google/wiki40b huggingface dataset:
Gionatha Spinesi

Gionatha Spinesi (s. 9. maaliskuuta 1978 Pisa, Toscana, Italia) on italialainen jalkapalloilija, joka edustaa Serie A:ssa pelaavaa Cataniaa. 185 senttimetriä pitkän Spinesin pelipaikka on hyökkääjä.
Spinesi aloitti uransa synnyinkaupunkinsa seurassa, Pisassa. Marraskuussa 1995 hän siirtyi milanolaiseen suurseuraan, Internazionaleen, muttei päässyt tekemään debyyttiään seuran ykkösjoukkueessa. Tammikuussa 1997 Inter myi hänet sarjatasoa alemmas Serie B:n Castel di Sangroon. Vaikka pikkuseurassa vietetyt kaksi kautta eivät menneet Spinesiltä erityisen hyvin, kiinnostui Serie A -seura Bari hänestä, ja hän siirtyi Bariin kesäkuussa 1998. Barin riveissä Spinesi vietti kuusi kautta ja teki myös pääsarjadebyyttinsä Gallettin paidassa. Spinesi jätti seuran helmikuussa 2004, kun seurajohto ei päässyt yhteisymmärrykseen hänen sopimuksensa jatkamisesta. Uudeksi seuraukseen hän valitsi Serie B:n nousijajoukkueen, Arezzon, jolle hän teki ensimmäisen kautensa aikana 22 maalia ja voitti niillä sarjan maalikuninkuuden. Kaudeksi 2005/2006 Spinesi seurasi Arezzon valmentajaa Pasquale Marinoa nykyiseen seuraansa Cataniaan. Spinesin kausi oli vielä edellistäkin parempi, hän oli 23 maalillaan avainpelaajia Catanian noustessa Serie A:han.
M/S Kilmore

Käyttöhistoria

30. marraskuuta 1977 alus luovutettiin Stena Container Linen omistukseen, joka rekisteröi sen Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Hull. Tuolloin aluksen nimi oli Norsky. Samana päivänä North Sea Ferries vuokrasi laivan itämerenliikenteeseensä.
Vuonna 1980 laiva sai uuden nimen: Stena Shipper. Saman vuoden aikana Merzario Line vuokrasi aluksen ja kastoi sen Merzario Ioniaksi. Seuraavana vuonna Entermar Shipping Co SA vuokrasi aluksen ja jälleen nimi vaihtui; uusi nimi oli Constellation Enterprise. Vuonna 1986 Stena Challenger Ltd. osti aluksen ja liputti sen Bahaman lipun alle. Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Nassau. Myös aluksen nimi vaihtui samalla; uusi nimi oli Stena Shipper. Uudelleenkastamisen jälkeen Stena Shipper aloitti liikennöinnin Travemünden ja Göteborgin välillä.
Kesäkuussa 1987 ruotsalainen Nordström & Thulin -varustamo osti Stena Shipperin ja rekisteröi sen Ruotsin alusrekisteriin kotisatamanaan Tukholma. Aluksen luovutus tapahtui kuitenkin vasta syyskuussa. Syyskuun alussa alus meni Blohm + Vossin telakalle Hampuriin Saksaan kunnostettavaksi. Samalla se sai uuden nimen: N+T 700.
25. joulukuuta 1987 laivan nimi muuttui jälleen; uusi nimi oli Graip. Myös kotisatama muuttui Visbyksi. Vuoden 1988 alussa Graip aloitti Gotlandslinjenin liikenteessä, välillä Visby–Oskarshamn (kesällä reitti oli Oskarshamn–Visby–Nynäshamn). Joulukuussa 1988 laivan ollessa tulossa Oskarshamniin, ajoi alus poijun päälle. Tästä seurasi yhden potkurin vahingoittuminen. Onnettomuuden jälkeen Graip meni kunnostettavaksi Cityvarvet -nimiselle telakalle Göteborgiin.

