google/wiki40b huggingface dataset:
Antipodienviherkaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 30 cm ja sen höyhenpuku on pääosin vihreä, vatsapuolelta kellanvihertävä. Uloimpien käsisulkien ulkohöyty on sinivioletti ja pyrstösulkien reunat keltaiset. Nokka on harmaa, iiris oranssi ja koivet ruskehtavan harmaat. Laji liikkuu yksittäin, pareittain tai enintään viiden yksilön parvissa. Se ei juurikaan pelkää ihmisiä, ja rauhallinen ihminen voi tarkkailla sitä muutaman metrin päästä.

Esiintyminen

Antipodinviherkaijat ovat asumattomien Antipodisaarten kotoperäinen laji, jonka kannan koko on 2 000–3 000 yksilöä. Saarille levinneet hiiret, rotat ja muut jyrsijät saattavat lisätä kilpailua ruoasta.

Elinympäristö

Laji asuu etenkin kookasta Poa litorosa -ruohokasvia kasvavilla alueilla rannikon tuntumassa.

Lisääntyminen

Antipodinviherkaijan lisääntymiskausi päättyy helmikuussa. Pesä sijaitsee kuitupitoisessa turpeessa olevassa onkalossa, johon naaras munii kahdesta viiteen munaa.

Ravinto

Ruokavalio koostuu Poa litorosan lehdistä ja tähkistä, siemenistä ja marjoista, joskus myös pingviinien tai muiden lintujen raadoista ja lintujen munista.
Voitonlippu Berliinin valtiopäivätalon katolla

Voitonlippu Berliinin valtiopäivätalon katolla on neuvostoliittolaisen valokuvaajan Jevgeni Haldein vuonna 1945 ottama kuuluisa valokuva. Se esittää puna-armeijan sotilasta nostamassa Neuvostoliiton lippua Berliinin valtiopäivätalon katolle. Kuva on tunnettu toisen maailmansodan aikainen valokuva. Stalin oli saanut ajatuksen valokuvasta aikaisemmin saman vuoden helmikuussa otetusta kuvasta Iwo Jiman lipunnosto, jossa amerikkalaiset sotilaat pystyttävät Yhdysvaltain lippua Iwo Jiman saarella.

Taustaa

Kuvan väitettiin otetun vapunaattona 30. huhtikuuta 1945, jolloin Berliinin taistelu oli aivan loppuvaiheessaan. Propagandasyistä Neuvostoliitolle oli tärkeää, että valtiopäivätalo olisi saatu vallattua ennen vappua. Saksalaisten sitkeästä vastarinnasta johtuen se kuitenkin onnistui vasta 2. toukokuuta, jolloin myös kaupunkia puolustaneet Saksan joukot antautuivat.
Huhtikuun 30. päivänä neuvostoliittolaiset lentokoneet pudottivat valtiopäivätalon katolle erilaisia lippuja. Taistelujen aikana onnistui 23-vuotias puna-armeijan sotilas Mihail Minin nostamaan yhden Neuvostoliiton lipun katolla olevan veistoksen päälle noin kello 22.40. Pimeyden vuoksi tilanteesta ei kuitenkaan saatu otettua valokuvaa ja saksalaiset puolestaan poistivat sen aamun valjettua. Haldei otti oman kuvansa saksalaisvalmisteisella Leica III rangefinder -kameralla taisteluiden tauottua 2. toukokuuta. Se julkaistiin ensimmäistä kertaa 13. toukokuuta Ogonek-lehdessä. Tilanteesta on myöhemmin julkaistu myös useita muita Haldein ottamia kuvia, mutta tunnetuin on käsitelty kuva, jossa lipunnostajan lisäksi näkyvät häntä tukevan sotilaan kädet.

Kuvan henkilöt

Virallisen selityksen mukaan lipun pystyttivät georgialainen kersantti Meliton Kantaria, venäläinen sotamies Mihail Jegorov sekä ukrainalainen poliittinen upseeri Aleksei Berest. Heistä tehtiin lipun pystyttäjiä ilmeisesti poliittisista syistä, kahden suurimman neuvostotasavallan sekä Stalinin kotiseudun Georgian edustajina. Jevgeni Haldei paljasti kuitenkin myöhemmin, että lipun todellinen nostaja oli 18-vuotias ukrainalainen sotamies Aleksei Kovaljov ja kaksi muuta paikalla ollutta olivat kersantti Abdulhakim Ismailov Dagestanista sekä sotamies Leonid Goritšev Valko-Venäjältä.

Muokkaus

Valokuvaa muokattiin ennen julkaisua kahdella tapaa. Ogonek-lehden päätoimittaja huomasi, että kuvassa näkyvällä Ismailovilla oli kello molemmissa ranteissaan. Koska kaksi saattoi viitata siihen, että hän olisi varastanut toisen, poistettiin se kuvasta. Joidenkin väitteiden mukaan kyseessä olisi kuitenkin ollut ranteessa pidettävä kompassi, jollaisen käyttö oli yleistä puna-armeija sotilailla. Haldei myös yhdisti toisesta valokuvasta sen taustalle savua, jotta lipunnostoa esittävä kuva näyttäisi dramaattisemmalta.
Coitus more ferarum

Coitus more ferarum eli "koira-asento" on seksiasento, jossa uros yhtyy takaapäin naaraaseen tai toiseen urokseen. Tämä on merkittävin seksiasento eläinkunnan keskuudessa, sillä valtaosa kehittyneemmistä eläimistä yhtyy tässä asennossa. Esimerkiksi suurin osa niveljalkaisista ja selkärankaisista eläimistä, joiden ruumiinrakenne yleensäkin mahdollistaa tämän asennon, parittelee "koira-asennossa".
Kuubankrokotiili

Koko ja ulkonäkö

Kuubankrokotiili on yleensä 2–2,5 metrin pituinen, mutta joskus jopa 3,5-metrinen. Se on varsin vankkarakenteinen. Sillä on lihaksikas niska, jonka avulla se pystyy pitämään päätään selkää korkeammalla. Selässä on kuusi peräkkäisten kilpien muodostamaa pitkittäisriviä, jotka alkavat kuudesta paksusta ja suuresta niskakilvestä. Jalat ovat sarveiskilpien peittämät ja hyvin vahvat. Vahvojen raajojen ansiosta se pystyy kävelemään pidempiä matkoja kuin muut krokotiililajit. Muista krokotiililajeista poiketen kuubankrokotiili pitää myös maalla levätessään takaraajojaan koukistettuina, mutta eturaajansa ojennettuina. Silmät ovat erittäin tummat, joten tummanruskea silmäterä ei erotu kunnolla. Hampaat, joita on 66–67, ovat vahvat ja uurteenomaiset. Väritys on keltaisen ja mustan sekoitusta. