google/wiki40b huggingface dataset:
Kirkniemen paperitehdas

Kirkniemen paperitehdas on Sappi Limited-konserniin kuuluva paperitehdas Lohjan Jönsbölen kaupunginosassa. Tehtaan perusti Metsäliiton Teollisuus Oy ja vuonna 1966 käynnistyi ensimmäinen paperikone. Sappi Limited osti tehtaan vuonna 2009 M-real-yhtymältä. Tehtaalla on kolme paperikonetta, jotka kaikki valmistavat päällystettyä aikakauslehtipaperia. Tehdas on viimeisin green field -paperitehdas Suomessa ja voimalaitokselle rakennettiin vuonna 2015 uusi kiertoleijupetikattila, jolla biomassan osuus polttoaineista voidaan nostaa 100 prosenttiin.
Sahalevä

Lajikuvaus

Sahalevä on oliivinruskea makrolevä, joka muodostaa tuuheita, pensasmaisia kasvustoja. Sillä on sahalaitaiset sekovarret, jotka haarautuvat kahteen osaan tasaisin välein. Sekovarret ovat noin 2 senttimetrin levyiset ja niistä puuttuvat kaasurakkulat. Koko kasvi voi kasvaa noin 60 senttimetrin mittaiseksi.

Levinneisyys

Sahalevä elää laajalla alueella Itämeressä ja Pohjois-Atlantissa. Levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Huippuvuorille ja etelässä Kanariansaarille.

Elinympäristö

Sahalevä kasvaa suojaisilla rannoilla kiinnittyneenä koville pinnoille lähelle vesirajaa.

Käyttö

Sahalevää on käytetty jonkin verran eläinten ravitsemuksessa sekä lannoituksessa.
Robert Nordström

Robert Nordström (s. 15. heinäkuuta 1963) on suomenruotsalainen elokuvaaja. Hän oli vuonna 2013 ehdolla parhaan kuvauksen Jussi-palkinnon saajaksi elokuvasta Oppipoika.
Oman elokuvatyönsä ohella Nordström toimii ruotsinkielisen ammattikorkeakoulu Arcadan lehtorina. Hän on kuvannut kaikkiaan kolmisenkymmentä pitkää elokuvaa yli kahdenkymmenen vuoden aikana.
Joni Lappalainen

Ura

Ennen HPK:hon tuloaan Lappalainen on ehtinyt kiekkoilla Espoon Bluesin juniorijoukkueissa, josta hän siirtyi HPK:hon kaudella 2003–2004. Lappalainen pääsi pelaamaan Hämeenlinnassa 30 SM-liiga-ottelua. Välillä hän kuitenkin kävi hakemassa peliaikaa Mestis-joukkue FPS:stä .
Vielä seuraavalla kaudella Lappalainen joutui hakemaan kertaalleen vauhtia Mestiksestä, kun hänet lähetettiin neljäksi otteluksi Järvenpään Haukkoihin . Seuraavat kaksi kautta Lappalainen pysyi HPK:n edustusjoukkueen mukana ja oli mukana voittamassa Suomen mestaruutta kauden 2005–2006 päätteeksi. Samalla kaudella hän teki myös 15 pistettä, joka oli hänen piste-ennätyksensä liigassa. Tätä Lappalainen onnistui sivuamaan myös seuraavalla kaudella.
Keväällä 2007 Lappalainen teki kahden vuoden sopimuksen SaiPaan, jossa hän ehti pelata vain seitsemän peliä, ennen kuin joutui jättämään kauden 2007–2008 kesken polvivamman takia. Kauden 2008-2009 kynnyksellä Joni ilmoitti uran päättyvän, koska polvi ei kestä jääkiekon peluuta. Toimii nykyisin Bluesin B-junioreiden 2. valmentajana
Monoteismin leijonien prikaati

