google/wiki40b huggingface dataset:
Hank Mobley

Henry ”Hank” Mobley (7. heinäkuuta 1930 – 30. toukokuuta 1986) oli yhdysvaltalainen hard bop- ja soul jazz -tyylinen tenorisaksofonisti ja jazzsäveltäjä.
Jazzjournalisti Leonard Feather kutsui Mobleyta ”tenorisaksofonistien keskiraskaan sarjan mestariksi” ja tarkoitti tällä Mobleyn tenorisoundia, joka ei ollut yhtä aggressiivinen kuin John Coltranella tai Sonny Rollinsilla muttei toisaalta niin pehmeä kuin Stan Getzillä. Jazzkriitikko Stacia Proefrock sanoi Mobleyn olevan yksi aliarvostetuimmista bop-ajan muusikoista.
Mobley syntyi Georgiassa mutta varttui New Jerseyssä lähellä Newarkia. 16-vuotiaana sairaus piti Hank-pojan sisätiloissa kuukausia, jolloin hänen setänsä osti hänelle saksofonin ajankuluksi. Mobley ei päässyt Newarkin musiikkikouluun koska ei asunut kaupungissa, vaan opiskeli soittamista itsekseen. 19-vuotiaana hän alkoi soittaa paikallisissa yhtyeissä ja pian esiintyi jo  Dizzy Gillespie ja Max Roachin tasoisten muusikoiden kanssa. Mobley osallistui yhteen varhaisimmista hard bop -sessioista Art Blakeyn, Horace Silverin, Doug Watkinsin ja Kenny Dorhamin kanssa. Tästä syntyi albumi  Horace Silver and the Jazz Messengers. Mobley soitti tässä Art Blakeyn yhtyeessä sen hajoamiseen 1956 saakka ja jatkoi sitten jonkin aikaa Horace Silverin kanssa. Blakey vieraili Mobleyn myöhemmillä albumeilla rumpalina.
Vuosien 1955 ja 1970 välillä Mobley levytti yhtyeenjohtajana 20 albumia Blue Note Records -yhtiölle between 1955 and 1970. Näistä onnistuneimpina pidetään levyjä Soul Station (1960) ja Roll Call (1960). Mobley esiintyi muun muassa Grant Greenin, Freddie Hubbardin, Sonny Clarkin, Wynton Kellyn ja Philly Joe Jonesin kanssa. Erityisen hedelmälliseksi muodostui yhteistyö trumpetisti Lee Morganin kanssa. 
Mobley soitti jonkin aikaa Miles Davisin kanssa, kun tämä etsi seuraajaa John Coltranelle. Häntä kuullaan Davisin albumilla Someday My Prince Will Come, jolle myös Coltrane palasi soittamaan kahdella raidalla. Mobleyn improvisaatiokykyjä ei pidetä aivan Coltranen veroisina, mutta hänen melodista soittotapaansa arvostetaan.
Mobleyn oli pakko lopettaa soittaminen 1970-luvun puolivälissä hengitystieongelmien takia. Vähän ennen kuolemaansa 1986 Mobley esiintyi kuitenkin vielä Duke Jordanin kanssa New Yorkissa.
Einarr Skúlason

Einarr Skúlason oli 1100-luvulla vaikuttanut islantilainen skaldi-runoilija ja kirkonmies, joka mainitaan mm. Morkinskinnassa sekä Snorri Sturluson Proosa-Eddassa ja Heimskringlassa.

Elämä

Tiedot Einarr Skúlasonista ovat vähäiset. Hän syntyi mahdollisesti noin v. 1090 Borgarfjörður-vuonon alueella. Pidetään todennäköisenä, että hän kuului Myrar-sukuun, jonka varhaisimpia edustajia Egillin, Kalju-Grímrinpojan saagan mukaan oli Egill Skalla-Grímsson. Einarrin epäilläänkin olleen Egillin pojan, Þorsteinn Egilssonin jälkeläinen, ja saagakirjoittajana tunnetun Snorri Sturlusonin äidinpuoleisen isoisän veli. Morkinskinnan Sigurðr Jerusaleminkävijästä kertovassa osiossa (ns. Þinga saga) Einarrin kerrotaan toimineen viestinviejänä kuninkaan ja Sigurðr Hranasonin välillä vuosina 1112–1114. Hän on oletettavasti ollut Norjassa myös Haraldr (Maununpoika) gillin valtakaudella joskus vuosien 1130–1136 välisenä aikana. 

