google/wiki40b huggingface dataset:
Sergei Ljapunov

Sergei Mihailovitš Ljapunov (ven. Сергей Михайлович Ляпунов; 30. marraskuuta (J: 18. marraskuuta) 1859 Jaroslavl – 8. marraskuuta 1924 Pariisi) oli venäläinen säveltäjä ja pianisti.
Sergei Ljapunov syntyi Jaroslavlissa, mutta muutti isänsä kuoleman jälkeen äitinsä ja veljiensä kanssa Nižni Novgorodiin. Hän opiskeli Karl Klindworthin ja Sergei Tanejevin johdolla. Hän tutustui Mili Balakireviin pian valmistuttuaan vuonna 1883. Ljapunov lähti Balakirevin kanssa Pietariin, ja hänestä tuli Pietarin konservatorion professori vuonna 1911. Vuonna 1923 hän siirtyi Pariisiin, jossa hän kuoli seuraavana vuonna sydänkohtaukseen.
Sergei Ljapunovin tuotantoon kuuluu muun muassa paljon pianokappaleita. Hän sävelsi lisäksi muun muassa kaksi sinfoniaa, kaksi pianokonserttoa, yhden viulukonserton ja rapsodian ukrainalaisiin teemoihin.
Zen ja moottoripyörän kunnossapito

Zen ja moottoripyörän kunnossapito (koko nimeltään Zen ja moottoripyörän kunnossapito: tutkimusmatka arvojen maailmaan) on Robert M. Pirsigin vuonna 1974 ilmestynyt matkakertomuksen muotoon kirjoitettu teos laadun filosofiasta ja sen etsinnästä.

Juoni

Teoksen eräitä teemoja ovat: laadun eli hyvän olemus ja sen pyrkimys paeta määrittely-yrityksiä, filosofian ja retoriikan opetus, suhtautuminen teknologiaan, pojan ja isän välinen suhde, mielisairaus sekä neljän hengen matka moottoripyörillä Yhdysvaltojen halki.
Kirjassa on neljä päähenkilöä, kertojaminä, hänen 11-vuotias poikansa Chris sekä heidän ystäväpariskuntansa John ja Sylvia Sutherland, jotka yhdessä muodostavat kaksi moottoripyöräkuntaa.
Moottoripyörän kunnossapito on teoksessa toistuva teema, joka ilmenee esimerkiksi konkreettisina moottoripyörän huoltotoimenpiteinä ja moottoripyörän tarkastelussa käsitejärjestelmänä sekä henkilöiden erilaisten teknologiasuhteiden vertauskuvana.
Vahvimpia teoksen jännitteistä syntyy kertojaminän nykytilanteen ja hänen menneisyytensä välille. Kertojalla on vähitellen kertyneitä muistikuvia ja muita "todisteita" siitä, että hän on aiemmin ollut merkittävä ajattelija, jonka intensiivinen ajatustyö katkeaa normista poikkeavaan käytökseen, diagnoosiin mielisairaudesta ja sähköhoitoihin. Tämä jännite vaikuttaa suuresti myös kertojaminän ja Chrisin väliseen suhteeseen, sillä kirjassa nimenomaan Chris yhdistää kertojaminän historian kaksi osaa, joiden välisenä rajana on mielisairaala ja muistuma suljetusta lasiovesta.
Ammaja

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 135,1 metriä mpy.
Wally Wingert

