksi Ateneumiin. Helsingin seurakunnat ostivat kellon. Kun kirkon suunnitellut arkkitehti Silvennoinen oli tarkoitus siunata Tammisalon kirkossa vuonna 1969, kirkon tapulissa ei vielä ollut kelloa. Niinpä seurakuntayhtymä sijoitti Pariisista hankitun kellon Tammisalon kellotapuliin.
Arturo Pratin asema

Kapteeni Arturo Pratin asema on Chilen omistuksissa oleva pieni asema Etelämantereella Greenwich-saarilla, Etelä-Shetlannin saaristossa. Asema avattiin 6.2.1947, joten se on vanhin Chilen omistama asema Antarktiksella. Asemalla on tehty muun muassa meteorologista tutkimustyötä kesäisin, mutta ennen vuotta 2004 se toimi vielä ympärivuotisesti. Aseman koordinaatit ovat 62°30′S 59°41′W.
HMS Royal Adelaide

Palvelus

Alus muutettiin emälaivaksi vuonna 1860, ja se myytiin vuonna 1905.
Pyyhekumi

Pyyhekumi on kumista tai muovista valmistettu apuväline, jolla pyyhitään pois kirjoitettua tekstiä tai piirroksia. Pyyhekumi on yleensä tarkoitettu lyijykynän jäljen poistoon. Tavallinen pyyhekumi pyyhkii melko huonosti puuvärikynän jälkeä, mutta erityiset kovat muovista valmistetut pyyhekumit voivat poistaa jopa kuulakärkikynän ja teknisen tussipiirtimen jälkeä. Pyyhekumeja on erikokoisia ja erilaiseksi muotoiltuja, jopa hajustettuja. Joissakin lyijykynissä on pyyhekumi kynän päässä. Teknisessä piirtämisessä käytetään usein kynämäiseen hylsyyn asetettavaa tankomaista pyyhekumia. Kumittamisessa voidaan käyttää apuna ohutta metallilevymallinetta, jonka reikien avulla kumittamisen voi kohdistaa pienelle alueelle.
Callicebus aureipalatii

Koko ja tuntomerkit

Callicebus aureipalatii -apinat ovat perusväritykseltään oranssin ruskeita, niillä on kullanvärinen pää ja valkotupsuinen häntä.

Levinneisyys ja elinympäristö

Laji elää luonnonvaraisena Boliviassa Andien alarinteiden metsissä. Sen levinneisyysalue ulottuu mahdollisesti myös Perun puolelle.

GoldenPalace.com

Lajin erikoinen englanninkielinen nimi, GoldenPalace.com Monkey, juontuu CharityFolks.comin vuonna 2005 järjestämästä hyväntekeväisyyshuutokaupasta, jossa kohteena oli uuden apinalajin nimeäminen. GoldenPalace.com-verkkokasino voitti huutokaupan 650 000 dollarin huudolla ja sai nimetä apinalajin mielensä mukaan. Huutokaupan tuotto meni Madidi-kansallispuistolle, josta aiemmin tieteelle tuntemattoman lajin löysi ryhmä tutkijoita. Lajin tieteellisen nimen jälkiosa tarkoittaa ”kultaista palatsia”, viitaten GoldenPalace-verkkokasinoon.