Einarrin tarkkaa kuolinvuotta ei tunneta. Einarr mainitaan eräässä noin v. 1220 peräisin olevassa pappisluettelossa, jossa listattiin vuonna 1143 Islannissa elossa olleita pappeja. Vuonna 1153 hänen kerrotaan Morkinskinnan mukaan esittäneen pyhän Olavin kunniaksi laatimansa runon Geisli  (suom. ”valonsäde”) Nidarosin tuomiokirkossa Trondheimissa (Kristkirken). On oletettu, että Einarr viipyi myöhemmin Norjassa kuningas Eysteinn Haraldrinpojan kuolemaan vuonna 1157 saakka. Morkinskinnan mukaan kuningas Eysteinn oli myöntänyt Einarrille stallarin (”marsalkka”) arvonimen. Tämän jälkeen Einarr mahdollisesti matkusti Tanskaan ja Ruotsiin, mutta palasi vielä myöhemmin Norjaan. Einarrin oletettavasti nuorin tunnettu runo Elfarvísur on mahdollisesti syntynyt joskus vuosien 1159–1161 välisenä aikana.

Einarrin ura skaldina

Proosa-Eddan käsikirjoituksessa DG 11 ja Heimskringlan käsikirjoituksessa AM 761 4to on skaldien luettelo (Skáldatal), jossa Einarr mainitaan seuraavien kuninkaitten hovirunoilijana: Sigurðr Jerusaleminkävijä (isl. Jórsalafari), Eysteinn Magnusson, Magnus blindi, Haraldr Gilli, sekä Haraldr gillin pojat Sigurðr, Eysteinn ja Ingi. Lisäksi Einarr ylisti runoudessaan Skáldatalin mukaan norjalaista merkkimiestä Eindriði Nuorta (ungi Jónsson) sekä oletettavasti Sverkerin sukua edustanutta kuningas Sverker Vanhempaa (isl. Sörkvir Kolsson) ja tämän poikaa Jonia (Jón jarl Sörkvisson) kuten myös Tanskan kuningasta Sveinn III Eiríkssonia (isl. Sveinn svífandi, tansk. Svend Grathe, hallitsi 1146–1157). Einarrin runo Elfarvísur taas on laadittu norjalaisen päällikön Grégóríus Dagssonin kunniaksi.
Pyynikinharju

Pyynikinharju on Tampereella sijaitseva maailman korkein pitkittäisharju. Harju kohoaa 160 metrin korkeuteen merenpinnasta ja 80 metriä Pyhäjärven pinnasta. Pyynikinharju kuuluu Etelä-Pohjanmaalta Salpausselälle ulottuvaan harjumuodostumaan. Harjumuodostuma jatkuu Pyynikinharjusta länteen päin Pispalanharjuna ja Tahmelana tunnettuna kallioisena harjanteena. Itään päin harju nousee Tampereen kaupunkiasutuksen jälkeen Kalevankankaaksi, jossa on ollut hautausmaa jo lähes 200 vuotta. Kangasalla harjumuodostuma jatkuu Kirkkoharjuna, Kuohunharjuna, Keisarinharjuna ja Veho­niemenharjuna. Pyynikinharju on pitkittäisharjujen tapaan pääosin soraa ja hiekkaa.
Pyynikillä kasvaa vielä jonkin verran vanhoja petäjiä, joiden juuret ovat osittain ilmassa, sillä hiekkainen maa vierii vuosien varrella alaspäin kohti Pyhäjärveä. Kasvillisuutta soraharjuilla on petäjien lisäksi myös katajia, jotka ovat suojeltuja. Katajanmarjoja voi kuitenkin poimia, kun muistaa, ettei oksia saa taittaa eikä katajaa irrottaa maasta. Pyynikillä kasvaa myös vaahteroita, jotka antavat syksyisin harjulle kauniin värin.
Myös taikinamarjoja kasvaa näillä harjuilla. Kanervikon keskeltä voi löytää kantarelleja ja syksyisin muutamia muitakin syötäviä sieniä. Myös puolukat viihtyvät etelärinteillä.