Kiinan hallituksen omistukseen

Maaliskuussa 1998 Kiinan hallitus osti laivan ja rekisteröi sen Kiinan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Shanghai. Samalla alus sai uuden nimen: Chong Ming Dao. Pian tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Hongkongin ja Kiinan välillä. Vuonna 2006 Chong Ming Dao muutettiin ro-ro-alukseksi Shanghaissa.
Elokuussa 2006 Celtic Ferries vuokrasi aluksen. Samalla alus sai nykyisen nimensä ja se rekisteröitiin Bulgarian lipun alle. Kotisatamaksi tuli Mustanmeren rannalla sijaitseva Varna. Toukokuun lopulla 2007 TransRussiaExpress vuokrasi Kilmoren sen reitille Sassnitz–Lyypekki–Pietari. Vuoden 2007 lopulla vuokrasopimus päättyi ja alus lähti Las Palmasiin. Lokakuussa 2008 alus aikarahdattiin Logitec Linesin liikenteeseen linjalle Castellón de la Plana–Marina di Carrara. Espanjan viranomaiset asettivat aluksen käyttökieltoon 17. marraskuussa 2008.
Vrouw Maria

Vrouw Maria (suom. Rouva Maria) oli hollantilainen kauppa-alus, joka matkalla Amsterdamista Pietariin törmäsi 3. lokakuuta 1771 kahteen kariin Nauvon ulkosaaristossa ja myöhemmin upposi noin 40 metrin syvyyteen. Alus sai törmäyksissä vaurioita peräosaan, muun muassa peräsin irtosi. 
Aluksen ruumassa arvellaan olleen esimerkiksi taideaarteita, joita keisarinna Katariina Suuri ja muu Venäjän ylimystö oli tilannut Hollannista. Lisäksi lastina oli sokeria, väriaineita, sinkkiä ja kappaletavaraa. Miehistö ja paikallinen väestö ehti pelastaa osan lastista ennen aluksen uppoamista 8. lokakuuta 1771. Haaksirikosta pelastettua tavaraa myytiin myöhemmin Pietarissa.
Aluksen haaksirikosta tuli eräs Suomen etelärannikon kuuluisimmista aarrelaivalegendoista.

Vrouw Marian löytyminen

Rauno Koivusaaren johtama Pro Vrouw Maria -yhdistyksen sukeltajaryhmä löysi aluksen hylyn 28. kesäkuuta 1999. Hylky lepää meren pohjassa noin 41 metrin syvyydessä.   
Museovirasto on tehnyt alueella kenttätutkimuksia. Hylyn uppoamispaikka on suojeltu ja ympärivuorokautisessa kameravalvonnassa. Suoja-alueelle ankkuroituminen on kiellettyä, ellei se liity vaarassa olevan aluksen meripelastukseen. Myös sukellustoiminta on luvanvaraista. Vrouw Maria sijaitsee itäkaakkoon Jurmon saaresta, Smedskären-nimisen saaren länsipuolella. Suoja-alue on n. 1,5 km halkaisijaltaan oleva ympyrä, jonka keskipisteenä on Namnlösan-niminen luoto. Sen koordinaatit ovat EUREF-FIN-järjestelmässä 59°46'28"N ja 21°47'10" E.
Aluksen hylky on säilynyt poikkeuksellisen ehjänä. Hylyn rungon pituus on noin 26 metriä ja leveys 7 metriä. Vrouw Marian, kuten muiden Itämeren hylkyjen, säilymistä on edesauttanut puisia hylkyjä tuhoavan laivamadon puuttuminen pohjoiselta Itämereltä. Säilymistä on edesauttanut myös se, että aluksen runko on tammea.
Maaliskuussa 2008 valmistuneiden ultraääni- ja röntgentutkimusten mukaan hylky on säilynyt yllättävän hyvin ja se voitaisiin periaatteessa nostaa ja museoida. Hylyn nostaminen ja entisöiminen on kallista, mutta eräät venäläiset sijoittajat ovat olleet valmiit rahoittamaan  operaatiota. Hylyn nosto on jälleen helmikuussa 2017 tullut esille, ja sijoituspaikaksi on kaavailtu paikkaa johon sittemmin lopullisesti hylätyssä suunnitelmassa ajateltiin Guggenheim-museota.
Vrouw Mariasta ja sen löytämisestä kirjan kirjoittaneet Juha Flinkman ja Petri Puromies toteavat kuitenkin, että hylky säilyy hyvin siellä, missä se on, kun siihen ei kajota. Nostaminen ja konservointi ovat ongelmia, ja he ottavat vertauskohdaksi Vasa-laivan, jonka puuaines on alkanut hajota.
Kekokoi

