google/wiki40b huggingface dataset:
João Pereira

Seurajoukkueura

Pereira on lissabonilaisen Benfican kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 17. elokuuta 2003 ottelussa Boavistaa vastaan. Ensimmäisellä kaudellaan hän pelasi yhteensä 25 sarjaottelua.
Kauden 2004–2005 päätteeksi Benfica voitti maan pääsarjamestaruuden ja Pereira pelasi suurimman osan kauden otteluista. Uuden päävalmentajan Ronald Koemanin alaisuudessa Pereiran peliaika kuitenkin tippui ja lopulta hänet myytiin kesällä 2006 Gil Vicenteen.
Kaudeksi 2007–2008 Pereira siirtyi Bragaan, jossa hänen pelipaikkansa oikeana laitapuolustajana vakiintui. Hänen ensimmäinen maalinsa joukkueessa syntyi 22. helmikuuta 2009 ottelussa Associação Naval 1º de Maioa vastaan.
22. joulukuuta 2009 Pereira teki sopimuksen Sporting Clube de Portugalin kanssa ja hänestä maksettiin kolmen miljoonan euron siirtokorvaus. Kaudella 2010–2011 hän pelasi sekä puolustajana että keskikenttäpelaajana. 30. huhtikuuta 2011 hän teki joukkueensa 2–1-voittomaalin ottelussa Portimonensea vastaan.
24. toukokuuta 2012 Pereira siirtyi Valenciaan 3,6 miljoonan euron siirtokorvauksella. Hän teki joukkueen kanssa 3+1-vuotisen sopimuksen.

Maajoukkueura

Pereira sai ensimmäisen kutsunsa Portugalin maajoukkueeseen lokakuussa 2010 ja teki ensiesiintymisensä 8. lokakuuta 2010 pelatussa vuoden 2012 EM-karsintaottelussa Tanskaa vastaan.
Tanjuska ja 7 perkelettä

Elokuva

Elokuva kertoo valkovenäläisestä 12-vuotiaasta Tanjuska-nimisestä tytöstä. Kaksi vuotta aiemmin Tanjuska lakkasi syömästä, sitten puhumasta ja lopulta kasvamasta. Tanjuska asuu hänen isänsä kanssa Koillis-Virossa kyläpappi isä Vasillin johtamassa uskonnollisessa ortodoksiyhteisössä. Äiti ja pikkusisko asuvat tuhannen kilometrin päässä, Valko-Venäjällä. Isä Vasillin mukaan Tanjuskan sisälle on asettunut seitsemän perkelettä. Nämä paholaiset saattavat lähteä hänestä ainoastaan tuntikausia kestävän päivittäisen seremonian ansiosta. Ainoastaan ristin voima ja vyöllä hakkaaminen voi vaikuttaa niihin. Lääkärit saavat ajan myötä selville, että Tanjuska sairastaa skitsofreniaa.
Roman Týce

Roman Týce (s. 7. toukokuuta 1977) on tšekkiläinen jalkapalloilija, joka edustaa saksalaista SpVgg Unterhachingia. Ammattilaisuransa Týce aloitti vuonna 1994 Sparta Prahan joukkueessa, jossa hän pelasi 17 ottelua. Týce kuului Tšekin joukkueeseen EM-kilpailuissa 2004. Maajoukkueessa Týce debytoi vuonna 1999. Hän on tehnyt niissä yhden maalin ja pelannut 35 ottelua. Týce on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Týce on 177 cm pitkä ja painaa 72 kg.
Ariya Jutanugarn

Ariya Jutanugarn (thaiksi เอรียา จุฑานุกาล, s. 23. marraskuuta 1995 Bangkok) on thaimaalainen golfammattilainen. Huhtikuuhun 2019 mennessä Jutanugarn oli voittanut 10 LPGA-tourin kilpailua, joista kaksi oli major-tason turnauksia. Ensimmäisen LPGA-turnauksen Jutanugarn voitti toukokuussa 2016. Heinäkuussa 2016 hän voitti ensimmäisen major-turnauksen, kun hän voitti Women's British Openin. Ariyan sisko Moriya on myös golfammattilainen.
Diary of a Serial Killer

Juoni

Elokuvan päähenkilö on toimittaja nimeltä Laura Nelson (Chloe Snyder) joka auttaa poliiseja jäljittämään salaperäistä sarjamurhaajaa, joka tuntuu matkivan kuuluisia sarjamurhaajia. Hän on tappanut jo viisi ihmistä eikä aio lopettaa.
Murhaaja jättää aina rikospaikalle uhrin verellä kirjoitetun kirjeen. Kun kuudennen uhrin luota löytyy samanlainen kirje, Laura päättää nostaa kissan pöydälle ja tehdä murhaajasta ja hänen "päiväkirjoistaan" etusivun lehtiartikkelin johon hän liittää kirjeestä ottamansa valokuvan jonka poliisi nimeltä Robert (Mark Hengst) antoi ottaa. Senkin uhalla, että se suututtaisi itse murhaajan. Kuten arveltiin, murhaaja löytää hänet. Lauran kävellessä parkkihalliin, valot alkavat vilkkua ja hän menee paniikkiin. Hän juoksee autoonsa jonka tuulilasista hän löytää artikkelinsa johon on kirjoitettu seuraavan uhrin verellä "Stop me" (suom. pysäytä minut). Laura ryntää poliisiasemalle peloissaan. Elokuvan edetessä käy ilmi, että sarjamurhaajan ensimmäinen uhri oli hänen äitinsä, jonka silvotun ruumiin Laura löysi. Laura tapaa ehdonalaisessa olevan rikollisen jolta hän ostaa laittoman aseen.
Myöhemmin illalla Robert tulee käymään Lauran asunnolla. He suutelevat ja antavat soivan puhelimen mennä vastaajaan. Kuinka ollakaan, soittaja on itse murhaaja joka kertoo tarkkailevansa heitä ulkopuolelta. Robert lähtee ulos etsimään murhaajaa ja käskee Lauran pysyä puhelimessa pelaamassa aikaa. Robert löytää ulkona olevasta autosta ruumiin, ja hänet kolkataan.
Sisällä Laura etsii asettaan, ja huomaa että se on viety. Murhaaja on päässyt sisälle taloon.
Laura herää hylätyssä varastorakennuksessa. Murhaaja näyttää hänelle videolta filmejä erilaisista sarjamurhaajista, "taiteilijoista", joiden työtä hän ihailee. Hän kuitenkin kertoo tahtovansa tietää miltä tuntuu elää. Hän päästää Lauran irti tuolista ja heittää hänelle aseen ja luoteja. Laura lataa aseen murhaajan paetessa. Seuraa kissa ja hiiri -leikki joka päättyy kun Laura kävelee umpikujaan murhaajan yllättäessä hänet takaa. Laura saa hänet tähtäimeen.
Poliisit löytävät autossa olleesta ruumiista paperinpalan jossa lukee hylätyn tehdasrakennuksen osoite. He ryntäävät rakennukseen jossa Laura tähtää murhaajaa aseella. Robert käskee Lauraa laskemaan aseensa mutta hän ei tottele, vaan ampuu murhaajaa päähän. Tilanne on ohi ja kaikki huokaavat helpotuksesta. Lopulta Laura kohottaa aseensa Robertia kohti ja ampuu.
Lihansyönnistä