Monoteismin leijonien prikaati (arabiaksi Saraya Usud al-Tawhid ja englanniksi Brigades of the Lions of Monotheism) on islamilainen järjestö, joka on ilmoittautunut useiden terrori-iskujen suorittajaksi.
14. syyskuuta 2004 järjestö sieppasi jordanialaisen kuorma-autonkuljettajan luvaten tappaa tämän kahden vuorokauden kuluessa, mikäli Abu-al-Shih -yhtiö ei lopeta polttoaineen kuljettamista Yhdysvaltain joukoille Irakiin. Kun yhtiön omistaja ilmoitti seuraavana päivänä lopettavansa kuljetukset, kuljettaja päästettiin vapaaksi.
Se ilmoittautui Venäjän suurlähetystön neljän henkilön sieppaajaksi, jotka löydettiin myöhemmin kuolleina. Videofilmin mukaan surma olisi voinut tapahtua 13. kesäkuuta 2006.
Paavi Benedictuksen kohua herättäneen lausunnon jälkeen järjestö hyökkäsi useisiin kirkkoihin länsirannalla palestiinalaisten itsehallintoalueella, joista suurin osa oli ortodoksisia.
Suomalaisia rakkaustarinoita

Suomalaisia rakkaustarinoita trilogia

Suomalaisia rakkaustarinoita -laulusarja muodostaa kolmiosaisen trilogian. Ensimmäinen osa julkaistiin vuonna 2006, toinen osa 2008 ja kolmas vuonna 2012. Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogian  tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa ”Onni on pienissä asioissa”, ”Suomalaisia rakkaustarinoita”, ”Jospa ne kaksi poikaa”, ”Da?”, ”Enää linnut laula ei”, ”Rakkaus naista kuljettaa” ja "Enkelit sut luotani vei". Monet Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogian laulut ovat olleet mm. Yle Radio Suomen ja Radio Top 20 -soitetuimpien listoilla vv. 2006–2013.
Suomalaisia rakkaustarinoita -trilogiasta Suomalaisia rakkaustarinoita, Suomalaisia rakkaustarinoita 2 ja Suomalaisia rakkaustarinoita 3 kehitettiin vuonna 2013 sarja johon yhdistettiin musiikkia ja muotoilua: syntyi Suomalaisia rakkaustarinoita Kikka Laitinen, joka sai Suomalaisen Työn Liitolta sekä Avainlippu- että Design from Finland -merkit. Suomalaisia rakkaustarinoita  - Kikka Laitinen on Rekisteröity tavaramerkki. Sarjan laulut ovat pääosin Kikka Laitisen säveltämiä ja sanoittamia ja yhtyeen Kikka Laitinen Co. sovittamia. Sarjan muotoilu on Ville Korhosen käsialaa.
Kruunumeduusat

Ulkonäkö ja koko

Kruunumeduusojen polyypit ovat hyvin pieniä, muutamasta millimetristä kahteen senttiin. Ne tunnistetaan pintarakenteensa perusteella. Niistä irtoaa ephyra-toukkia, jotka kehittyvät aikuisiksi meduusoiksi.
Aikuisen meduusan rungossa on kaarenmuotoinen ura. Sen ulkopuolella runkokellossa on säteittäin paksumpia kohtia. Pyyntilonkerot ovat kiinnittyneet runkokellon reunan syvennyksiin. Meduusalla on vain yksi suuaukko, ja sen vatsaontelossa on neljä väliseinää.

Elinympäristö

Kruunumeduusoiden polyypit elävät kiinnittyneinä pohjamateriaaliin, koralliin, simpukankuoreen tai muuhun kiinteään pintaan. Jotkut lajit elävät sienieläinten joukossa. Niitä on löydetty jopa seitsemän kilometrin syvyydestä. Lahkoon kuuluu kuitenkin myös lajeja, joissa elää symbioottisia zooksantelli-leviä, jotka voivat elää vain valoisissa pintakerroksissa. Kolme lajia elää matalassa vedessä meriveden täyttämissä luolissa.
Entressen kirjasto

Historia

Espoon ensimmäinen kirjasto perustettiin Espoon keskukseen 1860-luvulla. Kirjasto aloitti toimintansa Espoon kirkon sakastissa. Vuonna 1873 kirjasto siirtyi Lagstadin kansakoululle, josta kirjasto muutti vuonna 1954 Lagstadin uuteen koulurakennukseen. Espoon kirjastolaitosten yhdistyttyä vuonna 1962 suomenkielisestä kantakirjastosta tuli uusi pääkirjasto ja ruotsinkielinen kirjasto muuttui Lagstadin sivukirjastoksi.
Tuomarilan kansakoululle oli perustettu vuonna 1960 suomenkielinen piirikirjasto. Vuonna 1978 Lagstadin ja Tuomarilan kirjastot yhdistyivät Suvelan kirjastoksi, joka sai tilat Suvelan koulusta. 1990-luvun alussa Suvelan kirjaston nimi muutettiin Keski-Espoon kirjastoksi. Myös Suvelan koulun nimi muuttui Keski-Espoon kouluksi.