Koko ja ulkonäkö

Kekokoi on 13–17 mm siipivälillään pieni perhoslaji. Etusiivet ovat vain heikosti kiiltävät ja yksiväriset sävyn vaihdellessa okrankeltaisesta ruosteenruskeaan. Myös takasiivet ovat aavistuksen kiiltävät, mutta harmaat tai harmaanruskeat ja niiden reunaripset ovat kellanruskeita. Tuntosarvet ovat pituudeltaan noin kaksi kolmasosaa etusiiven pituudesta.

Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyysalue ulottuu Skotlannista Keski-Euroopan poikki Baltiaan ja Pohjoismaihin sekä idässä Venäjälle saakka. Levinneisyyteen liittyy kuitenkin laajoja aukkoja, joista perhosia ei ole tavattu. Suomessa lajia on tavattu Ahvenanmaalta ja etelärannikolta pitkälle Lappiin, mutta havaintoja on vain hajanaisesti ja ne puuttuvat kokonaan laajoilta alueilta. Perhoset lentävät kesä-heinäkuussa.

Elinympäristö ja elintavat

Kekokoi on piilotteleva laji, jonka elintavoista ei tiedetä kovinkaan paljoa. Se elää sekä toukkana että aikuisena muurahaiskekojen sisällä, pääasiassa suoympäristöissä. Isäntämuurahaisiksi on ilmoitettu ainakin tupsukekomuurahainen (Formica aquilonia), pohjankekomuurahainen (Formica lugubris) sekä kekomuurahainen (Formica rufa). Perhoset ovat aktiivisia öisin, mutta niitä tavataan lennosta harvoin ja silloinkin yksitellen. Voi olla etteivät perhoset lennä kuin etsiessään parittelukumppania. Tehokkain tapa löytää laji on töniä muurahaiskekoja, jolloin perhosia nousee pesän pinnalle yhdessä muurahaisten kanssa.
Toukka on aktiivinen koko talven syöden pesästä löytyvää, hajoavaa orgaanista materiaalia.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 kekokoi luokiteltiin silmälläpidettäväksi (NT).

Ravinto

Toukka syö muurahaiskeosta löytyvää kuollutta orgaanista ainesta.
Suomen Keittiömestarit

Suomen Keittiömestarit ry (SKM; ruots. Finlands Köksmästare rf., engl. Finnish Chef Association) on Suomen alueellisten keittiömestariyhdistysten kattojärjestö. Yhdistyksen tehtävänä on edistää suomalaista ruokakulttuuria ja korkealaatuista keittotaitoa Suomessa ja ulkomailla. Yhdistys on perustettu vuonna 1950, ja se on Pohjoismaiden keittiömestareiden (NKF) ja Keittiömestareiden maailmanliiton (WACS) jäsen. Yhdistyksellä on yhteensä 14 alueyhdistystä ja yli tuhat henkilöjäsentä eri puolilla Suomea. Yhdistyksen puheenjohtaja on Ulla Liukkonen.
Yhdistys järjestää valtakunnallisia alan ammattitaitokilpailuja, ja se johtaa Suomen Kokkimaajoukkueen toimintaa. Se on mukana alan valtakunnallisen Mestarit-lehden toimittamisessa, joka on lakkautettu. Ja vastaa keittiöalan ammattitaitokilpailujen tuomarikoulutuksesta.

