google/wiki40b huggingface dataset:
Simo Alitalo

Simo Alitalo (s. 1954) on suomalainen ääni- ja mediataiteilija. Hän tekee ääni-installaatioita, tilateoksia ja radiotaidetta. Alitalo asuu Turussa ja työskentelee pääasiassa Turussa ja Helsingissä. Hän on opiskellut filosofiaa, musiikkitiedettä, kulttuurihistoriaa ja elokuvatutkimusta Turun yliopistossa  ja valmistelee taiteen väitöstyötä Kuvataideakatemiassa aiheena äänitaide. Hän on tehnyt myös kokeellisia feature-ohjelmia Yle Radio 1:n Radioateljeelle sekä toiminut äänitaiteen kuraattorina ja luennoitsijana.
Alitalo on myös opettanut muun muassa äänen ja kuvan suhdetta audiovisuaalisissa medioissa kuten elokuvassa. Hän toimii aktiivisesti kansainvälisissä äänitaiteen yhteisöissä ja on esimerkiksi World Forum for Acoustic Ecology -järjestön perustajajäseniä. Hänen ääni-installaatioitaan on ollut esillä Suomen lisäksi useissa Euroopan maissa sekä Australiassa, Kanadassa, Uudessa-Seelannissa ja Yhdysvalloissa.
Radioateljeelle Alitalo on tehnyt kymmeniä ohjelmia. Yhdessä runoilija Markku Innon kanssa hän on tehnyt lukuisia amerikkalaisen ja eurooppalaisen nykyrunouden esittelyjä. ”Liipoon laulu, turkulaista runon poljentoa” -ohjelma sai YLEn kunniamaininnan vuonna 2004 (Koura 2004).
Syksyllä 2010 Alitalo kuratoi Aboa Vetus & Ars Nova museoon Klangi-äänitaidenäyttelyn yhdessä Tuike Alitalon ja Silja Lehtosen kanssa. Klangi on merkittävin Suomessa järjestetty äänitaiteen esittely, jossa oli teoksia seitsemältä kansainvälisesti tunnetulta äänitaiteilijalta Euroopasta, Kanadasta ja Australiasta.
Turku 2011 kulttuuripääkaupunkivuoden yhteydessä Alitalo oli taiteellisena suunnittelijana Suomen Akustisen Ekologian Seuran hankkeessa ”Turku kuuntelee” ja toteutti kulttuuripääkaupunkisäätiön tilaustyönä juhlavuoden avajaisiin tammikuussa 2011 Aurajoksisinfonian, joka oli ääniperformanssi laivan sumutorville, mustaruutikanuunoille, sireeneille ja puhallinsoittajille.
Vuonna 2011 tilasi The Collection museo Lincolnissa, Itäisessä Englannissa Alitalolta mittavan 16-kanavaisen ääniteoksen ”Carta de Ausuculto”. Teos oli äänimuotokuva Lincolnin lähistöllä entisöitävästä muinaisesta lehmuslehdosta. Alitalo äänitti metsän äänimaisemaa kolmen kuukauden residenssissä, keväällä kesällä ja syksyllä 2010. Residenssi oli osa Lontoon 2012 Olympialaisten kansainvälistä kulttuuri- ja taideohjelmaa.
Vuonna 2011 Alitalolle myönnettiin Taiteen valtionpalkinto.
Pär Landor

Pär Landor (s. 1963 Nauvo) on suomalainen toimittaja. Landor aloitti maaliskuun alusta 2014 turkulaisen Åbo Underrättelserin päätoimittajana, kun Torbjörn Kevin jäi eläkkeelle. 
Landor oli vuosina 1990–1996 Åbo Underrättelserin kakkostoimittaja. Vuodesta 2011 hän on toiminut multimediajournalismin lehtorina Turun ammattikorkeakoulussa ja sitä ennen Diakonia-ammattikorkeakoulun journalismin koulutusohjelman lehtorina. Vuosina 2001–2006 hän oli vapaa toimittaja ja mediayrittäjä. Hän oli paikallislehti Turkulaisen päätoimittaja 1996–2001.
Anne Tyler

Anne Tyler (s. 25. lokakuuta 1941 Minneapolis, Minnesota) on Pulitzer-palkittu yhdysvaltalainen kirjailija. Hänet tunnetaan muun muassa romaaneistaan Päivällinen koti-ikävän ravintolassa, Onnellinen matkamies ja Hengitysharjoituksia.

Lapsuus ja nuoruus

Anne Tyler on nelilapsisen perheen esikoinen. Hänen isänsä toimi kemistinä ja äitinsä sosiaalityöntekijänä. Hän vietti lapsuutensa kveekariyhteisöissä eri puolilla Pohjois-Carolinaa, joissa perhe eli luontaistaloudessa. Tämän epätavallisen kasvatuksen on sanottu vaikuttaneen hänen kykyynsä ”katsella tavallisten ihmisten maailmaa hieman etäisestä ja yllättävästä näkökulmasta”.
Tyler valmistui 19-vuotiaana Duke Universitystä Pohjois-Carolinassa ja jatkoi opintoja Columbia Universityssä New Yorkissa pääaineenaan Venäjän-tutkimus. Hän työskenteli kirjastonhoitajana ennen kuin muutti Baltimoreen Marylandin osavaltioon, jonne useimmat hänen tarinansakin sijoittuvat.

Kirjailijanura

Anne Tyler myöntää hyvin harvoin henkilökohtaisia haastatteluja, osallistuu kirjaesittelykiertueille tai esiintyy muutoinkaan julkisesti. Sähköpostihaastatteluihin hän suostuu helpommin.
Tylerin yhdeksäs romaani Päivällinen koti-ikävän ravintolassa (Dinner at the Homesick Restaurant), jota hän itse pitää tuotantonsa parhaana, oli ehdokkaana sekä Pulitzerin kirjallisuuspalkinnon että PEN/Faulkner -palkinnon voittajaksi vuonna 1983.
Kymmenes romaani Onnellinen matkamies (The Accidental Tourist) sai kirjallisuuskriitikoiden palkinnon (National Book Critics Circle Award) vuonna 1985, oli Pulitzer-ehdokkaana 1986 ja Lawrence Kasdan ohjasi siitä elokuvan Yksinäinen matkailija, pääosissa William Hurt ja Geena Davis. Vuonna 1989 Tylerin romaani Hengitysharjoituksia (Breathing Lessons) voitti Pulitzerin kirjallisuuspalkinnon.
Teatterilevityksen saaneen Yksinäisen matkailijan lisäksi useista muista Tylerin romaaneista on tehty Yhdysvalloissa televisioelokuvia.
Suomalaisen kustantajansa Otavan mukaan Tyler kuvaa usein perhettä, joka edustaa hänelle jännitteineen koko yhteiskuntaa. Merkitykselliset asiat piilevät näennäisen arkisten tapahtumien alla. Tylerin yksityisissä ja joskus kummallisissakin kertomuksissa tulevat esiin universaalit ihmissuhteiden ongelmat ja arvoitukset.
Tyler oli naimisissa iranilaisen psykiatrin ja kirjailijan Mohammad Modarressin kanssa tämän kuolemaan 1997 saakka. He saivat kaksi tytärtä, joista nuorempi Mitra on tunnettu kuvataiteilijana ja kirjankuvittajana.
Stepan Balmašov

Stepan Valerianovitš Balmašov (ven. Степа́н Валериа́нович Балмашёв, 15. huhtikuuta (J: 3. huhtikuuta) 1881 Arkangelin läänin Pinega – 16. toukokuuta (J: 3. toukokuuta) 1902 Pähkinälinna) oli venäläinen sosialistivallankumouksellinen.
Stepan Balmašov opiskeli Kazanin ja Kiovan yliopistoissa. Tammikuussa 1901 hänet pidätettiin opiskelijalevottomuuksiin osallistumisen takia ja määrättiin sotapalvelukseen. Syksyllä hän palasi yliopistoon, tutustui sosialistivallankumouksellisiin ja liittyi näiden taistelujärjestöön.
Huhtikuussa 1902 Balmašov ampui Pietarin Marian palatsissa Venäjän sisäministerin Dmitri Sipjaginin. Hänet hirtettiin Pähkinälinnan vankilassa. Sipjaginin murha oli alkuna sosialistivallankumouksellisten terrorikampanjalle.
Koirajärvi (Virrat, Kantoperä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Vaskuunjärven alueeseen (35.442) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 147,5 metriä mpy.
Kansojen ystävyyden monumentti

Kansojen ystävyyden monumentti eli Ystävät ja kylänmiehet on Helsingin Itäkeskuksessa sijaitseva kuvanveistäjä Antti Neuvosen veistos. Se pystytettiin YYA-sopimuksen 35-vuotismuistomerkiksi vuonna 1983. Muistomerkki sijaitsee Ystävyydenpuistossa Kauppakartanonkadun varrella vastapäätä Itäkeskuksen maamerkkiä.
Pronssiveistos esittää kymmentä tyyliteltyä ihmishahmoa – kahdeksaa aikuista ja kahta sylilasta – kokoontuneena yhteen. Lapset koskettavat toisiaan, luoden yhteyden kahden vastakkain seisovan ihmisryhmän välille. Hahmot seisovat matalalla kolmiportaisella kivijalustalla, jonka vieressä on pieni vesiallas ja suihkulähde, ”rauhan lähde”. Jalustaan kiinnitetyssä laatassa lukee latinaksi Monumentum amicitiae populorum (”Kansojen ystävyyden monumentti”). Korkein hahmo on 3,6 metriä korkea. Neuvonen on totutusta poiketen sijoittanut lapset miespuolisten hahmojen, siis isien eikä äitien syliin.
Helsingin Kaivopuiston rantaan oli jo vuonna 1968 pystytetty YYA-sopimuksen 20-vuotisjuhlien yhteydessä Essi Renvallin Rauhanpatsas. Aloitteen uudesta muistomerkistä ja puistosta Suomen ja Neuvostoliiton ystävyydelle teki 1970-luvun lopulla SKDL:n kaupunginvaltuutettu Kalevi Kilpi. Helsingin kaupunginhallitus julisti muistomerkistä vuonna 1978 kilpailun, johon tuli 48 ehdotusta. Voittajaksi valittiin kuvanveistäjä Antti Neuvosen ehdotus Ystävät ja kylänmiehet. Veistos liittyi YYA-sopimuksen 35-vuotisjuhliin. Se paljastettiin 9. marraskuuta 1983. Paljastuspuheen piti kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Harri Holkeri.
Helsinki lahjoitti vuonna 1984 Moskovan kaupungille Neuvosen veistoksen Rauhan lapset, joka on muunneltu versio Kansojen ystävyyden monumentin neljästä hahmosta. Se sijoitettiin Moskovan Ystävyydenpuistoon muiden ulkomailta lahjoitettujen veistosten joukkoon. Vastalahjana Moskovan kaupunki lahjoitti vuonna 1990 Helsingille Oleg Kirjuhinin veistoksen Maailman rauha, joka pystytettiin Hakaniemenrantaan.
Spinneri Magazine