Matkailu

Vuonna 1929 rakennettu Pyynikin näkötorni on yhä käytössä. Siihen liittyy maantasolla oleva kahvila. Pyynikin rinteillä on useissa kohdissa puuportaita, joita pitkin pääsee Pyhäjärven rannasta Pyynikin huipulle.
Gibraltarin maltalaiset

Historia

Gibraltar vaurastui laivastotukikohtansa ja Afrikkaan suuntautuvan kaupan takia 1800-luvulla. Tämä houkutti alueelle muuttajia muualta. Vuoteen 1885 mennessä Gibraltarilla asui noin 1 000 maltalaista. Maltalaisia oli töissä etenkin laivanrakennusteollisuudessa ja siihen liittyvissä muissa palveluissa. Osa toimi myös kauppiaina myyden alkoholia ja tupakkaa. Maltalaisten määrä alkoi kuitenkin laskea 1900-luvun alkupuolella. Vuonna 1912 heitä oli yhteensä enintään 700. Gibraltarille jääneet osallistuivat myöhemmin aktiivisesti taloudelliseen ja sosiaaliseen elämään. Suurin osa heistä kannattaa Gibraltarin pysymistä osana Yhdistynyttä kuningaskuntaa. Suurin osa on menettänyt yhteytensä Maltalle, mutta osa pitää yhteyksiä yllä etenkin maltalaisten katolilaisten pappien kautta. Tunnettuihin maltalaistaustaisiin gibraltarilaisiin kuuluu muun muassa poliitikko Peter Caruana.
Nykyisin maltalaiset ovat pitkälti sulautuneet muuhun väestöön ja maltalaistaustaista väestöä löytyy ympäri Gibraltaria.
Huvisatama

Huvisatama oli Lappeenrannassa sijaitseva huvialue, joka myötäili koko satamatorin rantaa Kasinopuistosta Rapasaareen. Huvisatamaa rahoitti noin 70 yritystä ja yhteisöä sekä Lappeenrannan kaupunki. Huvisatama oli Euroopan ainoa huvipuisto, joka ei perinyt pääsymaksua ja jonka melkein kaikki laitteet olivat käyttäjilleen ilmaisia. Puisto perustettiin vuonna 2004. Huvisatamassa oli kesällä 2008 12 ilmaislaitetta ja erikseen 2 maksullista. Pelkkiä laitekäyttökertoja tuli kesässä 120 000–130 000. Huvisatamaan kuului myös Euroopan suurin Hiekkalinna, joka rakennetaan eri teemalla vuosittain aina alusta alkaen. Rakentamiseen käytetään reilu 3 miljoonaa kiloa hiekkaa ja sitä rakentavat noin 20 taiteilijaa reilun kahden viikon ajan.
Huvisataman toimintoja päätettiin yhdistää Hiekkalinnan yhteyteen ja markkinointi Huvisatama nimellä lopetettiin kesän 2009 jälkeen. Huvisataman idea jatkuu kuitenkin hieman eri muodossa Hiekkalinnan ympäristössä. Suurin osa laitteista on myyty, muun muassa maailmanpyörä.
Lappböle Hornkapell