Ura

Wingert kiinnostui esiintymisestä nuorella iällä ja työskenteli 16-vuotiaasta lähtien radiojuontajana. Huonon palkan vuoksi Wingert muutti vuonna 1987 Los Angelesiin, jossa hän sai töitä Westwood One -radioasemalta. Samalla Wingert työskenteli viikonloppuisin jazz painotteisessa radioasemassa The Wave. Vuonna 1989 hän jätti Westwood Onen työskennelläkseen täysipäiväisesti The Wavessa. Neljän vuoden jälkeen Wingert päätti jättää radiossa työskentelemisen ja päätti pyrkiä työskentelemään näyttelemisen ja laulamisen parissa.
Vuonna 1993 hän teki ensimmäisen näytelmäroolinsa televisiosarjassa Murphy Brown ja kolme vuotta myöhemmin Wingert vieraili sarjassa Saved by the Bell: The New Class. Ääninäytteleminen vei kuitenkin suuremman kiinnostuksen vuonna 1997, jolloin hän äänitti muutamia rooleja Herc’s Adventures videopeliin. Sitä ennen Wingert äänitti useita sivurooleja vuonna 1990 The Secret of Monkey Island -videopeliin. Sittemmin videopelien ohella Wingert on tehnyt äänirooleja niin animaatiosarjoihin kuin näytelmäsarjoihin. Hän oli muun muassa Power Rangers in Spacessa ja Power Rangers Lost Galaxyssa Psycho Bluen äänenä. Ensimmäinen animaatiorooli oli Angry Beavers, jossa Wingert teki sivurooleja vuosina 1998-1999. 2000-luvulla hän ryhtyi tekemään myös dubbauksia animesarjoihin, kuten Transformers: Robots in Disguise, Digimon, Naruto ja Bleach. Wingertillä oli myös pieniäänirooli elokuvassa Scooby-Doo 2: Monsterit vapaalla. Vuosina 2001-2006 hänellä oli säännöllinen vierailevarooli Nickelodeonin animaatiosarjassa Invader Zim. Wingert on tehnyt myös useita sivurooleja animaatiosarjaan Family Guy vuosina 1999-2009, jossa hän muun muassa toimi Austin Powersin äänenä. Wingert oli Arvuuttajan äänenä Batman: Arkham Asylum videopelissä vuonna 2009. Wingert uusii roolinsa pelin jatko-osassa Batman: Arkham City.
Wingert on toiminut myös kuuluttaja äänenä, sekä eri sketseissä äänenä The Jay Leno Show’ssa vuodesta 2009 lähtien.
Alessandro Manzoni

Alessandro Francesco Tommaso Manzoni (7. maaliskuuta 1785 Milano – 22. toukokuuta 1873 Milano) oli italialainen runoilija ja kirjailija ja italialaisen romanttisen koulukunnan johtohahmo. Hän syntyi Milanossa kuuluisan poliittisen filosofi Cesare Beccarian (1738–1794) tyttärenpoikana. Hän ei ollut erityisen menestyksekäs opinnoissaan, mutta alkoi jo 15-vuotiaana kirjoittaa ansiokkaita runoja. 
Runouden lisäksi Manzoni kirjoitti draamat Il Conte di Carmagnola (1819) ja Adelchi (1822). Hänen teoksensa on niin ikään tunnetuimpiin italiankielisiin romaaneihin lukeutuva Kihlautuneet.
Manzoni oli hyvin pitkäikäinen, mutta sairastui lopulta aivokalvontulehdukseen, joka johti hänen kuolemaansa 88 vuoden iässä. Giuseppe Verdi omisti requieminsa (1874) erityisesti hänelle; säveltäjä oli tavannut Manzonin vuonna 1868.
Galt MacDermot

Arthur Terence Galt MacDermot (18. joulukuuta 1928 Montreal – 17. joulukuuta 2018) oli kanadalainen säveltäjä ja pianisti. Hänet muistetaan varsinkin Hair-musikaalista (1967), josta tehtiin vuonna 1979 myös samanniminen elokuva. Hän sovitti myös Shakespearen farssin Kaksi nuorta veronalaista musikaaliksi. Hänet on palkittu Grammylla.  
MacDermot opiskeli kotikaupungissaan viulun ja pianon soittoa. Hän toimi kirkkourkurina minkä lisäksi hän oli jazz- ja pop- säveltäjä. Hän kiinnostui mustan musiikin vaikutteista ja lähti opiskelemaan afrikkalaista kansanmusiikkia Etelä-Afrikkaan Kapkaupunkiin Capetown College of Music -oppilaitokseen. Vaikutteet siirtyivät Hair-musikaaliin, josta hän totesi:
»Minun ideani oli luoda todella funkki show. Minulta pyydettiin rockia, mutta se kääntyikin funkiksi.» 
(Galt MacDermot)
Hänen Suomessa tunnetuin sävellyksensä Hairin ohella on ”Afrikan valssi”, jonka suomeksi tulkitsi Lasse Mårtenson. McDermot sai Grammyn tästä sävellyksestä.
Muita töitä ovat olleet esimerkiksi musikaali Dude ja scifi-musikaali Sun.
Dmitri Aleksandrovitš Romanov

