Mies rakasti vaimoaan

Taustaa

Näytelmän kerrotaan saaneen alkunsa toukokuussa 1937, kun Helsingin Kansanteatterin johtaja Eino Salmelainen kaipasi teatteriinsa uutta komediaa. Waltarin edellinen näytelmä Kuriton sukupolvi oli ollut menestys, ja sitä esitettiin yhä. Salmelainen tapasi sattumalta Mika Waltarin vaimon Marjatta Waltarin ja kysyi, voisikohan Mika kirjoittaa Kansanteatterille komedian. ”Kyllä hän kirjoittaa”, rouva Waltari vastasi. Waltari kirjoittikin näytelmän Mies rakasti vaimoaan kesällä 1937, jolloin hän kirjoitti lisäksi romaanin Vieras mies tuli taloon ja pienoisromaanin Ei koskaan huomispäivää.
Salmelainen piti näytelmää muuten esityskelpoisena, mutta siinä oli seitsemän eri lavastusta. Waltari kirjoitti koko näytelmän vielä uudestaan niin, että lavastuksia oli enää kaksi, olohuone ja maisteri Juuren työhuone. Tämä näkyy näytelmässä niin, että välillä siinä vain kerrotaan, mitä muualla on tapahtunut tai tapahtuu.

Esitykset

Näytelmä sai kantaesityksensä Helsingin Kansanteatterissa 18. marraskuuta 1937. Sen ohjasi Eino Salmelainen, ja pääosia näyttelivät Leo Lähteenmäki (Pee-Pee), Kalle Rouni (maisteri Juuri) ja Eine Laine (rouva Juuri). Näytelmää esitettiin kymmenessä teatterissa vuoden 1939 alkuun mennessä, mutta sen jälkeen sitä ei ole juuri esitetty ainakaan ammattiteattereissa. Aviollinen uskottomuus, moraalittomuus ja kevytmielisyys olivat 1930-luvulla teatterissa kuohuttavia asioita. Näytelmän vakavia puolia ei kuitenkaan haluttu nähdä, vaan se esitettiin mieluummin hauskana ja kevyenä pilana.

Arvioita

Panu Rajalan mukaan Mies rakasti vaimoaan ei itse asiassa ole huvinäytelmä, vaan vakava moraliteetti, ja hän vertaa sitä Waltarin näytelmään Jättiläiset ovat kuolleet. Toisaalta Kurittomaan sukupolveen sen yhdistää uskottomuuden ja aviorikoksen teema. Maaria Koskiluoma on myös todennut, että Mies rakastaa vaimoaan -näytelmä ja Kuriton sukupolvi ovat samantapaisia: kummassakin mies tekee liikaa työtä ja etääntyy perheestään, jolloin vaimo turhautuu ja ihastuu toiseen mieheen. Koskiluoma pitää näytelmän keskeisiä mieskuvia, maisteri Juurta ja Pee-Peetä, uskottavina, ja heissä on jonkin verran Waltaria itseään. Naiset sen sijaan on kuvattu kliseisesti: rouva Juuri on pinnallinen typerys ja Pee-Peen vaimo madonnamainen marttyyri. Juuren poika ja hänen tyttöystävänsä Mirja ovat onnistuneita henkilöhahmoja, ja pojassa on nähtävillä naisten ohjailema miestyyppi, josta tuli Waltarin komedioissa tyypillinen.
Rajala nimittää näytelmää ”katkeraksi ja väkinäisesti huvittelevaksi”, ja hänen mielestään siinä on koston makua. Waltari esimerkiksi kuvaa Pee-Peen näytelmän vastaanottoa ja teatteriarvostelijoita myrkyllisesti, minkä voi käsittää vastauksena hänen itse saamaansa kritiikkiin. Rajala viittaa myös Waltareiden avioliittoon, jossa ihastumisia oli molemmin puolin. Mika Waltari oli ihastunut näyttelijä Rauni Luomaan ja myös Marjatta Waltarilla oli omat seikkailunsa. Juri Nummelin kiinnittää huomiota myös siihen, miten Waltari kommentoi aikansa kirjallisuuskeskusteluja ja oman Tulenkantajien sukupolvensa asemaa. Juuren poika ihailee A. A. Uusimaan teosta, koska se tuntuu hänestä raikkaalta kaiken ”erittelyn ja psykologian” jälkeen.
Rajala arvelee, että näytelmä käsitteli liikaa kustannus- ja teatterimaailmojen sisäpiirejä, eikä sen kyyninen asenne siksi ollut yleisön mieleen. Koskiluoman mielestä Mies rakasti vaimoaan on kuitenkin kestänyt ajan kulumisen paremmin kuin Kuriton sukupolvi.