Lappböle Hornkapell on suomalainen puhallinyhtye Kirkkonummelta. Yhtye on perustettu vuonna 1903 harrastajaorkesterina Pohjois-Kirkkonummella Lapinkylässä. Orkesterin historiaan kuuluu "kovan harjoituksen" aikoja, mutta myös paljon taukoja. Tiedetään, että orkesteri toimi vuosisadan alussa ja jonkin aikaa 1920-luvulla, jonka jälkeen vuonna 1963 orkesteri herätettiin uudelleen henkiin. Siitä asti orkesteri on soittanut kaikenlaista musiikkia joulumusiikeista ja hymneistä tanssi- ja viihdemusiikkiin.
Aikojen saatossa orkesteria ovat johtaneet Gustav Heiskanen, Erik Sikström, Veikko Gisselberg, Per-Olof Munck, Juha Määttänen, Moa Thors ja John Kotka. Moa Thorsin aikana Lappböle Hornkapell kasvoi puhallinorkesterista sinfoniseksi puhallinorkesteriksi. Nykyinen kapellimestari on syksyllä 2016 aloittanut Arttu Sipilä.
Lappböle Hornkapell esiintyy täysimittaisen puhallinorkesterikokoonpanon lisäksi pienemmällä seitsikko kokoonpanolla.
Harald Lindberg (kasvitieteilijä)

Harald Lindberg (1871– 13. maaliskuuta 1963 Helsinki) oli Helsingin yliopiston kasvimuseon ensimmäinen kustos eli osastonjohtaja vuodesta 1910. Hän väitteli 1909 tohtoriksi Pohjois-Euroopan poimulehdistä. Hänen tieteellinen tuotantonsa käsittää 310 julkaisua, joista 28 liittyy sammaliin. Sammalista hän kirjoitti muun muassa suosammalista ja rahkasammalista. Isänsä S. O. Lindbergin kuoltua Harald Lindberg ryhtyi tutkimaan sammalien sijasta putkilokasveja. Hän tutki ainakin voikukkia, keltanoita, poimulehtiä ja hierakoita. Harald Lindberg on kuvannut Suomessa tavattavista putkilokasvilajeista tieteelle uusina muun muassa sykeröpoimulehden, nyppypoimulehden, kaljuvarsipoimulehden, lietetattaren ja mutaluikan.
Aidesios

Aidesios (k. 355) oli antiikin kreikkalainen uusplatonilainen filosofi, joka oli syntyisin kappadokialaisesta ylhäisöperheestä. Hän muutti Syyriaan Iamblikhoksen opetuksen houkuttelemana, ja hänestä tuli tämän seuraaja. Aidesios opetti Pergamonissa, ja hänen merkittävimpiä oppilaitaan olivat Eusebios Myndoslainen ja Maksimos Efesoslainen.
Eunapioksen mukaan Aidesioksen theurgiaa ja magiaa käsittelevät opetukset erosivat Jamblikhoksen opetuksista. Aidesios vaikuttaa muuttaneen joitakin oppejaan, koska pelkäsi keisari Konstantinus II:sta.
Kansallisarkiston digitaaliarkisto

Aineistot ja niiden ominaisuudet

Kansallisarkiston digitaaliarkistoon sisältyviä aineistoja ovat muun muassa erilaiset historialliset lähdesarjat, luettelot ja oppaat, ja aineistoon sisältyy myös piirustuksia ja karttoja. Kartat eivät ole palvelussa paikkatietomuodossa vaan muun aineiston tapaan kuvatiedostoina, joita on mahdollisuus hakea esimerkiksi paikkakunnan nimellä. Aineisto karttuu jatkuvasti.Aineistoja digitoidaan sekä värillisenä että harmaasävyisenä. Harmaasävyisenä digitoidaan aineistot, joissa värejä ei pidetä tutkimuksen kannalta merkittävinä. Digitaaliarkistoa varten tasokuvanlukijalla suurella resoluutiolla digitoidut kuvatiedostot julkaistaan verkossa pienennettyinä. Alkuperäisiä, suuriresoluutioisia kuvatiedostoja on tilattavissa Kansallisarkistosta maksullisina.
Australianpikkukotka

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 45–55 cm ja paino keskimäärin 815 g. Naaras on koirasta suurempi. Lajin väritys vaihtelee melkoisesti vaaleasta tummaan. Koivet ovat höyhenpeitteiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä.

Esiintyminen

Australianpikkukotka elää lähes kaikkialla Australian mantereella sekä Uuden-Guinean keski- ja itäosissa. Lajin elinympäristön ala on 1–10 miljoonaa neliökilometriä ja maailman populaation koko 10 000–100 000 yksilöä.

Elinympäristö

Laji asustaa kuivien maiden metsä- ja ruohomailla ja välttää sekä sademetsiä että sulkeutuneita metsiä.

Lisääntyminen

Pari rakentaa risupesänsä metsän peitossa olevan elävän puun latvukseen. Naaras munii tavallisesti kaksi, joskus yhden tai kolme munaa, joita se hautoo 37 päivää. Poikaset ovat lentokykyisiä noin 57 päivän ikäisinä.

Ravinto

Australianpikkukotka saalistaa enimmäkseen kaneja ja muita pieniä nisäkkäitä sekä hyönteisiä.
Saghand

Saghand on iranilainen paikkakunta, jossa on uraanikaivos. Paikka sijaitsee Yazdin provinssissa noin 500 km Teheranista etelään. Kaivoksen perustamista ovat tukeneet kiinalaiset suorittamalla kaivamista ja toimittamalla laitteita.

Elinkeinot

Saghandin uraanikaivoksella arvioidaan olevan 1 730 000 tonnia uraanimalmia, jonka pitoisuus on keskinkertainen, 553 ppm. Kaivoksen tuotantokapasiteetti on noin 132 000 tonnia uraanimalmia vuodessa. Kaivostoiminnan vaatima henkilömäärä on noin 220 henkeä.
IEC-antenniliitin

IEC-antenniliitin (IEC 169-2) tai Belling-Lee -liitin on vanhin yhä yleisessä käytössä oleva RF-liitin. Se on kehitetty Britanniassa 1920-luvun alussa ja se on vakiintunut Euroopan alueelle TV- ja radioantenniliittimeksi.
IEC-liitintä käytetään yhä laajalti siitä huolimatta että sen ominaisuudet nykyaikaisessa VHF- ja UHF-vastaanotossa eivät ole parhaat mahdolliset. Satelliittivastaanottimet käyttävät nykyään sisääntuloon tavallisimmin F-liitintä, mutta niiden TV-lähtö voi olla edelleen IEC-tyyppinen. TV- ja radioliitännät ovat erikätiset eli TV-vastaanottimessa on naarasliitin ja antennirasian TV-lähtö on urospuolinen. Radiovastaanottimen rungossa on vastaavasti urosliitin ja antennirasiassa radiota varten naarasliitin. Laitteet voidaan yhdistää antennirasiaan samanlaisilla uros-naaras -kaapeleilla.
Kylmäpihlaja

Kylmäpihlaja on Selkämerellä sijaitseva saari, 9 kilometriä Rauman satamasta länteen. Se on pinta-alaltaan noin 9 hehtaaria. Saari on uloin Rauman saariston suurista saarista, ja siitä alkaa avomeri. Saarella sijaitsee Kylmäpihlajan majakka. Majakka on rakennettu 1953.

Luonto

Vaikka saari on karu olemukseltaan, on siellä kuitenkin paljon elämää. Saarella on paljon lintuja, etenkin pesimäaikaan. Kylmäpihlajalla on havaittu yli 170 lintulajia. Myös tyrni menestyy saarella.
Alempi ensimmäinen poskihammas