Spinneri Magazine oli suomenkielinen harrasteautoiluun keskittynyt aikakauslehti, joka ilmestyi kuusi kertaa vuodessa.
Spinneri Magazine perustettiin vuonna 1998, jolloin lehteä ilmestyi neljä numeroa. Vuosikerrasta 1999 alkaen lehti ilmestyi kuudesti vuodessa.
Lehdessä esiteltiin ennen kaikkea kotimaisia, mutta myös ulkomaisia harrasteautoja erityisesti tekniikkaan, teknisiin muutoksiin ja viritykseen painottuen. Lehti pyrki käsittelemään harrasteautoilua yleisesti valikoimatta aiheita sen enempää valmistusmaan kuin vuosimallinkaan mukaan. Autoesittelyjen lisäksi lehdessä oli tapahtumareportaaseja sekä erilaisia tuotetestejä ja tee itse -artikkeleita. Spinneri Magazine pyrki aina olemaan mahdollisimman "lähellä" harrastajaa – siis lehden lukijaa. Tästä lehti sai myös kiitosta. Lehden tekijät ovat itsekin aktiivisia harrasteautoilijoita.
Lehteä kustansi alkuvaiheessa Edita Oy, mutta lehtikonseptin luoja ja lehden päätoimittaja Jari Sjöman osti Spinneri Magazinen kustannus- ja julkaisuoikeudet itselleen vuonna 2000, jolloin lehden kustantajaksi tuli Oy Spin Around Ab. Myöhemmin yritysjärjestelyjen myötä kustannustoiminta siirtyi Transformaatio Oy:lle, omistuspohjan säilyessä ennallaan.
Vuonna 2006 lehti muutti linjaansa enemmän tekniikkapainotteiseksi ja samalla esiteltiin uudistunut oranssimusta ulkoasu sekä uusi harrasteautoilun maailmaan sijoittuva sarjakuva "Krisse ja Keksa", jota piirtää Timo Ronkainen.
Viideskymmenes numero (4/06) ilmestyi elokuussa 2006. 10-vuotista taivaltaan Spinneri Magazine puolestaan juhli maaliskuussa 2008 ilmestyneen 10-vuotisjuhlanumeron muodossa. Lehden numero 6/2014 jäi sen viimeiseksi. Lehti oli yksi pisimpään Suomessa ilmestyneistä kotimaisista harrasteautolehdistä ja myös ensimmäinen kotimainen harrasteautolehti, joka avasi omat verkkosivut. Lehden ensimmäinen verkkoversio avattiin osoitteessa www.spinnerilehti.fi jo vuonna 1998. Sittemmin domain lyhentyi muotoon www.spinneri.fi.
Spinneri Magazinen päätoimittajana toimi sen perustamisesta lähtien Jari Sjöman.
Zero Mostel

Samuel Joel ”Zero” Mostel (28. helmikuuta 1915 – 8. syyskuuta 1977) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän voitti kolme Tony-palkintoa vuosina 1961, 1963 ja 1965.
Mostel syntyi New Yorkin Brooklynissä juutalaiseen perheeseen ja opiskeli City College of New Yorkissa. Hän joutui 1950-luvulla Hollywoodin mustalle listalle.
13. tammikuuta 1960 Mostel vammaantui liikenneonnettomuudessa, josta hänelle jäi pysyviä jalkavaivoja. Hänen tähdittämiensä tunnettujen töiden joukossa ovat musikaali Viulunsoittaja katolla (1964) ja näytelmäelokuvat Kevät koittaa Hitlerille (1968) ja Musta lista (1976). Hän vieraili The Muppet Show'ssa, joskin hänen jaksonsa esitettiin vasta postuumisti. 
Mostel menehtyi Philadelphiassa Pennsylvaniassa sairauskohtaukseen 62 vuoden ikäisenä.
Särkilammi (Ylöjärvi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,6 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Työtönjoen–Pitkäjärven alueeseen (35.352) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 136,2 metriä mpy.
Charles Morgan

Varhainen elämä

Morgan syntyi Bromleyssä Englannissa ja oli sukujuuriltaan englantilais-walesilainen perheen nuorin lapsi. Hänen vanhempansa olivat menneet naimisiin Australiassa, minne Morganin äidin vanhemmat olivat muuttaneet Walesin Pembrokeshirestä. Isän vanhemmat puolestaan olivat lähtöisin Englannin Gloucestershirestä ja Devonista. Charles Morganin isä Sir Charles Langbridge Morgan oli ammatiltaan rautatieinsinööri.