Toiminta

Entressen kirjasto on osa Espoon kaupunginkirjastoa ja HelMet-kirjastoa. Entressen kirjasto on Espoon keskuksen aluekirjasto.
Sastamala

Maantiede

Sastamala sijaitsee Kokemäenjoen vesistön molemmin puolin Pirkanmaan lounaiskulmassa. Kuntaa jakavat Kokemäenjoki, Liekovesi, Rautavesi ja Kulovesi. Muita merkittäviä vakavesiä kunnan alueella ovat Houhajärvi, Ylistenjärvi, Kiikoisjärvi ja Mouhijärvi.
Sastamalassa on 11 Natura-kohdetta: Kuorsumaanjärvi, Lavijärven-Palojärven kalliot, Puurijärvi-Isosuo, Kiikoisten metsä, Kilpijoen ranta, Kiimajärvi, Kilpikoski, Vehmaanniemi, Pirunvuori, Hanhijärvi-Keskinen-Tapiolanjärvi ja Ekojärvi.

Historia

Vammalan Ristimäen 300-luvulle ajoitettu röykkiöhauta miekanosineen muistuttaa rannikkoseutujen vauraita nuoremman roomalaisajan asehautauksia. Se on myös sisämaan ainoa hauta joka vastaa rannikon hautausperinnettä kyseisenä aikana. Merovingiajalla kalmistot yleistyvät Sastamalan alueella, mikä osaltaan kertoo väestönkasvusta ja asutuksen tihentymisestä. Sastamalan pitäjä oli suuri Satakunnan historialliseen maakuntaan kuulunut pitäjä. 
Sastamala-nimi esiintyi ensimmäisen kerran muodossa Sastamall eräässä kuningas Birger Maununpojan kirjeessä vuodelta 1300 tai 1303.
Uusi Sastamalan kaupunki syntyi vuoden 2009 alussa, kun Vammala, Mouhijärvi ja Äetsä yhdistyivät. Aiemmin vuonna 1973 Vammalaan oli liitetty Tyrvää ja Karkku. Äetsän kunta oli taas muodostunut Kiikan ja Keikyän yhdistyessä vuonna 1981. Suodenniemi liittyi Vammalaan vuonna 2007 ja Kiikoinen uuteen Sastamalaan vuonna 2013.
Sastamalan vaakuna on entisen Karkun kunnan vaakuna, jonka on suunnitellut Lauri Ahlgrén.

Talous

Vuonna 2015 kunnassa oli 8 426 työpaikkaa. Niistä 8,5 prosenttia oli alkutuotannossa (maa-, metsä- ja kalataloudessa), 63 % palveluissa ja 27 prosenttia jalostuksessa. Työttömien osuus työvoimasta oli 12,3 prosenttia.
Eniten yhteisöveroa maksavat rakennussuunnittelualan yritys Partnos, kumi- ja muovituotteita valmistava Teknikum ja kaukolämmityksen läppäventtiileitä valmistava Vexve.

Liikenne

Sastamalan läpi kulkevat Tampereen ja Porin välinen valtatie 11 ja Tampereen ja Rauman välinen valtatie 12. Kiikasta alkaa Kankaanpään kautta Kauhajoelle kulkeva kantatie 44. Kaupungista kulkee myös lukuisia seututeitä Hämeenkyröön, Punkalaitumelle, Vesilahdelle, Nokialle ja Laviaan.
Sastamalan läpi kulkee myös Tampere–Pori-rautatie. Junat pysähtyvät kaupungissa Vammalan ja Karkun rautatieasemilla.
Sastamalan lähimmät lentoasemat ovat Tampere-Pirkkalan lentoasema ja Porin lentoasema.