Suomen kokkimaajoukkue

Kymmenjäseninen Suomen kokkimaajoukkue harjoittelee yhdessä kerran kuussa ja osallistuu vuosittain Keittiömestareiden maailmanliiton (WACS) kilpailuihin. Kunkin joukkueen toimintakausi on neljä vuotta, ja se huipentuu joka neljäs vuosi järjestettäviin kokkiolympialaisiin (engl. The Culinary Olympics).
Tanssii tähtien kanssa (1. tuotantokausi)

Juontajat

Ensimmäisen tuotantokauden juontajina toimivat Marco Bjurström sekä Ella Kanninen. Bjurström juonsi kilpailua kaikkiaan neljä tuotantokautta vuoteen 2009 asti, minkä jälkeen hän tiedotti jättävänsä ohjelman ja hänen tilalleen valittiin Mikko Leppilampi. Kanninen puolestaan toimi juontajana kaksi ensimmäistä tuotantokautta sekä seitsemännellä tuotantokaudella vuonna 2012.

Tuomarit

Kilpailun alkuperäisiä tuomareita olivat Jorma Uotinen, Jukka Haapalainen, Mikko Rasila ja Merja Satulehto, joka toimi myös tuomariston puheenjohtajana. Tuomariston kokoonpano säilyi samana myös seuraavalla tuotantokaudella, mutta Rasila ja Satulehto eivät jatkaneet enää kolmannelta kaudelta lähtien.
Lurpak

Lurpak on tanskalainen yritys, joka myy voita. Yhtiön omistaa Danish Dairy Board. Lurpakia myydään 75 eri maassa ympäri maailmaa, ja se tunnetaan parhaiten omalaatuisesta hopeanvärisestä pakkauksestaan.
Lurpakin perusti joukko maidontuottajia vuonna 1901. Sen logossa on kuvattuna muinaisskandinaavinen puhallinsoitin lur, josta tulee myös Lurpakin nimen ensimmäinen tavu.
Hiilivoima

Hiilivoima on sähköntuotantoa voimalaitoksella, jonka primäärienergia saadaan polttamalla kivihiiltä. Fossiilista hiiltä käytetään erityisesti lauhdesähkön tuotantoon.

Yleistä

Maailman energian kokonaiskulutuksesta hiilen osuus oli vuonna 2004 toiseksi suurin öljyn jälkeen. Syynä on kivihiilen halpa hinta ja suuri määrä: arvioidaan että maankuoressa on hiiltä noin 10 000 miljardia tonnia, josta noin 10 % voidaan hyödyntää taloudellisesti. Hiili tuottaa palaessaan paljon lämpöä, joten sen käyttö voimaloissa tulee halvaksi.

Toimintaperiaate

Hiilivoimalan toimintaperiaate voidaan kertoa lyhyesti seuraavalla tavalla: hiiltä poltettaessa lämpö höyrystää valtavassa kattilassa olevan veden. Paineistettu höyry pyörittää puolestaan turbiinia, jonka liike-energian generaattori muuttaa sähköenergiaksi.

Haitat

Hiilivoiman haittoja ovat suuret rikki- ja hiilidioksidipäästöt sekä erilaisten typen oksidien pääsy ilmakehään. Jatkuvat päästöt aiheuttavat ympäristövahinkoja ja saastuneilla alueilla vakavia sairauksia.
IAEA:n julkaisemien arvioiden mukaan hiililauhdevoiman tuottaminen synnyttää kasvihuonekaasuja koko elinkaaren aikana 210–360 g hiiliekvivalenttia/kWh sähköä (760–1 300 g CO₂-ekv./kWh sähköä). Näissä luvuissa ovat mukana paitsi hiilen polton päästöt, myös polttoaineen tuotannon, varastoinnin ja kuljetuksen päästöt sekä voimalaitoksen rakentamisen ja rakennusmateriaalien tuotannon epäsuorat päästöt. Vaihteluvälin alapäähän voidaan päästä vain uusimmalla tekniikalla, jossa hiilivoiman sähköntuotannon hyötysuhde on 50–55 %.
Health and Environment Alliancen raportin mukaan hiilivoima aiheuttaa Euroopassa vuosittain yli 18 000 kuolemaa ja 43 miljardin euron terveysmenot. Saksassa näitä kuolintapauksia olisi 2 700 vuodessa ja kustannukset olisivat 2–6 miljardia euroa.
Nykyään hiilivoimaloiden päästämät ilmakehän hiukkaset on suurin lyijyaltistuksen lähde.
Toni Collette