Ruhtinas Dmitri Aleksandrovitš Romanov (15. elokuuta 1901 Hatsina – 7. heinäkuuta 1980 Lontoo) oli venäläissyntyinen aatelinen, suuriruhtinas Aleksandr Mihailovitš Romanovin ja suuriruhtinatar Ksenia Aleksandrovna Romanovan poika.
Dmitri Aleksandrovitšin isovanhempia olivat keisari Aleksanteri III ja keisarinna Maria Fjodorovna, ja Venäjän viimeinen keisari Nikolai II oli hänen setänsä.
Dmitrin perhe vietti paljon aikaa Etelä-Ranskassa vuoden 1906 jälkeen, koska hänen isänsä suuriruhtinas Aleksandr oli riidoissa Nikolai II:n kanssa tämän poliittisten päätösten takia.
Venäjän vallankumouksen aikana vuonna 1917 Dmitrin perhe vangittiin Krimillä. Huhtikuussa 1918 he pakenivat brittiläisellä sotalaiva HMS Marlborough'lla Mustanmeren yli Maltalle ja sieltä edelleen Englantiin. Englannin kuningas Yrjö V oli Maria Fjodorovnan siskon puoliso.
Romanov suku -säätiön perustamisvuonna 1979 Dmitri Aleksandrovitšista tuli sen ensimmäinen puheenjohtaja. Hän toimi tässä tehtävässä kuolemaansa 1980 asti.
Dmitri oli naimisissa kahdesti. Ensimmäisestä avioliitosta (1931–1947) venäläissyntyisen kreivittären Marina Sergejevna Golenistševa-Kutuzovan (1912–1969) kanssa syntyi yksi tytär, ruhtinatar Nadežda Romanov (1939–2002). Toinen avioliitto (1954–1969) Margaret MacKellar Chisholmin (1898–1969) kanssa oli lapseton.
Kroketti (albumi)

Kuoro

kappaleessa 2

Ultra Bra, Pekka Aarnio, Petriikka Pohjanheimo, Krista Putkonen ja Susanna Torvinen
Kalle Chydenius

Kalle Chydenius (s. 4. kesäkuuta 1970 Helsinki) on suomalainen musiikkituottaja. Hänen tunnetuimpia tuotoksiaan ovat Don Huonojen Hyvää yötä ja huomenta (1997), Egotripin Superego (1996) ja Kemopetrolin Slowed Down (2000). Hän on ollut myös mukana tuottamassa Samuli Edelmannin albumeja Ihana valo, Tuhat yötä ja Mahdollisuus.
Chydenius jätti vuonna 2004 musiikkituottajan ansiotyön keskittyäkseen teatterin tekemiseen perustamassaan Akseli Ensemble -ryhmässä. Hän on työskennellyt vuodesta 2008 vakituisesti KOM-teatterissa. Teatterityön ohella Chydenius soittaa bassoa The Mama King -nimisessä rockyhtyeessä. Chydenius on myös tehnyt elokuvamusiikkia.  Vuonna 2008 Chydenius oli tuottajana Kalle Aholan levylle Audio Wunderbaum. 
Kalle on kokeillut tehdä myös konemusiikkia ja onkin perustanut yhtyeen nimeltään Dramatic Orchestra.
Kalle Chydeniuksen vanhemmat ovat säveltäjä Kaj Chydenius ja ohjaaja Kaisa Korhonen, hänen veljensä on muusikko Jussi Chydenius. Kalle ja Jussi tekivät myös yhdessä Isän kädestä-levyn nimellä Veljekset Chydenius, jossa on Kajin sävellyksiä.
Axel Henrik Antell