Suomen kirjapääkaupunki

Sastamalassa on pitkät perinteet kirjallisuuden parissa. Yksi suurimmista teematapahtumista on kaupungin keskustassa kesäisin järjestettävä Vanhan kirjallisuuden päivät. Heinäkuussa 2011 Sastamalaan avattiin lisäksi suomalaisen kirjan museo Pukstaavi, joka edistää suomalaista kirjakulttuuria ja lukemista. Pukstaavi on valtakunnallinen museo, joka kertoo yleistajuisesti suomalaisen kirjan kulttuurihistoriasta ja yhteiskunnallisesta merkityksestä. Vuoden 2013 alussa Sastamalan kaupunki julistautui Suomen kirjapääkaupungiksi. Tästä lähtien kaupunki on valinnut vuosittain vuoden Kirjapään. Ensimmäiset vuoden Kirjapäät ovat kirjailijat Mauri Kunnas 2013 ja Marko Vesterbacka 2014, hallintojohtaja Hannu Nikkilä 2015 ja kirjakauppias Sirkka-Liisa "Samu" Leino 2016.
Baby I

Menestys

”Baby I” sijoittui suomalaisilla myyntilistoilla melko vaatimattomasti. Kappale nousi kuudeksi viikoksi latauslistalle, jolla sen paras sijoitus oli 22:s. Radiolistalla kappale nousi korkeimmillaan Suomen kolmanneksi soitetuimmaksi radiokappaleeksi.
Lokakuussa 2015 kappale lisättiin yhdysvaltalaisen Radio Disneyn soittolistalle.
Pako yli aavikon

Juoni

Karkumatkalla olevat pankkirosvot Robert (John Wayne), William (Harry Carey Jr.) ja Pedro (Pedro Armendariz) kohtaavat autiomaassa yksin jääneen naisen, jota he auttavat synnytyksessä. Nainen kuolee, mutta sitä ennen lainsuojattomat ovat luvanneet huolehtia tämän vastasyntyneestä lapsesta. Miehet eivät aio hylätä pikkuista Robert William Pedroa, vaikka se pilaisi heidän pakomahdollisuutensa. Elokuva pohjautuu Raamatun kolmen viisaan miehen tarinaan. Katsojaan vetoavalla tavallaan Ford todistaa, että jopa huikentelevaiset miehet pystyvät seuraamaan sisäistä Betlehemin tähteään kohti omaa pelastustaan.

Arvostelut

Filmgoer-elokuvasivuston arvostelussa Pako yli aavikon on saanut neljä tähteä. Arvostelija Kari Glödstaf toteaa mm. seuraavaa: "Draama on hillittyä ja paikoin koskettavaakin, eikä elokuvan huumorissakaan ole valittamista. Hienon silauksen tuo Oscar-palkinnon työstään voittaneen Winton Hochin upea värikuvaus. – Näytteleminen pysyy kauttaaltaan hyvin koossa, eikä edes huimimmissa komediakohtauksissa sorruta teatraalisuuteen ja ylilyönteihin. [Fordin] ratsuväkitrilogian varjoon suotta jäänyt Pako yli aavikon on laatuwestern."
Suomen Kirjeshakkiliitto

Suomen Kirjeshakkiliitto on Suomen shakkiliiton (SSL) jäsenliitto. Muita jäsenliittoja ovat Suomen Tehtäväniekat ja Työväen Shakkiliitto. Shakkiseurat ovat SKSL:n varsinaisia jäseniä, joka edustaa Suomea FIDE:ssä.
Ritva Valkama