Yksityiselämä

Collette meni naimisiin Dave Galafassin kanssa 11. tammikuuta 2003. Heillä on kaksi lasta, 9. tammikuuta 2008 syntynyt tytär ja 22. huhtikuuta 2011 syntynyt poika. He asuvat Potts Pointissa, Sydneyssä.
Kai Helenius (diplomaatti)

Kai Helmer Helenius (s. 1931) on suomalainen diplomaatti ja suurlähettiläs. Hän on koulutukseltaan diplomi-insinööri, ja toimi suurlähettiläänä Jeddassa  ja Abu Dhabissa vuosina 1977–1982. Vuosina 1983–1986 hän oli ulkoasiainministeriön neuvotteleva virkamies, 1987–1990 kehitysyhteistyön alivaltiosihteeri ja jälleen suurlähettiläs Bonnissa 1990–1996.
I-5 (1931)

Palvelus

Alus  upotettiin 19. heinäkuuta 1944 lähellä Saipania ja se julistettiin samana päivänä kadonneeksi merellä. Alus  poistettiin alusluettelosta 10. syyskuuta.
Valehdellaan

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideo julkaistiin syyskuun puolessa välissä. Sen ohjasivat Tuukka ja Olga Temonen. Videossa ei ole mitään tarinaa, vaan se on tavallinen lauluvideo, jossa Katri laulaa eri värisiä taustoja vasten.
Terry Dicks

Terence Patrick ”Terry” Dicks (s. 17. maaliskuuta 1937) on brittiläinen konservatiivipuolueen poliitikko. Hän istui parlamentin jäsenenä Hayes ja Harlingtonin vaalipiiristä vuosina 1983–1997.
Dicksillä on synnynnäinen CP-vamma.
Kuningas Faravidin testamentti

Tarina

Sarjan päähenkilö on labradorinnoutaja sukelluslabradori Tufunus. Kirjan kertoja saa väärään osoitteeseen toimitetun kirjeen, ja hän lähtee viemään sitä Tufunukselle. Heidän ja Tufunuksen ystävän Maroksen tehtäväksi tulee selvittää Suomen muinaisen kuninkaan Faravidin testamentin arvoitusta. Apua he saavat apua Erittäin Salaisen Poliisin edustajilta ja nykyajan šamaanilta.
Brünigpass

Brünigpass on alppisola Sveitsissä. Sen korkein kohta on 1 008 metrin korkeudessa meren pinnasta. Sola yhdistää Bernin kantonin ja erityisesti Bernin ylämaan (saks. Berner Oberland) ja Haslitalin Sveitsin itäisempiin osiin, muun muassa Luzernin, Obwaldenin ja Nidwaldenin kantoneihin. 
Sola on ikivanha kulkureitti. Ensimmäinen varsinainen solatie otettiin käyttöön 1860-luvulla. Se on kansallinen päätie numero 4 (H4) ja valtatie numero 8 (N8), jota muutetaan moottoritieksi (A8). Tie on auki ympäri vuoden. 
Brünigpassin kautta kulkeva Zentralbahnin rautatie Interlakenista Luzerniin otettiin käyttöön vuonna 1888.
Y. S. Rajasekhara Reddy

Perhetausta

Y. S. Rajasekhara Reddy syntyi erittäin uskonnolliseen protestanttiseen kristittyyn perheeseen. Hänellä oli kaksi lasta, Andhra Pradeshin pääministeri Y. S. Jaganmohan Reddy ja politiikassa vaikuttava tytär Y. S. Sharmila. Hänen isänsä oli poliitikko Y. S. Raja Reddy, joka murhattiin vuonna 1998 pommi-iskussa. Vuonna 2019 YSR:n sukua pidetään Andhra Pradeshin toiseksi mahtavimpana poliittisena dynastiana.
Nikeforos I