Axel Henrik Antell (9. elokuuta 1853 Viipuri – 25. maaliskuuta 1908 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja, Helsingin köyhäinhoitotoimen johtaja ja valtiopäivämies.
Antellin vanhemmat olivat senaattori, salaneuvos Samuel Henrik Antell ja Fanny Alexandra Helena Wallenius. Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin normaalikoulusta 1871 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1875 ja maisteriksi 1877. 
Antell oli Virallisen lehden päätoimittajana 1886–1899 ja Helsingin köyhäinhoitohallituksen toimitusjohtajana 1899–1908. Hän osallistui myös säätyvaltiopäiville.
Antell oli naimisissa 1879–1885 Hedvig Elisabet af Hellenin (k. 1885) kanssa.
Karl Alfred Lundqvist

Karl Alfred Lundvist (sukunimi myöhemmin Lehtikanto ; 10. tammikuuta 1858 Lohja – 7. heinäkuuta 1923) oli suomalainen kirjailija ja suomentaja.
Lundqvistin tuotanto koostui yhdestä kertomuksesta sekä hartauskirjallisuuden suomennoksista.
Suomen Windhoekin-suurlähetystö

Suomen Windhoekin-suurlähetystö edustaa Suomea Namibiassa. Suurlähetystö on perustettu maahan Namibian itsenäistyttyä vuonna 1990. Suurlähetystössä ei ollut moneen vuoteen varsinaista suurlähettilästä, vaan asiainhoitaja, ja suurlähettiläs oli akkreditoitu Pretoriasta Etelä-Afrikasta. Oma suurlähettiläs on ollut Windhoekissa vuosina 1990–2000 ja jälleen vuodesta 2014.
Suomen suurlähetystö toimii vuonna 1928 rakennetussa rakennuksessa, jonka on rakentanut Schmidtin suku. Rakennus oli suvun omistuksessa aina vuoteen 1990 asti. Sen jälkeen rakennus siirtyi C. J. Hinricksenin omistukseen, joka vuokrasi sen Hollannin suurlähetystölle. Hollannin edustus Namibiassa loppui vuonna 2006, jolloin Suomi muutti kyseiseen rakennukseen. Lisäksi Suomella on kaupungissa asiainhoitajan virka-asunto.
Limetti

Käyttö

Limetin hedelmien mehua käytetään usein juomissa, kuten alkoholipitoisissa drinkeissä (esimerkiksi margarita, mojito, caipirinha ja cuba libre) sekä virvoitusjuomien ja mehujen ainesosana. Limetti on perusraaka-aine meksikolaisessa ja thaimaalaisessa keittiössä.
Ruoanlaitossa limetistä käytetään useimmiten sen mehua tai raastettua kuorta.
Limettiä voidaan käyttää myös ruokien tai juomien koristeluun viipaleina tai lohkoina.
Limettimehu sisältää runsaasti C-vitamiinia, minkä vuoksi sitä on käytetty keripukin torjunnassa. Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimat otti käyttöön päivittäisen limettimehuannoksen keripukin torjuntaan laivoillaan 1700-luvulla. Brittimerimiehet saivat tästä lempinimen limey, joka yleistyi tarkoittamaan brittejä yleisesti.

Limettiöljy

Limettiöljy (lat. aetheroleum limettae) on limetin ja muidenkin sitrushedelmien, kuten sitruunan, kuorista puristettu tai tislattu eteerinen öljy. Se sisältää sitraalia, linalolia ja linalyyliasetaattia. Limettiöljyä käytetään juomien ja hajuvesien valmistuksessa sekä siivoustuotteissa ja aromaterapiassa.
Eero Rekola