Ura

Valkama valmistui ylioppilaaksi Kallion yhteiskoulusta vuonna 1951 ja näyttelijäksi Suomen Teatterikoulusta vuonna 1956.
Vuonna 1979 alkanut Parempi myöhään… -televisiosarja teki Valkamasta koko kansan suosikin. Valkamaa ja hänen aisapariaan Pentti Siimestä luultiin ohjelman perusteella useasti aviopariksi. Valkama ja Siimes voittivat kolmena peräkkäisenä vuonna (1979–1981) Telvis-patsaat suosituimpina televisioesiintyjinä.
Vuonna 1985 Valkama nimitettiin Teatterikoulun näyttelijäntyön professoriksi, mutta hän jätti viiden vuoden määräaikaisen tehtävän jo vuonna 1987. Valkama toimi kuitenkin 1990-luvulle näyttelijäntyön lehtorina. Kesällä 1987 ja 1988 Valkama ohjasi Uuden Iloisen Teatterin kesärevyyt ja esiintyi niissä myös itse. Vuonna 1994 hän siirtyi eläkkeelle, mutta näytteli edelleen vierailijana eri teattereissa. Vuonna 2000 hänelle myönnettiin teatteritaiteen valtionpalkinto ansiokkaasta näyttelijäntyöstä.
Ritva Valkama näytteli Helsingin Kaupunginteatterissa suosituissa näytelmissä Kvartetti (2002−2011) ja Elokuu (2009–). Viimeisen kerran Valkama esiintyi Helsingin Kaupunginteatterissa näytelmässä Ihmisen osa huhtikuussa 2013. Suomen Kansallisteatterissa Valkama teki vuonna 2000 Big Maman roolin näytelmässä Kissa kuumalla katolla. Ensimmäiset roolinsa Kansallisessa hän teki jo opiskeluaikoina 1955–1956.
Valkokankaalla Valkama on nähty muun muassa elokuvissa Murheenkryynin poika, Virtaset ja Lahtiset, Häpy Endkö? Eli kuinka Uuno Turhapuro sai niin kauniin ja rikkaan vaimon, Liian iso keikka ja Uuno Turhapuron veli. Hän on myös antanut äänensä eri piirroshahmoille muun muassa piirroselokuvissa Liisa Ihmemaassa, Dinosaurus, Sammakoiden ennustus ja Peppi Pitkätossu.

Yksityiselämä

Valkama syntyi näyttelijä Reino Valkaman perheeseen. Vuodesta 1957 hän oli naimisissa näyttelijä Pertti Palon (k. 2010) kanssa. 1960-luvulla pariskunnalle syntyi kolme tytärtä. Heistä Sanna-Kaisa Palo on näyttelijä. Maiju Palo toimii televisioalalla tuotantokoordinaattorina. Vanhin tytär asuu New Yorkissa. Näyttelijä Emmi Parviainen on puolestaan Sanna-Kaisa Palon tytär.
Nathan Viisas

Nathan Viisas tai Viisas Nathan (saks. Nathan der Weise) on saksalaisen Gotthold Ephraim Lessingin ristiretkiaikaan sijoittuva runomuotoinen näytelmä, joka julkaistiin vuonna 1779. Aateromaania muistuttava teos on voimallinen kehotus uskonnolliseen suvaitsevaisuuteen. Kirkko kielsi sen esittämisen Lessingin omana elinaikana. Näytelmä oli kielletty myös Kansallissosialistisessa Saksassa. Suomeksi tekstin on kääntänyt Juhani Siljo, J. Enlund sekä Vesa-Tapio Valo/Matti Rossi.
Tarina sijoittuu kolmannen ristiretken aikaiseen Jerusalemiin ja kertoo, kuinka juutalainen kauppias nimeltä Nathan, valistunut muslimisulttaani Saladin sekä tarinan ensi vaiheissa nimettömänä pysyvä kristitty temppeliritari rakentavat sillan uskojensa välille.
Kolmen uskonnon kohtaaminen valottuu tarinan keskiössä olevan sormus-vertauksen kautta. Saladin kysyy Nathanilta, mikä uskonto on totta. Nathan vastaa kertomalla perintösormuksesta, jolla on maaginen ominaisuus, joka saa sen kantajan näyttämään Jumalan ja ihmiskunnan silmissä hyvältä. Sormus on kulkenut perintönä siirtyen aina isältä tämän rakkaimmalle pojalle. Kerran sormuksen haltijalla oli kolme poikaa, joita hän rakasti jokaista yhtä paljon. Heikkona hetkenä hän lupasi hurskauttaan sormuksen vuorollaan jokaiselle pojistaan. Etsiessään keinoa, jolla voisi täyttää lupauksensa, hän valmistutti sormuksesta kaksi jäljennöstä, jotka olivat ulkonäöltään täysin samanlaisia kuin aito sormus. Hän antoi kuolinvuoteellaan sormuksen kullekin kolmesta pojastaan. Pojat ajautuivat riitaan siitä, kenellä aito sormus oli. Viisas tuomari kehotti heitä elämään siten, että heidän sormuksensa voima osoittaisi itsensä. Nathan vertaa sormusta uskontoon sanoen, että kaikki meistä elävät sen uskon mukaan, jonka olemme saaneet kunnioittamiltamme ihmisiltä.
Nathanin hahmo perustuu pitkälti Lessingin ystävään, filosofi Moses Mendelssohniin. Kuten tarinan Nathan Viisas ja Saladin, myös Lessing ja Mendelssohn viihtyivät shakkipelin parissa.
Addie Joss