Nikeforos I (kuoli 26. heinäkuuta 811) oli Bysantin keisari vuosina 802–811.
Nikeforos kaappasi vallan keisarinna Ireneltä 31. lokakuuta 802. Ennen keisariksi tulemistaan hän oli ollut logothetes eli valtiovarainministeri. Nikeforoksen ensimmäisinä toimenpiteinä olivatkin Bysantin raha-asioiden järjestämiset, mikä olikin tarpeen Irenen harjoittamien lahjoituksien ja veronkevennysten jälkeen.
Nikeforoksen aikana tapahtui väestönsiirtoja Vähästä-Aasiasta Balkanille. Balkan jaettiin myös hallinnollisesti teemoihin ja Bysantti sai nyt taas otteeseensa slaavien valtaamat alueet.
Heti alkuunsa Nikeforoksen valtaa vastustivat Anatolikonin teeman armeijat joita johti Bardanes Tourkos.
Nikeforos oli taitavampi raha-asioissa kuin sotilaskomentajana. Hän hävisi arabeja vastaan vuosina 804–806 käydyn sodan ja seurannut rauha oli Bysantille erittäin nöyryyttävä. Bysantin onneksi arabien hyökkäykset laantuivat kalifi Harun al-Rashidin kuoltua vuonna 807.
Vuonna 811 Nikeforos johti armeijaa bulgaareja vastaan. Hän oli alkuunsa menestyksekäs, mutta bulgaarit saivat bysanttilaiset yllätettyä ja tappoivat Nikeforoksen. Bulgaarien kaani Krumin sanotaan ottaneen Nikeforoksen pääkallon, josta hän teetti hopeisen juoma-astian.
Blåfjella-Skjækerfjellan kansallispuisto

Blåfjella-Skjækerfjellan kansallispuisto (norj. Blåfjella-Skjækerfjella nasjonalpark) on kansallispuisto Pohjois-Trøndelagin läänissä Norjassa. Kansallispuisto on manner-Norjan neljänneksi suurin, sen pinta-ala on 1 924 km². Puisto avattiin 17. joulukuuta 2004. Kansallispuiston maisemat vaihtelevat laaksoista aarniometsiin ja vuorimaisemiin. Kansallispuiston korkein vuori on Midtiklumpen, 1 333 metriä.
Norfluratsoni

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa norfluratsoni on väritöntä tai harmaata kiteistä ainetta. Yhdiste ei juurikaan liukene veteen, mutta liukenee useaan orgaaniseen liuottimeen kuten etanoliin, asetoniin ja ksyleeniin. Norfluratsonin käyttö herbisidinä perustuu siihen, että se estää fytoeenidesaturaasientsyymiä pelkistämästä karotenoidien biosynteesiin tarvittavaa fytoeenia. Samalla myös fotosynteesi estyy.

Valmistus ja käyttö

Norfluratsonia voidaan valmistaa m-aminobentsotrifluoridin, mukokloorihapon ja metyyliamiinin välisellä reaktiolla tai m-klooribentsotrifluoridin ja 4-kloori-5-metyyliamino-3-oksopyratsiinin välisellä reaktiolla.
Norfluratsoni on sallittu herbisidi muun muassa Yhdysvalloissa, Australiassa ja Uudessa-Seelannissa, mutta sen käyttö on ollut kiellettyä Euroopan Unionin alueella vuodesta 2003 alkaen. Norfluratsonia käytetään muun muassa puuvilla-, maapähkinä-, soijapapu-, viini- ja sitrushedelmäviljelmillä rikkaruohomyrkkynä.
Jääkäriprikaati