Eero Tauno Arvid Rekola (7. toukokuuta 1897 Virrat – 3. kesäkuuta 1970 Tampere) oli suomalainen toimittaja ja Lapuan liikkeen aktivisti, joka asui Tampereella.
Rekola toimi Aamulehden toimitussihteerinä, ja hän oli myös Vapaussodan Rintamamiesliiton sihteeri. Vuonna 1930 Rekola oli mukana lapualaisten 18. heinäkuuta suorittamassa eduskunnan varapuhemiehen, pormestari Väinö Hakkilan muilutuksessa. Rekola ja Vapaussodan Rintamamiesliiton puheenjohtaja Eino Haarla värväsivät muilutuksen viisi tekijää, joita johti jääkärikapteeni Arvi Kalsta.
Eero Rekola oli naimisissa kansakoulunopettaja Helmi Ollilan kanssa. Runoilija Mirkka Rekola oli heidän tyttärensä.
Rekola kirjoitti ainoan romaaninsa Kahden vaiheilla salanimellä Arvi Kyrö.
Johanne Hildebrandt

Anna Inger Johanne Hildebrandt (o.s. Fredriksson, s. 1964) on ruotsalainen kirjailija. Hän on työskennellyt sotakirjeenvaihtajana kymmenen vuotta entisessä Jugoslaviassa. Kirjailijana hän löi itsensä läpi vuonna 2002 Valhalla-trilogian ensimmäisellä osalla Freja. Johanne Hildebrandt toimii kolumnistina, ja hän on vieraillut Ruotsin TV- ja radio-ohjelmissa.
Kaakkois-Suomen rajavartiosto

Organisaatio

Rajavartioston (K-SR) komentaja vuonna 2019 on eversti Ismo Kurki.

Muuta

Kaakkois-Suomen rajavartiostossa toimii Imatran Immolasta rajavartiokoululta amatööriradioasema OI5R, jonka nimi on Immolan radistit. Se osallistuu amatööriadioiden OI-toimintapäiviin. Rajavariostoissa toisena amatööriradioasema, OI9R perustettiin Lapin rajavartiostoon Ivaloon ja kolmas heinäkuussa 2018 OI7R Pohjois-Karjalan rajavartioston piiriin.
Pieni Koirajärvi (Toivakka)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,4 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Leppäveden–Kynsiveden alueen (14.3) Leppäveden alueella (14.31), jonka Leppäveden lähi-alueeseen (14.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,3 metriä mpy.
Hanna Salomäki

Hanna Salomäki  on suomalainen teologi ja yhteiskuntatieteilijä, joka on johtanut Suomen evankelis-luterilaisen kirkon Kirkkohallituksen alaisuudessa toimivaa Kirkon tutkimuskeskusta vuosina 2012–2014 ja jälleen vuodesta 2017 lähtien. 
Hän on valmistunut Helsingin yliopistosta teologian tohtoriksi (uskonnon sosiologia; 2004) ja Jyväskylän yliopistosta filosofian tohtoriksi (sosiologia, 2010). Teologian väitöskirja käsitteli Tosi rakkaus odottaa -liikettä ja yhteiskuntatieteiden väitöskirja herätysliikkeisiin sitoutumista ja osallistumista.
Suostunta

Suostunta eli suostuntavero (ruots. bevillning) tarkoitti pysyvien verojen lisäksi kannettua väliaikaista veroa.
Suostuntaveron käsite liittyy Ruotsissa jo keskiajalla vakiintuneeseen kansan itseverotusoikeuteen. Kuningas tarvitsi pysyvien verojen lisäksi perittäviin veroihin valtiopäivien suostumuksen. Säätyvaltiopäivät hyväksyi suostunnan, jota käytettiin kattamaan sellaisia menoja, joihin vakinaiset verotulot eivät riittäneet. Suostunnasta päättäessään valtiopäivät päätti myös, mihin tarkoitukseen sen tuotto oli käytettävä. Jos muut tulot riittivät, ei valtiontalouden hoitoon tarvittu valtiopäivien suostumusta.
Suostuntaverot erosivat paljon toisistaan. Suostuntaveroja olivat mm. leimavero (leimasuostunta), mallasjuomavero, paloviinavero ja pelikorttivero.