Adrian ”Addie” Joss (12. huhtikuuta 1880 – 14. huhtikuuta 1911) oli yhdysvaltalainen baseballsyöttäjä. Hän pelasi vuosina 1901–1910 ammattilaisena Major League -joukkueessa, joka nykyisin käyttää nimeä Cleveland Indians. 
Joss syötti MLB:n nykyisellä määritelmällä varsin harvinaisen perfect gamen 2. lokakuuta 1908. Hänen elämänsä katkaisi lyhyeen aivokalvontulehdus. 
Joss sai postuumisti paikan Baseball Hall of Famesta vuonna 1978.
Autuaaksijulistaminen

Beatifikaatio eli autuaaksijulistaminen (latin. Beatificatio) on katolisen kirkon tunnustus kuolleen henkilön taivaaseen pääsemisestä ja kyvystä toimia taivaallisena esirukoilijana. Autuaaksijulistaminen on kolmas neljästä askeleesta tiellä kanonisoinnissa eli pyhimykseksi julistamisessa. Vuodesta 1983 lähtien autuaaksi julistetun välityksellä on täytynyt tapahtua vähintään yksi todistettu ihme, poikkeustapauksina marttyyrikuoleman kärsineet.
United States Capitol

Rakenne

Capitolissa on nykyisin käytössä viisi kerrosta.
Rakennuksen ensimmäisessä pohjakerroksessa sijaitsevat valiokuntien kokoustilat sekä kongressissa työskentelevien virkamiesten toimitilat. Lisäksi kerroksessa on lukuisia, nykyisin lähinnä turistikohteina toimivia tiloja. 1800-luvun puolivälin laajennuksen yhteydessä rakennettu Hall of Columns (suom. Pylväiden käytävä) on nimensä mukaisesti käytävä täynnä suuria marmoripylväitä. Brumidi Corridors (suom. Brumidin käytävät) ovat käytävien suunnittelijan, italialaisen Constantino Brumidin mukaan nimettyjä koristeellisia käytäviä. Old Supreme Court Chamber (suom. Korkeimman oikeuden vanha oikeussali) on Yhdysvaltain korkeimman oikeuden vanha oikeussali, joka oli käytössä vuosina 1810–1860. Crypta on vuonna 1827 valmistunut krypta, jossa on patsas jokaisen alkuperäisen 13 siirtokunnan symboleina.
Toisessa kerroksessa sijaitsevat edustajainhuoneen (eteläinen siipi) ja senaatin (pohjoinen siipi) istuntosalit sekä kongressin ylimpien toimihenkilöiden toimistot. Rotunda on pyöreä huone, jossa on useita tunnettuja maalauksia Yhdysvaltain historiasta. National Statuary Hallissa (suom. Kansallinen patsassali) on entinen edustajainhuoneen kokoontumispaikka, jossa on nykyään esille osavaltioiden kongressille lahjoittamia patsaita eri merkkihenkilöistä. Old Senate Chamber (suom. Senaatin vanha istuntosali) on senaatin entinen kokoontumispaikka, joka on nykyisin museoitu. 
Capitolin kolmannessa kerroksessa sijaitsevat tasanteet, joilta kansalaiset ja toimittajat voivat seurata edustajainhuoneen ja senaatin kokoontumisia. Lisäksi kerroksessa on lukuisia toimistoja ja valiokuntien kokoushuoneita.
Capitolin neljännessä kerroksessa sekä kellarikerroksessa on pelkkiä toimistoja, konehuoneita ja muita vastaavia tiloja.
Jakovlev Jak-9