Historiaa

Prikaatin toiminnan alun voidaan katsoa juontavan 19. syyskuuta 1918 perustetusta Terijoen rajavartiopataljoonasta, joka nimettiin tammikuussa 1920 rajapataljoonaksi ja kuukautta myöhemmin Käkisalmen läänin rykmentiksi. Rykmentti lakkautettiin 19. huhtikuuta 1921 ja seuraavana päivänä sen ensimmäisestä pataljoonasta muodostettiin I polkupyöräpataljoona, joka nimettiin muutettiin elokuussa Polkupyöräpataljoona 1.
Polkupyöräpataljoona muutettiin 16. toukokuuta 1936 jääkäripataljoona 1:ksi, joka osallistui talvi- jatko- ja Lapin sotiin. Vaasaan sijoitettu pataljoona sai maakunnallisen nimen 1. tammikuuta 1957, jolloin siitä tuli Pohjanmaan Jääkäripataljoona. Pataljoona siirrettiin 1964 Sodankylään, missä se sai 1. heinäkuuta 1966 nimen Lapin jääkäripataljoona (LAPJP). Pataljoonasta muodostettiin 1. lokakuuta 1979 jääkäriprikaati liittämällä siihen Pohjanmaan tykistörykmentti ja Kainuun prikaatin pioneerikomppania.
Valtioneuvoston puolustuspoliittinen selonteko julkaistiin 13. maaliskuuta 1997. Sen mukaisesti Pohjanmaan tykistörykmentti lakkautettiin 30. syyskuuta 1998, jolloin pohjoisen alueen tykistökoulutus keskitettiin Kainuun prikaatiin.
Jääkäriprikaatiin kuuluivat perustamisesta alkaen erillisyksikköinä kuljetus-, pioneeri- ja viestikomppania, joista muodostettiin 2. tammikuuta 1990  Sodankylän pataljoona. Pataljoona sai vaalittavakseen Lapin alueelta talvisotaan perustetun jalkaväkirykmentti 27:n perinteet. Pataljoonaan kuuluivat esikunta, esikuntakomppania, kuljetuskomppania, viestikomppania ja kertausharjoituskomppania. Esikuntakomppanian muodostivat pioneeri- ja konejoukkue, sotilaspoliisijoukkue ja huoltojoukkue.

Nykyhetkistä

Puolustusvoimien vuodesta 2013 alkaen toimeenpantu puolustusvoimauudistus kasvatti joukko-osaston kokoonpanoa, kun Lapin Ilmatorjuntarykmentti ja Rovaniemen aluetoimisto liitettiin osaksi prikaatia. Vuonna 2014 lakkautettiin prikaatiin kuulunut joukkoyksikkö Pohjan jääkäripataljoona osana puolustusvoimauudistusta.
Roy Thomson