Venäjän vallan aika

Venäjän vallan aikana suostuntaverojen käyttöönotto tuli Suomessa mahdolliseksi 1860-luvulla, kun säädyt kutsuttiin koolle ensimmäisen kerran sitten vuoden 1809. Tuolloin alettiin periä tulosuostuntaveroa ja elinkeinosuostuntaveroa. Tulosuostuntavero oli tuloveron edeltäjä. Sitä perittiin valtiolle Suomessa asuvilta tulojen perusteella 1865–1885. Elinkeinosuostuntaveroa perittiin ulkomaisilta elinkeinonharjoittajilta 1865–1897. Näiden lisäksi perittiin lisäsuostuntaveroa pelikorttien sekä oluen ja portterin tuottajilta.
Säätyvaltiopäivien jälkeinen Suomen eduskunta pystyi ennen itsenäisyyden aikaa vain suostunnan avulla ratkaisevasti vaikuttamaan vuotuiseen talousarvioon. Vaikka senaatti ei olisikaan tehnyt suostuntaesitystä, eduskunta saattoi hyväksyä suostuntasäännöksiä ja pyytää hallitsijaa julkaisemaan ne. Hän saattoi olla käyttämättä hyväkseen suostuntaa tai käyttää sitä, mutta vain sellaiseen tarkoitukseen, johon eduskunta oli määrännyt.

Itsenäisyyden aika

Valtiontalouden oikeusperusteista 1919 annettu laki käyttää vielä suostunta-nimitystä, mutta vuoden 1928 valtiopäiväjärjestys ei sitä enää käytä, vaan siinä käytetään nimitystä määräajaksi säädetty vero.
Kullervo (traktori)

Kullervo on Gustaf Woldemar Wreden (1889–1958) suunnittelema ja A.B. Turun rautateollisuus- ja vaunutehdas Oy:n valmistama traktori, jota valmistettiin vuosina 1918–1924 noin 500 kappaletta. G. W. Wrede toimi isänsä (Carl Gustaf Garibaldi Fabian Wrede) omistaman yrityksen teknisenä johtajana. Traktoria oli kahta mallia: Kullervo 1 ja Kullervo 2.
Orgetorix

Orgetorix oli helvetialainen ylimys. Hän pyrki helvetialaisten yksinvaltiaaksi ja päätti vahvistaa pyrkimyksiään johtamalla heimonsa Galliaan. Orgetorix ryhtyi myös salaa solmimaan liittoja muiden heimojen mahtimiesten kanssa. Vuonna 61 eaa. Orgetorix solmi liiton heedujen päällikön Dumnorixin kanssa. Dumnorix meni naimisiin Orgetorixin tyttären kanssa liiton vahvistukseksi.
Orgetorixin yritykset päästä kuninkaaksi kuitenkin epäonnistuivat, ja hänet asetettiin syytteeseen maanpetturuudesta. Orgetorixia ei silti onnistuttu pidättämään, sillä hän oli koonnut tuekseen suuren yksityisarmeijan. Orgetorix kuoli hämärissä olosuhteissa.
Nuokkukohokki

Ulkonäkö ja koko

Nuokkukohokki kasvaa 20–40 senttimetriä korkeaksi. Se on monivartinen, varsi on yleensä karvainen ja varsinkin yläosastaan tahmea. Kukintovarren tyvellä on tavallisesti kukattomia versoja. Kasvin juurakko on vaalea. Aluslehdet ovat vastapuikeita-suikeita. Ylimmät varsilehdet ovat tasasoukan suikeita. Kukinto koostuu useista toispuoleisesti nuokkuvista haaroista, ja niiden päässä sijaitsevista vaaleista kukista. Kukan verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä. Verhiö on ulkoverhiötön, pysyvästi hoikka ja violettisuoninen. Terälehdet ovat kellertävänvalkeat, kynnelliset ja syvään kaksijakoiset, niiden liuskat ovat kapeat. Suomessa nuokkukohokki kukkii kesä-heinäkuussa. Kukat ovat iltaisin tuoksuvia. Hedelmänä on kota.
Nuokkukohokista tunnetaan Pohjoismaissa kaksi muunnosta, karvanuokkukohokki (var. nutans) ja kaljunuokkukohokki (var. infracta). Näistä jälkimmäinen on kokonaan kalju.