Kehitys

Aleksandr Jakovlev suunnitteli koneen Jakovlev Jak-7 -hävittäjäkoneen seuraajaksi vuonna 1942. Saman vuoden lokakuussa palveluskäyttöön luovutetut ensimmäiset koneet olivat kevennettyjä muunnoksia Jak-7-koneesta. Yhdysvaltalaisen duralumiinin lisääntyneiden toimitusten myötä koneen varsinainen sarjatuotanto alkoi vuoden 1943 alkupuolella. Tuotantoon saatiin myös koneeseen alun perin suunniteltu kokometallinen siipi, jolloin kone keveni huomattavasti. Koneesta kehitettiin edelleen muun muassa Jak-9D (lisätyllä polttoainekapasiteetilla varustettu versio), Jak-9S (23 mm:n Nudelman-Suranov NS-23-tykillä ja kahdella Berezin B-20 20 mm:n tykillä varustettu versio), Jak-9M (tuotantoteknisistä syistä edellisistä yhdistetty versio), Jak-9U (kokonaan uudelleen suunniteltu, 1 650 hv:n Klimov VK-107-moottorilla varustettu versio) ja vuonna 1946 palveluskäyttöön tullut Jak-9P (kaksi tai kolme 20 mm:n tykkiä, kaksi 100 kg:n pommia).

Käyttö

Konetta käyttivät toisen maailmansodan aikana Neuvostoliiton ilmavoimien lisäksi Ranskan (Normandie-Niemen-rykmentti) ja Puolan ilmavoimat. Sodan jälkeen konetta käyttivät Neuvostoliiton lisäksi Albania, Bulgaria, Jugoslavia, Kiina, Pohjois-Korea (Korean sodassa), Puola ja Unkari.
Jean Gascon

Jean Gascon (21. joulukuuta 1920 Montreal – 13. huhtikuuta 1988 Stratford, Ontario) oli kanadalainen oopperaohjaaja ja näyttelijä. Hän suoritti aluksi lääketieteellisiä opintoja ja päätti sitten pyrkiä luomaan uraa näyttämöllä. Ranskan hallituksen myöntämällä stipendillä hän opiskeli draamaa Pariisissa. Palattuaan Montrealiin Gascon oli mukana perustamassa Théâtre du Nouveau-Mondea vuonna 1951.
Gascon toimi Stratfordin festivaalin taiteellisena johtajana vuosina 1968–74. Hän kuului esittävien taiteiden neuvoa antavaan komiteaan Montrealin maailmannäyttelyssä 1967. Vuosina 1977–1983 Gascon oli National Arts Centren ranskankielisen teatterijaoston johtajana. Gasconin ohjaamien oopperoiden joukossa olivat Mozartin Così fan tutte, Figaron häät ja Don Giovanni. Muita hänen ohjaamiaan teoksia olivat Oedipus Rex ja Montrealin oopperassa Tosca sekä Sevillan parturi.
Gasconista tehtiin Kanadan ritarikunnan Officer vuonna 1967, ja hän sai ylennyksen Companion-arvoon vuonna 1975. Quebecin hallitus myönsi hänelle vuonna 1985 Prix Denise-Pelletierin. Place des Arts nimesi Théâtre Maisonneuven suuren aulan Gasconin mukaan tämän kuoleman jälkeen (1989).
Elokuviin, joissa Gascon esiintyi, lukeutui Mies hevosena (1970).
Leskisläisyys