Sisältö

»Voiko ateria olla muuta kuin kallis, jos sitä varten tapetaan jokin elävä olento? Pidämmekö sielua vähäarvoisena?» 
Teos koostuu kahdesta osasta, joissa kummassakin on seitsemän lukua. Kummatkin osat loppuvat kesken. Tekstissä on aukkoja myös muissa kohdissa.
Plutarkhos katsoo, että ihmiset ovat olleet alun perin kasvissyöjiä. Tämän vuoksi hän tutkii teoksensa alussa, mistä lihansyönti on saanut alkunsa. Hänen mukaansa se on saanut alkunsa silloin, kun ihmisillä ei ollut juuri mitään muuta syötävää — hänen mukaansa maailma oli ennen sellainen, ettei maata voitu eikä osattukaan viljellä. Sen sijaan hänen aikansa lihansyönti on pelkkää ylellisyyttä, turhan nautinnon tavoittelua ja hybristä, sillä ruokaa on riittävästi. Plutarkhoksen mukaan eläimiä saisi syödä vain välttämättömyyden pakosta. Toiseksi syyksi lihansyönnille Plutarkhos mainitsee ihmisissä alusta asti olevan 'titaanisen' pahan.
Plutarkhos huomauttaa, ettei ihminen ole luonnostaan tarkoitettu lihansyöntiin. Tämän näkee muun muassa hänen hampaistaan, sillä ihmisellä ei ole raateluhampaita; muusta ruumiinrakenteestaan, sillä ihminen ei itse pysty surmaamaan esimerkiksi nautaa ja sikaa pelkästään omaa ruumistaan käyttämällä; sekä ruoansulatuksestaan, sillä liharuoka ei sovellu ihmisille ellei lihaa ensin paisteta ja sitten mausteta voimakkaasti.
Kokkien työtä Plutarkhos vertaa egyptiläisiin ruumiinlaittajiin: samoin kuin ruumista palsamoitaessa siitä poistetaan sisälmykset ja se täytetään yrteillä, aivan samoin kun eläimen ruumiista valmistetaan ruokaa, siitä poistetaan sisälmykset ja se maustetaan eri tavoin.
Plutarkhoksen mukaan lihansyönti raaistaa ja hämmentää ihmisen sielun: eläinten syönti johtaa myös muihin raakuuksiin, kuten ihmisten surmaamiseen. Plutarkhos vastustaa lihansyöntiä myös eläinten ominaisuuksien ja oikeuksien perusteella. Hänen mukaansa myös eläimillä on aistit, sielu ja järki. Teoksen lopussa Plutarkhos käsittelee myös eräänlaista oikeudellista sopimusta ihmisten ja eläinten välillä, mutta tämä käsittely katkeaa kesken.
Plutarkhos tarkastelee myös ajatusta sielunvaelluksesta ja sen suhdetta lihansyöntiin. Hän ei tiedä, siirtyvätkö sielut kuoleman jälkeen toisiin ruumiisiin, mutta käyttää pelkkää mahdollisuutta yhtenä syynä torjua lihansyönti: tällöinhän ihmiset saattaisivat surmata ja syödä esimerkiksi omia aiemmin kuolleita sukulaisiaan.
Plutarkhos nojaa kasvissyönnissään pitkälti pythagoralaiseen filosofiaan. Pythagoraan lisäksi hän lainaa useissa kohdin Empedokleen oppeja. Hän esittää argumentteja erityisesti stoalaisia vastaan, samoin kuin eräissä muissa tutkielmissaan. Lihansyöntiin liittyen Plutarkhos katsoo stoalaisten olevan epäjohdonmukaisia, sillä he kieltävät itseltään joitakin nautintoja, kuten hajusteet ja leivonnaiset, epäoleellisina, mutta syövät kuitenkin lihaa.

»Emmekö -- luopuisi tavasta viihdyttää vieraitamme, viettää häitä ja seurustella ystäviemme kanssa verta vuodattaen ja murhaten?»
Kiratat

Tuntomerkit

Kiratat ova ruohoja tai pieniä pensaita, joissa on kystoliittejä. Lehdet ovat ehytlaitaisia. Kukat sijaitsevat varsipäätteisissä tai lehtihankaisissa röyhyissä, tertuissa tai toisinaan tähkissä tai tiheissä ryhmissä; kukinnossa on suojuslehtiä. Yhdislehtinen verhiö on viisiliuskainen, ja liuskat ovat kapeita ja ainakin melkein samankokoisia. Teriö on tyvestään putkimainen tai suppilomainen, reunaltaan kaksihuulinen; alahuuli on kolmiliuskainen, ylähuuli kokonainen tai kaksiliuskainen. Heteitä on kaksi ja ne saattavat pistää ulos teriötorvesta; palhot ovat toisinaan karvaisia, ja ponnen puoliskot (teekat) ovat ainakin lähes samankokoiset ja tyveltään karvaiset. Hedelmä on pitkänomainen tai soikea kota ja sisältää 6-20 pallomaista tai hieman litistynyttä siementä.