Levinneisyys

Nuokkukohokkia tavataan Euroopassa Pyreneiden niemimaalta Venäjälle saakka. Etelässä levinneisyysalue ulottuu Etelä-Italiaan, Pohjois-Kreikkaan, Romaniaan, Etelä-Ukrainaan ja Keski-Venäjän eteläosiin, pohjoisessa Britteinsaarille, Fennoskandian keskiosiin ja Keski-Venäjän pohjoisosiin. Levinneisyysalue jatkuu Venäjällä Aasian puolelle Keski-Siperiaan saakka. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös muutamalle alueella Pohjois-Amerikkassa ja Uudessa-Seelannissa. Suomessa nuokkukohokki on melko yleinen laji eteläisimmässä osassa maata, missä se kasvaa myös alkuperäisenä. Lounais-Suomessa se on paikoin yleinenkin. Pohjoisempana laji on satunnainen uustulokas, jota on Länsi-Lapissa tavattu Käsivarren korkeudelle asti.

Elinympäristö

Nuokkukohokki kasvaa muun muassa kuivilla mäenrinteillä, kalliotörmillä, harjunrinteillä, harjukedoilla rinneniityillä- ja pensaikoissa ja kyläkedoilla.
Angelin metroasema

Historia

Angelin aseman rakennutti alun perin City & South London Railway (C&SLR). Se avattiin 17. marraskuuta 1901 uuden laajennuksen pääteasemaksi. City Roadin ja Torrens Streetin kulmassa sijaitsevan asemarakennuksen suunnitteli Sydney Smith. Linjaa jatkettiin Eustoniin 12. toukokuuta 1907.
Kuten monilla C&SLR:n asemilla, Angelissakin oli alun perin vain yksi tunneli, jossa olivat molempiin suuntiin kulkevien junien raiteet ja niiden välissä laiturisaareke. Laituritasolle pääsy tapahtui kolmella hissillä.
Asema kärsi vuosien ajan tungoksesta laiturisaarekkeen kapeuden vuoksi (vain 3,7 metriä leveä). Kapea laituri oli turvallisuusriski ja pelotti matkustajia. Asema uudelleenrakennettiin 1990-luvun alussa. Pohjoiseen meneville junille louhittiin oma tunnelinsa, jolloin vanha tunneli jäi kokonaan etelään menevien junien käyttöön. Siirrettyjen raiteiden paikalle rakennetusta laiturista tuli leveämpi kuin suurin osa metron tunnelilaitureista. Hissit ja asemarakennus suljettiin, ja aseman uusi sisäänkäynti Islington High Streetillä avattiin 19. syyskuuta 1992. Koska uusi rakennus oli kauempana syvällä olevista laitureista, asemalle tarvittiin kahdet liukuportaat.

Liukuportaat

Angelin metroaseman liukuportaat ovat 60 metrin pituiset ja nousevat 26,5 metrin matkan laituritasolta asemarakennukseen. Ne ovat Lontoon metron pisimmät ja Euroopan neljänneksi pisimmät. Pidemmät liukuportaat on vain Prahan metrossa Námeští Mirún asemalla (88 metriä), Västra skogenin asemalla Tukholman metrossa (67 metriä) ja Kampin asemalla Helsingin metrossa (64 metriä).