Roy Herbert Thomson eli Lord Thomson of Fleet (5. kesäkuuta 1894 – 4. elokuuta 1976) oli kanadalainen sanomalehdenkustantaja, josta tuli yksi huomattavimmista hahmoista Lontoon Fleet Streetin sanomalehtipiireissä.
Torontolaisen parturin poika Roy Thomson myi nuorena radiovastaanottimia Kanadan Ontariossa ja sai idean perustaa oma radioasema, jotta radionostajilla olisi enemmän kuunneltavaa kuin huonosti kuuluvat asemat rajan takana Yhdysvalloissa. Hän sai selville, että läheisellä Abitibi Paper -yhtiön paperitehtaalla North Bayssä on hallussaan käyttämätön radiolähetyslupa, joka hänen onnistui vuokrata käyttöönsä vuodeksi yhdellä dollarilla. Radioasema alkoi menestyä ja pian hän perusti asemat myös Timminsiin ja Kirkland Lakeen, jotka 1930-luvun lamasta huolimatta olivat menestyviä kaupunkeja kultaesiintymiensä ansiosta.
Timminsin radioaseman alakerrassa oli käyttämättömäksi jäänyt lakkautetun Timmins Citizen -sanomalehden painokone, jonka Thomson sai halvalla omistukseensa. Hän perusti ensimmäisen sanomalehtensä, jonka nimeksi tuli The Paper. Lehti ilmestyi aluksi kerran viikossa, sitten muutaman kerran kunnes 1935 muuttui seitsenpäiväiseksi. Kanadan radioyhtiö (nykyinen CBC) tiukensi radiotoimilupien myöntämistä niin, ettei samalle henkilölle enää sallittu useita toimilupia. Tästä syystä Thomson päättikin keskittyä sanomalehtibisnekseen, joka ei ollut luvanvaraista toimintaa.
Thompson perusti yhteisyrityksen lehdenkustantaja Rupert Daviesin kanssa, joka halusi laajentua radiotoimintaan. He perustivat Peterborough’n ja Kingstonin kaupunkeihin uudet radioasemat, jotka pian saivat haltuunsa myös televisiotoimiluvat.
Näiden medioiden tuotolla Thomson alkoi hankkia omistukseensa yhä enemmän sanoma- ja aikakauslehtiyhtiöitä vähitellen ympäri maailmaa. Pian hän omisti tusinan verran tv-asemia ympäri maailmaa, ja totesi pian kasvavan televisiotoiminnan olevan ”kuin lupa painaa rahaa”. Yksi tärkeimmistä televisioasemista oli Skotlannin Glasgow’ssa sijainnut Scottish Television. Sen johtamiseksi Thomson päätti muuttaa Skotlantiin vuonna 1953 ja osti siellä pian myös arvostetun The Scotsman -sanomalehden. Vuonna 1959 hänen lehti-imperiuminsa alkoi kasvaa, kun hän osti Kemsley-ryhmän lehdet, tärkeimpänä niistä The Sunday Times. Vuonna 1967 hän osti arvovaltaisen The Times -sanomalehden Astorin perheeltä ja yhdisti nämä kaksi lehteä yhtiöksi Times Newspapers.
Suurimmillaan Thomsonin lehti-imperiumiin kuului noin 200 lehteä Kanadassa, Yhdysvalloissa ja Britanniassa. Vauraudestaan huolimatta hän eli huomaamattomasti Lontoossa ja kulki töihin Fleet Streetille metrolla. 1970-luvulla hän sijoitti J. Paul Gettyn kanssa menestyksellisesti Pohjanmeren öljynporaustoimintaan.
Roy Thomson kuoli 1976. Hänen poikansa ja paronin tittelin perijä Kenneth (1923–2006) otti hoitoonsa Thomson Organization -perheyrityksen. Kenneth Thomson myi brittilehdet 1980-luvun alussa mediaimperiumiaan kasvattaneelle Rupert Murdochille ja vähitellen luopui lähes kaikista muistakin omistuksistaan ja omistautui harvinaisen taiteen keräilylle. Thomsonin perheen haltuun jäi vain 20 prosentin omistusosuus torontolaisesta The Globe and Mail -sanomalehdestä.
Ken Loach

Kenneth ”Ken” Loach (s. 17. kesäkuuta 1936) on brittiläinen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan yhteiskunnallisesta realismistaan. Nuneatonissa, Warwickshiressä syntynyt Loach on tehnyt työtä sekä elokuvien parissa että televisiolle. 
Britannian elokuvainstituutti BFI on arvioinut Loachin varhaistyön Poika ja haukka 1900-luvun seitsemänneksi parhaaksi brittielokuvaksi. Loach on palkittu Kultaisella palmulla vuoden 2006 Cannesin elokuvajuhlilla elokuvastaan The Wind That Shakes the Barley. Vuonna 1990 hän sai Cannesissa tuomariston palkinnon elokuvasta Hidden Agenda ja vuonna 2012 elokuvasta Enkelten siivu. Vuonna 2016 Loach voitti Kultaisen palmun elokuvasta I, Daniel Blake. Lisäksi Loach on vastaanottanut muun muassa César-palkinnon ja Kultaisen leijonan. 
Loach on ollut vuodesta 1962 naimisissa Lesley Ashtonin kanssa, ja hänellä on viisi lasta.
Paul England

Paul Thomas England (28. maaliskuuta 1929 Melbourne – 17. kesäkuuta 2014) oli australialainen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun, Saksan GP:hen kaudella 1957. Hän keskeytti kilpailussa eikä saavuttanut pisteitä. Hän ajoi F2-luokan autolla Cooper-Climaxilla.
England työskenteli Repco-yrityksessä ja kilpaili omalla Holden-moottorilla varustetulla Auscan-urheiluautolla, jonka lasikuituinen runko perustui A6GCS Maseratiin. Kilpauransa jälkeen hän omisti moottorinvalmistajayrityksen nimeltä Paul England & Staff. Nykyään yritystä pyörittää hänen esikoisensa Lisa Mary Coulton ja tämän puoliso Steven Coulton.