Levinneisyys

Kiratat ovat kotoisin trooppisesta ja subtrooppisesta Aasiasta.

Käyttö

Suvun tunnetuin laji on rohtokirata (Andrographis paniculata), jolla nimensä mukaisesti on ollut lääkinnällistä käyttöä.
Kati Borg-Penttilä

Kati Annette Borg-Penttilä (s. 1948) on suomalainen laulaja, joka on kuulunut Ernos-yhtyeen tunnetuimpaan kokoonpanoon vuodesta 1968. Hän esiintyi levyllä ensimmäisen kerran vuonna 1958 esittäen lastenlaulun Kauko Käyhkön kanssa. Nykyisin Borg-Penttilä kuuluu The Sixties Blondies -lauluyhtyeeseen.
The Bleeding Heart Band

The Bleeding Heart Band oli Roger Watersin taustabändin nimi hetken aikaa Pink Floydin jälkeisellä soolourallaan. Yhtyeen nimi tulee todenäköisesti lauseesta "the bleeding hearts and artists" joka esiintyi kappaleissa "The Trial" ja "Outside the Wall" Pink Floydin albuumilla The Wall. Yhtyeen nimi esiintyi ensikerran vuoden 1986 elokuvan Minne tuuli kuljettaa ääniraidalla.
Muodostelmaluistelun maailmanmestaruuskilpailut

Muodostelmaluistelun maailmanmestaruuskilpailut ovat vuosittain Kansainvälisen luisteluliiton (ISU) alaisuudessa järjestettävät muodostelmaluistelun kilpailut, jotka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2000. Kilpailut on järjestetty kahdesti Suomessa: vuosina 2001 ja 2011.
ISU:n jäsenmaat saavat lähettää kilpailuihin yhden joukkueen edustamaan maataan. Poikkeuksena kuitenkin edellisen vuoden viisi parhaiten menestynyttä maata saavat lähettää kilpailuihin kaksi joukkuetta. Suomi, Ruotsi, Yhdysvallat ja Kanada ovat aina kilpailleet kahdella joukkueella. Saksa oli kilpailuissa kahdella joukkueella vuosina 2000–2005 sekä 2009 ja 2010 ja Venäjä vuosina 2006–2008 ja 2011–2013.
J. G. Dahlman

Johan Gustav Dahlman (k. 1875) oli suomalainen Tampereella asunut boheemirunoilija.
Dahlmanin syntymäkoti oli Kyttälän kaupunginosassa Sorinahteen luona sijainnut mökki. Hänen runolliset lahjansa tulivat esiin jo varhain mutta köyhiin oloihin syntyneenä hän ei päässyt kehittämään niitä. Dahlmanin runoja julkaistiin paikallisissa sanomalehdissä muun muassa Tampereen Sanomissa mutta pääasiassa hän oli elinaikanaan tunnettu pilkkarunoja kirjoittaneena kapakkarunoilijana joka laati säkeitään usein oluttuoppi palkkanaan. Dahlmanin pilkkarunoissa kuvattiin paikallisia tapahtumia ja arvosteltiin tamperelaista porvaristoa. Hänen lehdissä julkaistut runonsa olivat sen sijaan ihanteellisia ja saivat aiheensa usein luonnosta. Dahlmanin runojen esikuvina olivat uudemmat suomalaiset kansanlaulut, Oksasen ja Suonion runot sekä ruotsalaiset muun muassa Carl Michael Bellmanin sepittämät juomalaulut.
Dahlmanin runot olivat hänen eläessään tunnettuja Tampereella mutta myöhemmin ne ovat paljolti painuneet unohduksiin.
Rillibulbuli

Levinneisyys

Rillibulbulia tavataan Bruneissa, Indonesiassa, Malesiassa, Myanmarissa, Thaimaassa ja Vietnamissa. Sen on kuvattu olevan yleinen suurimmassa osassa levinneisyysaluettaan. Sen kannankehitys on laskeva, mutta vähenemisen ei vielä uskota vaarantavan lajia, joten se on luokiteltu elinvoimaiseksi. Singaporesta rillibulbuli on kuitenkin hävinnyt.
Suomen vuoden 2012 presidentinvaalin kannatusmittaukset