Tulevaisuus

Angelin asemaa on ehdotettu liitettäväksi suunnitteilla olevaan Crossrail 2 -linjaan. Toteutuvasta reitistä riippuen asema sijaitsisi King’s Cross St. Pancrasin ja joko Dalston Junctionin tai Hackney Centralin välissä. Angel liitettiin virallisesti suunnitelmaan vuonna 2007, vaikka reitin rakentamista oli ehdotettu jo aiemmin. Reitin alkuperäinen suunnitelma tehtiin jo vuonna 1991.
Seabiscuit

Seabiscuit (23. toukokuuta 1933 – 17. toukokuuta 1947) oli kuuluisa englannintäysiverinen laukkahevonen. Seabiscuitin isä oli Hard Tack ja emä Swing On. Hard Tackin isä oli Man O'War. Vaatimattoman alun jälkeen Seabiscuitista tuli voittaja ja hevosen nousu kuuluisuuteen osoittautui Yhdysvalloissa 1930-luvun laman aikana yhdeksi toivon symboliksi.
Hevosen tarinasta on tehty kolme kirjaa, viimeisimpänä Laura Hillenbrandin Seabiscuit: An American Legend vuonna 2001. Lisäksi Seabiscuitin tarinasta on tehty kaksi elokuvaa, The Story of Seabiscuit vuonna 1949 ja Seabiscuit – amerikkalainen legenda vuonna 2003.
Eikan pumppu

Eikan pumppu oli 1960-luvun puolivälissä Helsingissä jonkin aikaa vaikuttanut nuorisojengi, joka piti tapanaan kokoontua Eino Leinon patsaan luona Esplanadin puistossa.
Folk-, mod- ja beatnik-liikkeistä tyylivaikutteita hakenut nuorisojoukko koostui lähinnä Helsingin lukiolaisista ja vaati julkisuudessa itselleen nuorisotilaa, jossa voisivat kokoontua ja musisoida. (Helsingissä tosin toimi tuolloin jo ainakin 1957 Hakaniemeen avattu nuorisokahvila Haka-kerho.)
Monet jengin jäsenistä kuuluivat rauhanjärjestö Sadankomiteaan. Pojilla oli pitkähköt hiukset, usein myös korvarenkaita, ja pumpun jäsenillä oli tapana soittaa ulkona kitaraa ja huuliharppua tai valmista musiikkia magnetofonilta eli kannettavalta kelanauhurilta.
Eikan pumpun jäsenet olivat keskeisesti mukana muun muassa Yhdysvaltojen suurlähetystön eteen kokoontuneessa mielenosoituksessa diplomaatti W. Averell Harrimanin vierailua ja Vietnamin sotaa vastaan. Myöhemmin Espan puistossa tapahtuneen puukotuksen jälkeen poliisi esti kokoontumisen Eino Leinon patsaalla.
Jukka Kuoppamäki levytti vuonna 1965 singlen ”Eikan pumppu”. Yleisradio teki jengistä samannimisen 30 minuutin televisiodokumentin 1967, jossa tästä vuonna 1965 alkaneesta ilmiöstä puhutaan jo menneessä aikamuodossa.
Tetracarpaeaceae

Tuntomerkit

Kasvi on ainavihanta ja kaljuversoinen pensas. Lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat lyhytruotisia, vahvahampaisia ja nahkeita. Terttumainen kukinto sijaitsee verson latvassa ja siinä on 4-lukuisia kukkia. Kukkapohjus on kovera, ja terälehdet ovat lusikkamaisia. Heteitä on 4-8; emit ovat erillisiä, ja niitä on neljä, harvemmin viisi; ne sijaitsevat terävastaisesti ja ovat huomiota herättävän valkoisia ja lyhytvartaloisia. Kussakin emissä on paljon siemenaiheita. Emeistä kehittyy tuppiloita, ja vähäpätöisissä siemenissä on pienet alkiot.

Levinneisyys

Laji kasvaa Tasmanian vuorilla subalpiinisessa vyöhykkeessä.

Luokittelu

Tetracarpaea tasmannica on aiemmin ollut tapana yhdistää herukkakasvien heimoon (Grossulariaceae) puuvartisena rikkokasvien sukulaisena. Sen on kuitenkin todettu kuuluvan samaan evoluutiopuun haaraan heimon Penthoraceae ja ärviäkasvien (Haloragaceae) kanssa.