Boeing F/A-18E/F Super Hornet

Kehitys ja tuotanto

Heinäkuussa 1987 Yhdysvaltain puolustusministeriö määräsi Yhdysvaltain laivaston ja ilmavoimien edustajat tutkimaan F/A-18 Hornetin ja F-16 koneiden mahdollisuuksia täyttää aukko, jonka laivastolle muunnetun F-22 (NATF) ja A-12 koneiden käyttöönoton viivästyminen aiheutti. McDonnell Douglas esitti ratkaisunaan Hornet 2000 -ohjelmaa, jossa korjattaisiin alkuperäisen koneen lyhyt toimintamatka ja pienehkö asekuorma. Koneeseen asennettaisiin suuremmat siivet ja vakaajat, sisäiset lisätankit sekä voimakkaammat moottorit. A-12-koneen peruuntuminen aiheutti laivaston ilmavoimissa tarpeen A-6F:n suunnitelmien esiin nostamisen ja F-14D-koneiden valmistamisen.
Neuvostoliiton hajoaminen ja kylmän sodan päättyminen aiheutti Yhdysvaltain asevoimien uudelleen järjestelyjä sekä budjettileikkauksia, mikä lopullisesti lakkautti A-12- sekä NATF-ohjelman. Laivasto esitti tukensa Hornet 2000 -hankkeelle, josta kehittyi F/A-18E Super Hornet. Laivasto vahvisti hankkeen rahoituksen 12. toukokuuta 1992, jolloin hankkeen kustannusarvioksi esitettiin 63 090 miljoonaa dollaria. Operatiivinen kyvykkyys piti saavuttaa vuoteen 2000 mennessä ja lentotukialus operaatiot ensimmäisellä laivueella 2003. Kongressi hyväksyi hankkeen kesäkuussa 1992 mahdollistaen suunnittelu ja kehityshanke aloittamisen. Rahoituksesta 3,7 miljardia meni McDonnell Douglasille ja loput moottorivalmistaja General Electricille F-414-moottorin valmistamiseksi. Kongressi asetti katon konemallin hinnalle, mikä ei saisi ylittää 125 prosenttia F/A-18C-mallin hinnasta. Laivasto allekirjoitti lopullisen sopimuksen 7. joulukuuta 1992, mihin sisältyi kolmen maakoekoneen valmistus. Näistä ST-50 staattisia testejä, DT-50 pudotuskokeita ja FT-50 vauriotestausta varten. Sopimukseen kuului lisäksi viisi yksipaikkaista F/A-18E ja kaksi kaksipaikkaista F/A-18F-konetta.
Alustavat suunnitelmat tarkistettiin onnistuneesti 28. kesäkuuta - 2. heinäkuuta 1993, vaikka olikin kaikkiaan 53 löydöstä. Kattavampi kriittinen tarkastelu oli 13.-17. kesäkuuta 1994, jolloin suunniteltu kone läpäisi kaikki laivaston asettamat aikataulu, hinta, tekniset, luotettavuus ja ylläpito vaateet. Northrop/Grumman aloitti E1:n (BuNo 165164) keski/takarungon valmistamisen 24. toukokuuta 1994 Hawthornessa Kaliforniassa ja McDonnell aloitti työt eturungon kanssa St. Louisissa 23. syyskuuta. Kone valmistui 18. syyskuuta 1995 St. Louisissa Missourissa ja Fred Madenwald teki koneella ensilennon 29. marraskuuta.
Kone lähti helmikuussa 1996 Patuxent Riverin koelentokeskukseen koelentoja varten.
Boeing F/A-18 Super Hornet on yksi HX-hävittäjähankkeen ehdokkaista F/A-18 Hornetin seuraajaksi Suomen Ilmavoimille.

EA-18G Growler

EA-18G Growler on F/A-18F Super Hornetin elektroniseen sodankäyntiin tarkoitettu versio, joka lensi ensilentonsa 15. elokuuta 2006. Kone tuli Yhdysvaltain laivaston palveluskäyttöön vuonna 2009 korvaten laivaston EA-6B Prowler -koneet ja jo käytöstä poistetut ilmavoimien EF-111A Raven -koneet.
Kaksipaikkainen EA-18G Growler on elektroniseen sodankäyntiin tarkoitettu malli, jossa toinen paikka on asejärjestelmäupseerille(engl. Weapon Systems Officer).

Advanced Super Hornet

Advanced Super Hornet (ASH) on Boeingin esitys parannetulle mallille. Muutoksina aiempaan ovat muun muassa rungon muotojen mukaiset yläpuoliset lisäpolttoainesäiliöt (engl. conformal fuel tanks). Mallissa ulkoinen asekuorma voidaan sijoitta häiveominaisuuksia parantaviin säiliöihin.

Käyttö

Super Hornet on käytössä Yhdysvaltain laivaston lisäksi Kuwaitissa.
Yhdysvaltain laivaston tilaamien 110 Block III -koneen tuotanto alkaa vuonna 2020.
Block III -koneiden ominaisuuksiin kuuluu aktiivinen elektronisesti keilaava tutka (AESA).