Presidenttiehdokkaiden gallup-kannatus 2012 sivu seuraa ennen vuoden 2012 Suomen presidentinvaalia ehdokkaiden kannatuksen kehitystä kokoamalla yhteen ja esittämällä graafisesti mielipidemittausten eli gallupien tuloksia. Lähteinä ovat tiedotusvälineiden tilaamat ja raportoimat mielipidetiedustelut. Ensimmäiset mielipidetiedustelut ovat elo–syyskuulta 2011, jolloin vaaliasetelmat ja ehdokkaiden nimet alkoivat olla tiedossa. Presidentinvaalin  ensimmäinen kierros toimitetaan tammikuussa 2012. Helsingin vaalialueen vaalilautakunta on arponut ehdokkaiden numerot, jotka ovat seuraavat, Pekka Haavisto ehdokasnumerolla 2, Timo Soini numerolla 3, Paavo Väyrynen 4, Paavo Lipponen 5, Sauli Niinistö 6, Sari Essayah 7, Eva Biaudet 8 ja Paavo Arhinmäki 9.

Kannatuksen esitystavat

Ehdokkaiden kannatus voidaan ilmoittaa kahdella eri tavalla . Eduskuntavaaleissa ja aiemmissa presidentinvaaleissa on käytetty tapaa, jossa kannatusprosentit lasketaan kyselyssä kantansa ilmaisseiden perusteella, ts. ehdokkaiden kannatustenprosenttien summa on sata. 2012 presidentivaalien kamppailun aikana tiedotusvälineet ovat alkaneet suosia uutta tapaa, jossa ns. "ei osaa sanoa" (EOS) ja "ei ilmoittanut kantaansa" ryhmät lasketaan omaksi luokakseen, jolloin ehdokkaiden yhteen laskettu kannatus on alle sata prosenttia, tyypillisesti n. 70 - 80%. Vielä elokuussa 2011 Yle laski kannatuksen vain kantansa ilmaisseista. Lokakuussa herätti hämmennystä iltapäivälehtien erilainen tapa julkaista luvut. Iltalehti laski kannatukseen mukaan myös kantansa ilmoittamatta jättäneiden osuuden. MTV3:n Timo Haapalan mukaan Ilta-Sanomien tapa julkaista kannatus kantansa ilmaisseiden mukaan on huono ja esimerkiksi Iltalehden tapa on "linjassa sen tavan kanssa, miten presidentinvaaligallupeja on tehty ennenkin". MTV3:n asiantuntijana käyttämän Pertti Suhosen mukaan ristiriidoissa ei ole ongelmaa, kunhan ilmaistaan selkeästi, kumpaa tapaa on käytetty. Ylen Jari Korkki perusteli tapaa sillä, että kantansa piilottaville pitää antaa mahdollisuus miettiä kantaansa. Tässä artikkelissa kannatusta on laskettu molemmilla tavoilla.

Nuorisovaalit

Suomen Nuorisoyhteistyö – Allianssi järjesti nuorisovaalit, joissa ensimmäisellä kierroksella äänensä antoi 76 417 nuorta 650 koulusta, äänet jakautuivat ehdokkaiden kesken seuraavasti (pyöristetty ensimmäiseen desimaaliin): Sauli Niinistö 36,1 %, Timo Soini 20,3 %, Pekka Haavisto 16,2 %, Paavo Arhinmäki 7,9 % , Paavo Väyrynen 7,4 %, Paavo Lipponen 5,3 %, Eva Biaudet 4,5 %, Sari Essayah 2,4 %. Nuorisovaaleissa äänioikeutetuista nuorista 63,5 % on yläkoululaisia, 33 % lukiolaisia ja 10 % toisen asteen ammatillisten oppilaitosten opiskelijoita.
Ligniini

Ligniini on vahvoja sidoksia muodostava polyfenoli. Se on selluloosan jälkeen maapallon toiseksi yleisin biopolymeeri ja selluloosan ja hemiselluloosan ohella puun tärkeimpiä ainesosia. Ligniini on puussa kuitujen sidosaineena, ja sen vuoksi puun väri on yleensä kellertävä. Puun suurempi ligniinipitoisuus aiheuttaakin huomattavimmat erot puu- ja ruohovartisten kasvien välillä. Havupuilla ligniinipitoisuus on 24–33 % ja lehtipuilla 16–25 %.