Nuoruus

Vuonna 1907 Morgan liittyi Kuninkaalliseen laivastoon ja kouluttautui Osbornen sekä Dartmouthin merisotakouluissa. Hän palveli merikadettina vuoteen 1913 asti. Tuolloin hän pyrki opiskelemaan Oxfordiin. Ensimmäisen maailmansodan ollessa puhkeamaisillaan Morgan kuitenkin liittyi uudelleen laivastoon ja hänet lähetettiin puolustamaan Antwerpenia. Morgan internoitiin Hollannissa, mikä oli omiaan antamaan hänelle aineksia menestysromaaniin Lähde. Sodan jälkeen hän alkoi opiskella Brasenose Collegessa Oxfordissa ja valmistui sieltä vuonna 1921.

Perhe

Koettuaan erään epäonnisen suhteen Morgan meni naimisiin walesilaisen romaanikirjailijan Hilda Vaughanin kanssa 6. kesäkuuta 1923. He saivat kaksi lasta: Shirleyn, josta tuli Angleseyn markiisitar, sekä Rogerin, josta tuli kirjastonhoitaja.

Työt

Osa Morganin varhaisista runoista julkaistiin Westminster Gazette -julkaisussa. 1920-luvulta vuoteen 1938 Morgan toimi The Times -lehden draamakriitikkona. Samoihin aikoihin hän kirjoitti New York Timesiin viikoittaisia artikkeleita Lontoon teatterista. Morganin artikkeleita julkaistiin lisäksi mm. Sunday Timesissa.
Morganin ensimmäinen näytelmä The Flashing Stream (1938) menestyi Lontoossa ja Pariisissa, mutta sai heikon vastaanoton New Yorkissa. Morganin teoksissa toistuvia teemoja ovat romanttinen rakkaus ja mystiikka.
Eläessään Morgan sai lukuisia tunnustuksia työstään, ja hänet nimitettiin myös eräisiin luottamustoimiin. Vuonna 1953 hänet valittiin kansainvälisen Pen-klubin johtoon. Suuresta suosiostaan huolimatta Morgan sai osakseen myös kielteistä arvostelua teostensa ylenmääräisen vakavuuden takia.
Morgan kuoli Lontoossa 6. helmikuuta 1958.
Veeti Vuorio

Seuraura

Vuorio on TuTon kasvatti. Hän oli kaudella 2011–2012 seuran C-nuorten paras maalintekijä I-divisioonan runkosarjassa kahdeksalla osumallaan. Seuraavaksi kaudeksi 2012–2013 Vuorio siirtyi Turun Palloseuraan. Kaudella 2013–2014 hän toimi seuran B-nuorten varakapteenina.
Kaudella 2014–2015 Vuorio debytoi TPS:n SM-liigajoukkueessa. Hän puki ensimmäiseen SM-liigaotteluunsa 7. maaliskuuta 2015 Tapparaa vastaan, mutta Vuorio ei saanut ottelussa kuitenkaan peliaikaa. Hän sai ensimmäisen kerran peliaikaa SM-liigassa toisessa ottelussaan runkosarjan päätöskierroksella 12. maaliskuuta 2015 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Vuorio sai jääaikaa 13.28 minuuttia. Hän palasi TPS:n liigakauden jälkeen takaisin seuran A-nuorten vahvuuteen ja voitti kauden päätteeksi Suomenmestaruuden. Kauden 2015–2016 Vuorio pelasi kokonaan TPS:n A-nuorissa. Hän vahvisti joukkuetta myös Junior Club World Cupissa.
Kaudeksi 2016–2017 Vuorio siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella kasvattajaseuransa TuTon Mestis-joukkueeseen. Hänen roolinsa jäi kuitenkin todella pieneksi ja Vuorio pelasi TuTossa alkukaudella vain kaksi ottelua. Hän pelasi suurimman osan alkukaudestaan lainalla Suomi-sarjajoukkue VG-62:ssa. Siirtorajan kynnyksellä, helmikuussa 2017 TuTo lainasi Vuorion loppukaudeksi TPS:n A-nuoriin.
Vuorio pelasi suurimman osan kaudesta 2017–2018 edelliskeväänä A-nuorten SM-liigaan nousseen TuTon A-nuorissa. Hän pelasi ison osan kaudestaan myös seuran Mestis-joukkueessa, jossa Vuorion varsinainen tulokaskausi toi 24 runkosarja- ja kymmenessä playoff-ottelussa tehot 1+2=3. Hän voitti kauden päätteeksi Mestis-hopeaa. Alkukaudella 2018–2019 Vuorio pelasi TuTossa 12 runkosarja- ja kaksi Suomen Cupin ottelua, kunnes joulukuussa 2018 seura lainasi hänet alustavasti tammikuun 2019 ajaksi Suomi-sarjajoukkue Forssan Palloseuraan, jossa Vuorio pelasi lopulta kauden loppuun. Hän jakoi pudotuspeleissä joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin voiton tehoilla 3+6=9. Syksyllä 2019 Vuorio antoi try-outin kautta näyttöjä TuToon, jonne hän sai syyskuussa vuoden mittaisen jatkosopimuksen.