Alemmät ensimmäiset poskihampaat ovat ihmisen hampaita alaleussa. Hampaat sijaitsevat alempien toisten välihampaiden takana ja alempien toisten poskihampaiden edessä. Kuten kaikilla poskihampailla, niiden tehtävänä on pureskella ruokaa.
Näiden hampaiden maitohammas- ja pysyvien versioiden välillä on suuria eroja, vaikka ne ulkonäöllisesti näyttävätkin melko samanlaisilta. Nämä hampaat ovat myös yleisimpiä karieshampaita.
Hammaslääkärikielessä kaikki ensimmäiset poskihampaat tunnetaan "kutosina".
Akershusin linna

Akershusin linna (norj. Akershus slott og festning tai Akershus festning) on yksi Norjan historian merkittävimmistä linnoituksista. Se sijaitsee strategisella niemellä Oslossa. Linna on kokenut monia piirityksiä, mutta ulkomaiset valloittajat eivät ole koskaan onnistuneet valloittamaan sitä yhdeksästä yrityksestään huolimatta.

Historia

Akershusin linnaa alettiin rakentaa vuoden 1290 tienoilla. Rakennustyöt käynnisti kuningas Håkon V Magnusson. Linna mainitaan ensimmäisen kertaa Håkonin kirjeessä vuodelta 1300. Kirjeessä ei mainita, kuinka pitkälle rakennustyöt olivat edistyneet.
Akershusin linna muistuttaa monessa mielessä Turun linnaa, mikä kertoo maiden samankaltaisesta historiasta. Ne molemmat ajoittuvat samalle ajalle ja molempien linnojen yhteydessä on kirkko keskeisellä paikalla. Molempien linnojen suhteellisen karu sisustus ja vaatimattomuus kertovat myös siitä, että ne ovat sijainneet valtakunnan rajamailla, josta vauraus on virrannut todellisiin pääkaupunkeihin (Tukholmaan ja Kööpenhaminaan).
Nykyään Akershusin linna ja linnan alueella olevat kohteet muodostavat Oslon tärkeimmän turistikohteen. Linnoituksessa järjestetään kaupungin ja valtion juhlatilaisuuksia. Linnan alueella toimivat myös Norjan toisen maailmansodan aikaisen vastarintaliikkeen museo ja sotamuseo. Vastarintaliikkeen museossa on kuvattuna lehtileikkein ja kuvin sekä muutamin vastarintaliikkeen toimintaan liittyvin esinein kehitys vuodesta 1940 Norjan miehityksen loppuun 1945 saakka. 
Sotamuseossa esineistöä ei ole paljoa varsinkaan Tanskan vallan ajalta. Unioniaikaa Ruotsin kanssa havainnollistetaan univormuun puetuin nukein, mistä saa kuvan norjalaisen armeijan 1800-luvun kenttäelämästä.
Linnan alueella toimii itse linnoitusta myöhemmin rakennetussa kauppiastalossa myös Norjan puolustusvoimien kansainvälinen keskus Fokiv (Forsvarets kompetansesenter for internasjonal virksomhet, englanniksi NODEFIC, the Norwegian Defence International Centre), huoltokoulu (Forsvarets forvaltningsskole) ja esikuntakoulu (Forsvarets stabsskole), missä opetetaan myös ulkomaalaisia.
Yakumo (1899)

Valmistus

Alus tilattiin 1. syyskuuta 1897 Vulcanilta Stettinistä osana vuoden 1896 hankintoja. Tilatun aluksen nimeksi vahvistettiin Yakumo 18. lokakuuta 1897. Sen köli laskettiin 1. syyskuuta 1898, ja alus laskettiin vesille 8. heinäkuuta 1899. Alus valmistui 20. kesäkuuta 1900.

Palvelus

Yakumo palveli Venäjän–Japanin sodassa osallistuen Tsushiman meritaisteluun, jossa se oli upottamassa Venäjän keisarikunnan laivaston risteilijä  Admiral Ušakovia. Vuoden 1920 jälkeen alus siirrettiin koululaivaksi, ja se teki vuosina 1921–1922 ensimmäisen koulutuspurjehduksensa Izumon kanssa mukanaan 150 kadettia. Ennen matkaa pääosa aluksen aseistuksesta poistettiin. Aluksen Belleville-kattilat korvattiin kuudella Yarrow-kattilalla, jotka oli poistettu modernisoitavana olleelta taistelulaiva Harunalta.
Alus romutettiin vuonna 1947.
Anne Isabella Byron

Perhe

Anne Isabella syntyi vuonna 1792. Hänen oli baronetti Ralph Milbanken ja tämän vaimon Judith Milbanken ainoa lapsi. Anne Isabella oli lahjakas lapsi, ja hänen vanhempansa palkkasivat tälle Cambridgen yliopiston professorin yksityisopettajaksi. Hän sai opetusta klassisesta kirjallisuudesta, filosofiasta ja ajalleen poikkeuksellisesti myös luonnontieteistä ja matematiikasta.

Avioliitto

Anne Isabella Milbanke tapasi 25. maaliskuuta 1812 Caroline Lambin järjestämissä valssitanssiaisissa ensimmäisen kerran tulevan miehensä runoilija Lordi Byronin, joka oli tuolloin jo huomattavan kuuluisa kirjailija. Annabella ja Byron ystävästyivät, ja Byron kosi Milbankea lokakuussa 1812. Annabella hylkäsi puolivillaisen kosinnan todennäköisesti siksi että Byronin kanssa suhteessa ollut Caroline Lamb oli varoittanut Milbankea etukäteen.
Annabella ja Byron aloittivat elokuussa 1813 kirjeenvaihtonsa uudelleen. Byron kosi Annabellaa uudestaan seuraavana vuonna. He menivät naimisiin 2. tammikuuta 1815, ja heidän ainoa lapsensa Ada syntyi 10. joulukuuta 1815.
Byronien avioliitto kesti vain noin vuoden. Lordi Byron opetti useasti vaimoaan, ja velkojat ahdistelivat pariskuntaa useita kertoja. Lordi Byron eli tuhlaavaista elämää, eivätkä Annabellan vanhempien lupaamat myötäjäiset tulleet perille koko liiton aikana. Annabella lähti 15. tammikuuta 1816 tyttärensä Adan ja piian kanssa perheen talosta Lontoosta ja karkasi vanhempiensa luokse. Byronit sopivat erosta maaliskuussa, ja lordi Byron jätti pian tämän jälkeen Englannin.

Adan kasvattaminen

Ada oli neljävuotias, kun lady Byron aloitti hänen kotiopetuksensa. Tätä ei ollut kuitenkaan helppo miellyttää, joten hän erotti yksityis- ja kotiopettajat, jos heistä ei ollut tarpeeksi apua Adan kasvattamiseksi. Vaikka Lady Byron järjesti päämäärätietoisesti tyttärensä opintoja, hän ei viettänyt paljoakaan aikaa tämän kanssa. Lady Byronin äiti lady Noel sen sijaan oli enemmän jokapäiväisessä tekemisessä Adan kanssa. Noel kuoli kuitenkin vuonna 1822. Lady Byron sai vuoteen 1825 mennessä käyttöönsä äitinsä perinnön, mikä teki hänestä varakkaan ja mikä mahdollisti Adan kasvattamisen.
Lady Byron piti Adaa kovassa kurissa. Ada saattoi jopa joutua komeroon, mistä hän pääsi pois vasta luvattuaan käyttäytyä hyvin ja opiskella ahkerasti. Lady Byron pyrki innostamaan tytärtään matemiikan suuntaan, jostä hän itsekin oli kiinnostunut. Toinen syy matematiikan suosimiseen oli se, että hän halusi tehdä Adasta täysin rationaalisen. Mielikuvitus piti tukahduttaa, sillä Lady Byron piti tätä Byronien puolelta periytyvää ominaisuutta vaarallisena ja mahdollisesti tuhoisana.

Yhteiskunnalliset kysymykset

Lady Byron oli kiinnostunut yhteiskunnallisista ja poliittisista kysymyksistä, muun muassa koulutuksesta, vankienhoidon uudistuksista ja abolitionismista. Hän oli yksi harvoista naisista, joka oli mukana vuoden 1840 kansainvälisessä orjuuden vastaisessa konferenssissa.
Ealingiin Lady Byron perusti poikakoulun. Kouluun oli opintomaksu, mutta Byron maksoi itse joidenkin poikien maksut. Koulu suljettiin vuonna 1852.
Noarootsin niemimaa

Noarootsin niemimaa (viroksi Noarootsi poolsaar, ruots. Nuckö) on niemimaa Länsi-Viron rannikolla. Se kuuluu Noarootsin kuntaan, johon kuuluvat lisäksi kahden entisen kunnan Sutlepan ja Riguldin alueet.
Noarootsin niemimaa oli aiemmin saari, ja se on maan kohotessa yhtynyt vasta hiljattain mantereeseen. Vielä 1700-luvulla Noarootsin ja mantereen välisessä salmessa saattoi purjehtia. Esimerkiksi Pietari Suuri  purjehti  vuonna 1715 salmen kautta Haapsaluun. Vuonna 1782 põltsamaalainen pastori A. W. Hupel kirjoitti, että salmen vesi on korkealla vain sopivien merituulien aikaan. Muuten saareen saattoi päästä hevosella.
Suomen Poliisijärjestöjen Liitto

Suomen Poliisijärjestöjen Liitto (SPJL) on suomalainen poliisin, oikeushallinnon, Hätäkeskuslaitoksen ja Suojelupoliisin ammattilaisten ammattijärjestö. Sen 83 jäsenyhdistykseen kuuluu noin 11 000 jäsentä. SPJL kuuluu akavalaiseen järjestökenttään. SPJL on Pohjoismaiden poliisiliiton (Nordiska Polisförbundet) ja Euroopan poliisijärjestöjen keskusliiton (The European Confederation of Police, EuroCOP) jäsenjärjestö. Liiton toimisto sijaitsee Helsingissä.

Historia

Liitto sai nykyisen muotonsa vuonna 1995, kun vuonna 1923 perustettu Suomen Poliisien Liitto, vuonna 1930 perustettu Suomen Rikospoliisien Liitto ja vuonna 1934 perustettu Poliisikunnan Keskusliitto yhdistyivät Suomen Poliisijärjestöjen Liitoksi.

Jäsenistö

Jäsenistö työskentelee poliisihallinnossa, oikeusministeriön hallinnonalalla ja Hätäkeskuslaitoksessa ja Suojelupoliisissa. Liittoon kuuluu muun muassa poliiseja, poliisin kansliahenkilökuntaa, oikeuslaitoksen toimistosihteerejä ja hätäkeskuspäivystäjiä. Liitolla on myös opiskelijajäseniä.

Organisaatio ja toiminta

SPJL:n korkeinta päätösvaltaa käyttää joka neljäs vuosi kokoontuva liittokokous, joka muun muassa valitsee valtuuston, hallituksen ja liiton puheenjohtajan. Vuoden 2017 liittokokouksessa puheenjohtajaksi valittiin Jonne Rinne. Järjestöpäällikkönä toimii Mika Nygård.
Liitto julkaisee Poliisi & Oikeus -lehteä.
Kukkarojärvi (Padasjoki)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,2 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129 metriä mpy.
Dave Cieslewicz

David J. Cieslewicz (s. 17. helmikuuta 1959 Milwaukee) on yhdysvaltalainen demokraattipuolueen poliitikko. Hän oli vuosina 2003–2011 Madisonin kaupungin pormestari. Vuoden 2011 pormestarinvaaleissa hän hävisi niukasti Paul Soglinille.
Seututie 413

Seututie 413 sijoittuu pääosin itäkoillisen ja länsilounaan välisenä tienä Hartolan ja Sysmän kirkonkylien välille. Hartolassa väylältä on liittymä valtatie 4:lle. Seututie 413:llä sijaitsee Sysmän Valittulan pikavuoropysäkki.