Historia

Anselme Paye teki laboratoriokokeita puuaineksella vuonna 1838. Kun hän käsitteli ainesta typpihapolla, hän huomasi osan aineksesta häviävän ja jäljelle jäävän kuitumaisen tuotteen. Aluksi hän nimitti tuotetta selluloosaksi, mutta myöhemmin paljastui, että Payen eristämä kuituaines oli vieläkin varsin heterogeeninen. Tuotteesta liuenneen aineksen hiilipitoisuus oli suurempi kuin kuituaineksen. F. Schultze antoi liuenneelle aineelle vuonna 1865 nimen ligniini. Ligniini tulee latinankielisestä sanasta lignum, joka tarkoittaa puuta. 1800-luvun lopulla massanvalmistusmenetelmien kehittyminen lisäsi kiinnostusta ligniiniin ja sen reaktioita tutkittiin. 1897 selvisi, että ligniini muistutti kemiallisesti koniferyylialkoholia. P. Klason esitti vuonna 1907 ligniinin olevan suurimolekyylinen aine ja oletti 10 vuotta myöhemmin, että koniferyylialkoholiyksiköt voisivat olla liittyneinä toisiinsa hydroksyyliryhmien välityksellä.

Ligniinin rakenne

Ligniinillä ei ole selkeää kemiallista rakennetta, mutta sille voidaan määrittää keskimääräinen kemiallinen kaava. Useita erilaisia rakennemalleja on ehdotettu ja tiedetään, että ligniini rakentuu monolignoleista, joita ovat p-kumaryylialkoholi, koniferyylialkoholi, ja sinapyylialkoholi. Ligniinin rakenne myös vaihtelee riippuen kasvista. Ligniini on hyvin haaroittunut polymeeri ja siten täysin amorfinen. Sitä ei voida kiteyttää.

Ligniini paperiteollisuudessa

Paperiteollisuudessa ligniini on puussa haitallinen komponentti, koska se sitoo puun selluloosan ja hemiselluloosan. Kemiallisessa massanvalmistuksessa ligniini pyritään poistamaan massasta mahdollisimman tehokkaasti ja sellua keittämällä se melko hyvin onnistuukin. Mekaanisessa massanvalmistuksessa kaikki puun ligniini jää massaan. Ligniini myös aiheuttaa vanhan paperin kellastumisen.

Ligniinin käyttökohteet

Selluteollisuudessa ligniini hyvän lämpöarvonsa takia yleensä poltetaan. Sulfaattiligniiniä (kraftligniini), jota saadaan sulfaattisellunkeitossa ja lignosulfonaattia, jota saadaan sulfiittisellunkeitoissa, voidaan kuitenkin käyttää esimerkiksi sideaineena teiden pölyämisen estämisessä, dispergointiaineena sementin valmistuksessa tai raaka-aineena useille hyödyllisille molekyyleille. Ligniinistä voidaan valmistaa muun muassa vanilliinia, DMSO:ta, etanolia ja ksylitolia.
Ligniinistä voidaan myös valmistaa termoplastisista raaka-ainetta, josta voidaan muovata kappaleita kuten muovista. Materiaali on ympäristöystävällinen vaihtoehto petrokemikaaleista valmistetuille muoveille.

Ligniinin hajotus luonnossa

Valkolahottajasienet kykenevät hajottamaan ligniiniä. Ruskolahottajat eivät tähän kykene.
Rohtotädyke

Ulkonäkö ja koko

Rohtotädykkeen 10–50 cm pitkät varret kiemurtelevat pitkin maanpintaa. Niistä nousee ylös parisenttisiä kukkaversoja, joissa on halkaisijaltaan 1–3 mm leveitä vaalean sinivioletteja kukkia. Lehdet ovat hennon nukan peitossa, 2–5 cm pitkiä ja 1–3 cm leveitä.