Maajoukkueura

Vuorio on pelannut kolme nuorten maaottelua.
Dollart

Dollart (holl. Dollard, vanhastaan suomeksi Dollartti) on Alankomaiden ja Saksan välillä sijaitseva Pohjanmeren lahti, johon laskee Emsjoki. Lahti on 13 km pitkä ja 6–12 km leveä. Laskuveden aikaan suuri osa lahdesta on kuivana.
Dollart syntyi vuosina 1277–1287 Pohjanmeren tulviessa hävittäen 50 paikkakuntaa. Osa menetetystä maasta on sittemmin vallattu takaisin mereltä.

Rajakiista

Alankomaat ja Saksa ovat eri mieltä valtionrajan paikasta Dollartissa ja Emsin estuaarissa. Asialla on merkitystä Borkumin luoteispuolelle rakennettavan tuulivoimapuiston vuoksi.
Helmikuussa 2011 Google Maps herätti huomiota vetämällä rajaviivan Dollartin pohjoisrantaan niin, että saksalaisen Emdenin kaupungin satama-altaatkin olisivat kuuluneet Alankomaille.
Rukinlapa

Rukinlapa on rukkiin kiinnitettävä lautamainen, usein leikkauksin koristeltu kuontalonpidin.
Leimamerkki

Leimamerkki oli verojen perinnässä käytetty yleensä postimerkin kaltainen merkki. Paperinen leimamerkki kiinnitettiin liimalla asiakirjaan ja mitätöitiin leimaamalla. Termiä leimamerkki käytetään yleisnimenä laajalle joukolle erilaisia merkkejä, joista on käytetty itse julkaisuissa nimiä karttamerkki, leimamerkki, osakeantimerkki, veromerkki, autoveromerkki yms. Suomessa leimamerkit tulivat käyttöön vuonna 1865 ja viimeiset leimamerkit poistuivat käytöstä 1994. Ahvenanmaan maakunta julkaisi omia leimamerkkejään vuosina 1928–1978. Merkit poistuivat käytöstä 1990-luvulla.
Ennen leimamerkkejä leimaveron perinnässä käytettiin paperiarkkeja, joihin veron määrä oli ennalta leimattu. Näistä käytetään nimitystä "leimapaperi". Nämä tulivat Ruotsissa väliaikaisesti käyttöön 1661–1664 ja uudelleen vuodesta 1687 alkaen. Suomessa käytettiin ruotsalaisia leimapapereita vuoteen 1808, jonka jälkeen käyttöön tulivat rupla- ja kopeekkamääräiset suomalaiset leimapaperit. Vuodesta 1865 käytettiin markka- ja pennimääräisiä leimapapereita. Nämä poistuivat käytöstä 1920-luvulla.
Leimaverotuksen perinnässä on käytetty myös postimerkeistä eroavia muotoja, jotka luetaan leimamerkeiksi. Näitä ovat pääsylippumalliset huviveroliput (1922–1981), elokuvaveroliput (1948–1994) ja matkustajaverolippu (1968). Myös peli­kortit olivat leimaverotuksen alaisia. Jokaisen korttipakan ruutuässä oli varustettava veroleimalla vuodesta 1842 alkaen. Vero kumottiin vasta 1. marraskuuta 1983. Tämän lisäksi avaamattoman pakan ympärille kiinnitettiin veronauha.
Leimamerkeiksi luetaan myös tupakan valmisteveron perinnässä käytetyt veronauhat. Vuoteen 1919 tupakkaa verotettiin tuontitulleilla, mutta vuodesta 1919 eteenpäin valmisteverolla. Veron perintä osoitettiin myyntipakkauksiin kiinnitetyillä veronauhoilla.
Leimamerkkien keräily luetaan osaksi filateliaa.
Briana Banks