Leskisläisyys on Ruotsin vanhoillislestadiolaisuuden hajaannuksessa syntynyt ryhmä. Hajaannus tapahtui vuosina 1953–1954. Ryhmää kutsuttiin Ruotsissa Laestadinska Missionsförbundetiksi (tai Laestadianska Missionsstyrelse). Ryhmä oli pieni, mutta julkaisi jonkin aikaa omaa A&O-lehteään. Yhdistys on lakannut toimimasta. Ryhmä on nimetty pappi Iivari Leskisen mukaan. Toinen ryhmän perustajista oli saarnaaja J. O. Axelsson. Leskisläiset antoivat pikkuesikoisten puhujien ja ei-lestadiolaisten pappien saarnata seuroissaan. Leskisläiset ryhtyivät yhteistyöhön Norjan Hans Nilssenin lestadiolaisryhmän kanssa ("nilsseniläisyys"), ja näin leskisläisyys sai kannattajia Ruotsin lisäksi myös Norjassa. 
Vuonna 2001 ja myös vuonna 2012 professori Jouko Talonen oli ilmoittanut leskisläisten määräksi kysymysmerkin, mutta Talosen arvioiman suuruusjärjestyksen perusteella leskisläisten määrä lienee noin 50–200 henkilöä. Näin ollen leskisläisyys lienee ollut vuonna 2012 kahdenneksitoista suurin lestadiolaisryhmä maailmassa.
Leskisläisillä on ilmeisesti Piteåssa toimintaa edelleen.
Juhan Aavik

Ura

Vuosina 1911–1925 Aavik asui Tartossa. Hän aloitti opettajana vuonna 1919 Tarton korkeakoulussa sekä toimi orkesterin johtajana ja kapellimestarina Vanemuine-teatterissa. Hän oli samanaikaisesti myös yksi Tarton musiikkikorkeakoulun perustajista ja ohjaajista vuosina 1919–1925. Tartosta Aavik muutti vuonna 1925 Tallinnaan, jossa oli vuosina 1925–1944 Tallinnan konservatoriossa.
Vuosina 1925–28 hän toimi lehtorina, ja vuonna 1928 hänestä tuli professori. Hänen opiskelijoidensa joukossa olivat Tuudur Vettik ja Gustav Ernesaks, joista tuli hänen ohellaan suuria vaikuttajia virolaiseen musiikkielämään. Hän oli Tallinnassa yksi musiikkielämän johtavista vaikuttajista. Vuonna 1933 hän aloitti orkesterin johtajana ja kapellimestarina Estonia-teatterissa, ja Aavik oli siten mukana lähes kaikissa merkittävissä musiikkihankkeissa.
Aavik oli myös lukuisten yhteisöjen ja yhdistyksien puheenjohtaja,varajohtaja tai hallituksen jäsen. Hän toimi Tallinnan konservatorion (1933–1940 ja 1941–1944) johtajana sekä Viron kuorojen yhdistyksen puheenjohtajana 1929–1940. Lisäksi hän oli Viron säveltäjäliiton edeltäjän, Viron muusikoiden akateemisen yhdistyksen (1924) perustajajäsen, Viron kulttuuriministeriön (1934–1940) musiikkitoimikunnan puheenjohtaja, Viron IX–XI laulufestivaalien pääohjaaja sekä monien maakuntaliittojen festivaalien johtaja.

Kirjalliset ja musiikilliset työt

Aavik oli virolaisen Muusikaleht-nimisen musiikkilehden toimittaja vuosina 1924–1940, ja hän kirjoitti siihen noin 200 artikkelia. Hän kirjoitti myös lukemattomia artikkeleja lehtiin Postimees, Tartu Päevaleht ja Päevaleht. Hän on myös kirjoittanut muistelmansa nimellä "From the Paths of Music I" (Toronto, 1959) ja neliosaisen Viron musiikin historiikin (I–II, Tukholma, 1965, III–IV, 1969).
Hän on säveltänyt kaksi sinfoniaa ynnä muita sinfonisia teoksia, piano- viulu-, sello- ja kontrabassokonserton ja yksin-, kuoro- ja lastenlauluja, näyttämömusiikkia sekä oopperan Sügisunelm.
Vuonna 1944 hän pakeni Tukholmaan, jossa kuitenkin jatkoi toimintaansa musiikin parissa. Aavik esitteli ja teki tunnetuksi virolaista kuoromusiikkia sekä johti monia virolaisia laulujuhlia Ruotsissa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa.
Juhan Aavik kuoli Tukholmassa 98 vuoden ikäisenä 1982.