Levinneisyys

Rohtotädykkeen esiintymisalue kattaa Euroopan Islantia myöten. Suomessa se kasvaa maan etelä- ja keskiosissa alkuperäisenä tai muinaistulokkaana. Laji on levinnyt ihmisen mukana myös Pohjois-Amerikkaan.

Käyttö

Rohtotädyke oli varsin suosittu rohtokasvi 1500- ja 1600 luvuilla. Sitä käytettiin yskän, keuhkotaudin, keripukin, kihdin ja munuaiskivien lääkkeenä. Sen mentyä pois muodista sitä alettiin käyttää lähinnä yrttiteenä. Ranskassa rohtotädykettä käytettiin aidon teen korvikkeena nimellä ”Euroopan tee” (thé d’Europe). Se sisältää karvasaineita ja hieman parkkihappoa kuten oikea tee.
Viime aikoina rohtotädykettä on käytetty lisäämään ruokahalua ja virtsan- ja maidoneritystä sekä vahvistamaan vatsaa ja helpottamaan hengitysteiden sairauksia. Liian suuret annokset saattavat aiheuttaa pahoinvointia ja oksentelua, ehkä kasvin sisältämien karvasaineiden takia, eikä raskaana olevien tule käyttää sitä. Muuten rohtotädyke on myrkytön.
Elis Ask

Ura

Ask on yksi suomalaisen nyrkkeilyn tunnetuimmista nimistä. Hänestä tuli kevyen sarjan Euroopan mestari tyrmättyään Pierre Montanén elokuussa 1951. Seuraavan vuoden tammikuussa hän menetti mestaruuden tanskalaiselle Jørgen Johansenille. Aiemmin hän oli kokeillut uraa Yhdysvalloissa, mutta taso siellä oli hänelle liian kova. Vuonna 1957 hän perusti ammattilaistallin, joka järjesti ammattinyrkkeilyiltoja vuoteen 1974 asti. Elis Ask oli myös Ugandan diktaattorin Idi Aminin ystävä. Amin kutsui Askin vuonna 1977 heinäkuussa Ugandaan. Amin kustansi Askin matkan.
Elis Ask ei päässyt vuoden 1951 Euroopan mestaruudestaan huolimatta Vuoden urheilija -äänestyksessä listoille. Urheilutoimittajat vannoivat 1950-luvun loppupuolelle asti ”jalon amatööriurheilun” nimiin.
Antonio Camilo González

Antonio Camilo González (s. 7. helmikuuta 1938) on dominikaanilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi La Vegan hiippakuntaan 1. heinäkuuta 1962 ja nimitettiin sen johtoon 10. lokakuuta 1992. Piispaksi konsekroinnin suoritti 8. joulukuuta Nicolás de Jesús López Rodríguez, jota avustivat Hugo Eduardo Polanco Brito ja Juan Antonio Flores Santana.
Toimintasankari van Damme

Sarjan kuvaus

Brittiläinen ITV seuraa Van Damme elämää elokuvien ulkopuolella. He seuraavat kuinka Van Damme muun muassa valmistautuu tulevaan K1-otteluunsa Somluck Kamsingia vastaan ja mitä tapahtuu elokuvien Weapon ja Dragon Eyes kuvauksissa.
Murha junassa

Juoni

Neiti Marple näkee, kuinka nainen kuristetaan hengiltä ohi kulkevassa junassa. Hän kertoo näkemästään poliisille, mutta häntä ei uskota, koska hänen kuvailemaansa naista ei löydetä. Marple päättelee, että ruumis heitettiin ulos liikkuvasta junasta ja aloittaa omat tutkimuksensa.
Marple laskelmoi aikatauluja (juna Paddingtonista 16.50) ja päättelee, että ruumis on haudattu junaradan vieressä sijaitsevalle Ackenthorpen kartanon pihamaalle. Hän hakeutuu kotiapulaiseksi kartanoon ja alkaa selvittää tapausta.
Erik Adlercreutz