Elämäkerta

Banks syntyi Saksassa, hänen äitinsä oli yhdysvaltalainen ja isä saksalainen. Perhe muutti Britanniaan hänen ollessa 4-vuotias ja edelleen Yhdysvaltoihin hänen ollessa 7-vuotias. Hän muutti pois äitinsä luota 16-vuotiaana ottaen 14-vuotiaan siskonsa mukaansa. 18-vuotiaana hän sai siskonsa huoltajuuden. Hän teki teininä mallintöitä, päästen Teen Magazinen kanteen. Ennen uraansa pornoalalla hän työskenteli muun muassa tehden pizzaa, virkailijana taidekaupassa, arkistovirkailijana sekä sihteerinä.
Ollessaan 21-vuotias Banks vastasi lehti-ilmoitukseen, jossa haettiin malleja alastonkuviin. Hänen taiteilijanimekseen oli valittu Mirage, mutta hän ryhtyi käyttämään nimeä Briana Banks vuodesta 2000 lähtien. Hän on toiminut myös Penthousen mallina ollen kuukauden Penthouse Pet kesäkuussa 2001.
Tansanian–Sambian rata

Tansanian-Sambian rata (Tanzania Zambia Railway, lyhyesti englanniksi Tan-Zam) on Kiinan kansantasavallan Tansaniaan rakentama 1 860 kilometriä pitkä rautatie, joka valmistui 1976. Rakentaminen oli aloitettu lokakuussa 1970, mutta jo heinäkuussa 1968 oli lähetetty ensimmäinen kiinalainen asiantuntijaryhmä tutkimaan radan rakentamista.
Rata kulkee Kapiri Mposhista Lusakan pohjoispuolelta Dar-es-Salaamiin. Sambia vältti rautatien avulla Etelä-Afrikan tasavallan reittien käyttämisen. Rata sai alkunsa Julius Nyereren vierailulla Kiinan kansantasavaltaan helmikuussa 1965, kun hän pyysi Kiinaa auttamaan rautatien rakentamisessa Sambiaan. Tuolloin Tansanian osuus maailman kuparintuotannosta oli 15 %. Tätä aikaisemmin Nyerere oli pyytänyt apua Britannialta, Saksalta ja Maailmanpankilta tuloksetta. Kiinan kansantasavallan hallitus oli luvannut 988 miljoonan juanin korottoman lainan.
Rautatietä rakensivat kymmenet tuhannet Kiinasta tulleet kiinalaiset. Kaikkiaan 64 rakentajaa kuoli tauteihin ja villieläinten hyökkäyksiin. Lusakan esikaupungissa on hautausmaa kuolleille kiinalaisilla radanrakentajille. Tansanian hallitus oli toimittanut rakentajien käyttöön 50 asetta eläinten varalta.
Radassa on 320 siltaa ja 22 tunnelia. Sen varrelle tehtiin 93 asemaa.
1960-luvulta alkaen Kiinan kansantasavalta tuki Tansanian kehitystä enemmän kuin 2 miljardin dollarin arvosta. Kiinalaisvoimin rakennettu rautatie olisi ollut rahalliselta arvoltaan noin 680 miljoonaa dollaria. Vuosien aikaan Kiinan kansantasavalta rakensi Tansaniaan yli 100 tehdasta.
Viime vuosina on harkittu radan yksityistämistä kiinalaiselle yritykselle sen kunnossa pitämiseksi.
Korpinkivi

Korpinkivi on taikaesine, jota korppien väitettiin säilyttävän kielensä alla tai pesässään. Korppi sai siitä taikavoimia, joilla saattoi esimerkiksi tehdä itsensä tai pesänsä näkymättömäksi. Korpin tappaja sai joskus väitetysti kiven ja sen voimat itselleen.
Korpinkiveksi sanottu kivi on kulkenut eräässä suvussa Keski-Suomessa useiden sukupolvien ajan.
Inkojenkarvatonkoira

Ulkomuoto

Inkojenkarvatonkoira on melko pitkärunkoinen, hoikka eläin jonka selkälinja on hieman kaartuva. Sen pää on kiilanmuotoinen ja pitkänomainen ja kallo suhteellisen leveä. Kuono on suunnilleen yhtä pitkä kuin kallo. Hampaisto on useimmiten puutteellinen, kuten muillakin karvattomillakoirilla. Korvat ovat pystyt, kookkaat, ohuet ja teräväkärkiset. Rintakehä on syvä ja vatsalinja ylösvetäytynyt. Raajat ovat kapeat ja suhteellisen pitkät, ja liikkeet ovat lyhyet mutta nopeat. Suhteellisen pitkä häntä on alaskiinnittynyt ja vaakasuoraan kannettu.
Päässä, selässä, raajoissa ja hännän päässä voi olla jonkin verran karvaa. Ihon pääväri on hyvin vaalea, lähes valkoinen, jossa on tummempia läiskiä. Sen nimitys perro flora eli "kukkaiskoira" johtuu juuri kyseisestä värityksestä.
Rodusta on kaksi kokomuunnosta, iso (medio, sananmukaisesti "keskikokoinen") ja pieni (pequeno). Ison säkäkorkeus on 40-50 cm ja paino 8-12 kg, pienen säkäkorkeus 25-40 cm ja paino 4-8 kg.

Luonne ja käyttäytyminen

Inkojenkarvatonkoira on eloisa, valpas ja erittäin nopea. Se on huomattavasti perunkarvatontakoiraa alkukantaisempi, ja se on usein arka ja vieraisiin epäluuloisesti suhtautuva. Se sopii parhaiten ihmisille joilla on aiempaa kokemusta alkukantaisista koirista. Rodun rooli on nykyisin useimmiten toimia seurakoirana, mutta sillä on myös erinomaisia käyttöominaisuuksia mm. vahtikoirana.

Alkuperä

Rodun tarkkaa ikää ei tiedetä, mutta sen täytyy olla erittäin vanhaa perua. Inkat pitivät sitä pyhänä ja uskoivat sen olevan lahja jumalilta. Sitä syötiin tiettyjen rituaalien yhteydessä, sillä sillä uskottiin myös olevan parantavia ominaisuuksia. Sen sanotaan juosseen ulkona vain öisin, mahdollisesti vähäpigmenttisen ja siten myös erittäin herkän ihonsa vuoksi. Tummaihoinen perunkarvatonkoira vastaavasti pystyi oleilemaan päivisin auringossa helteisemmälläkin säällä. 
Tiedemiehet ja kynologit ovat eri mieltä siitä pitäisikö perun- ja inkojenkarvatonkoira luokitella samoiksi vai eri roduiksi. Moni kennelliitto pitää niitä yhtenä rotuna, mutta monet todisteet viittaavat siihen, että kyseessä olisi erehdys. Monen mielestä ne tulisikin erottaa toisistaan myös virallisesti.

Hoito

Vaalea karvaton iho on usein herkkä ja altis voimakkaalle auringonvalolle, joten kuumina kesäpäivinä se tulee suojata joko aurinkovoiteella jossa on korkea suojakerroin tai sopivanlaisella vaatetuksella. Tummaihoiset karvattomat yksilöt kuitenkin sietävät lähes yhtä paljon aurinkoa kuin karvalliset yksilöt.
Karvattomatkoirat tulee pestä aina silloin tällöin siinä missä muutkin koirat, mutta ei liian usein ja ihon herkkyyden vuoksi käytetyn shampoon tulee olla hyvin mietoa eikä siinä saa olla lisäaineita tai hajusteita.