Erik Alfred Herman Adlercreutz (7. syyskuuta 1899 Helsinki – 13. lokakuuta 1989 Helsinki) oli suomenruotsalainen lääkäri ja dosentti, Adlercreutzin aatelissuvun päämies.
Erik Adlercreutz opiskeli lääketiedettä Helsingin yliopistossa ja valmistui lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi vuonna 1928. Hän erikoistui sisätautioppiin, teki opintomatkoja Eurooppaan ja hoiti yliopistossa sisätautiopin dosentuuria vuosina 1934–1966. Hän luennoi mm. Ruotsissa ja Ranskassa.
Erik Adlercreutz oli kahdesti naimisissa. Ensimmäisestä avioliitosta (1931–1939) Elisabeth Hedvig Adlercreutzin kanssa syntyi kolme lasta, näiden joukossa professori Herman Adlercreutz ja arkkitehti Eric Adlercreutz. Toisesta avioliitosta (1939–) Margaretha Lerchen kanssa syntyi kaksi lasta.
Keijo Laitinen

Keijo Laitinen (1934–2009) oli suomalainen muusikko ja sovittaja, joka vaikutti Kotkassa. Juha Vainio teki Laitisen kunniaksi kappaleen ”Vanha salakuljettaja Laitinen”.
Fjällbackamorden

Fjällbackamorden (Fjällbackan murhat) on ruotsalainen televisioelokuvasarja. Sen jaksot kestävät noin 90 minuuttia, ja kaksi niistä on näytetty elokuvateatterissa. Jaksoja on 12, joista kuusi on näytetty Suomessa. Ohjelma perustuu Camilla Läckbergin Fjällbackanmorden-kirjoihin.
Jaksoissa on kaksi eri ohjaajaa, sillä alkuperäinen ohjaaja Daniel Lind Lagerlöf katosi kesken kuvausten 6. lokakuuta 2011, ja hänet julistettiin kuolleeksi. Richard Petrelius ohjasi loput sarjasta. Jaksoja alettiin näyttämään vuonna 2012.
Taken

Juoni

Elokuva kertoo entisestä kokeneesta CIA:n agentista, Bryan Millsistä (Liam Neeson), jonka tytär Kim Mills (Maggie Grace) matkustaa ystävänsä kanssa lomalle Pariisiin. Bryanilla on suuret epäluulot heidän matkaansa kohtaan, kunnes hän saa lopulta selville, että hänen tyttärensä ovat kaapanneet julmat seksiorjakauppiaat. Bryan saa tietää, että hänellä on alle 96 tuntia aikaa pelastaa tyttärensä lähes lopulliselta katoamiselta. Bryan matkustaa Pariisiin etsimään tytärtään, oli tapa sääntöjen mukainen tai ei.
Thomas George Gentry

Thomas George Gentry (1843 – 1905) oli yhdysvaltalainen(?) lintutieteilijä ja kirjailija.
Gentry julkaisi teoksen Life-histories of the Birds of Eastern Pennsylvania vuonna 1876. Vuonna 1878 hän julkaisi kirjansa The House Sparrow at Home and Abroad: With Some Concluding Remarks Upon Its Usefulness (Campbell PR). Vuonna 1882 julkaistiin hänen kirjansa Nests and Eggs of Birds of United States.
Gentry nimesi linnuista sininiskanärhen (Cyanocorax heilprini) 1885.
Jermyn Street

Jermyn Street on kauppakatu Westminsterin kaupunginosassa Lontoossa, lähellä Piccadillya. Katu tunnetaan laadukkaita miestenvaatteita myyvistä liikkeistään, erityisesti kauluspaidoista. Kadun varrella on myös tunnettujen kenkävalmistajien liikkeitä kuten John Lobb, Crockett & Jones ja Church's. Näiden lisäksi Jermyn Streetiltä löytyy tunnettuja räätälinliikkeitä, partureita, sikarikauppoja ja myös Britannian vanhin juustoputiikki Paxton & Whitfield. 
Kadun perusti ja nimesi St Albansin ensimmäinen jaarli Henry Jermyn noin vuonna 1664.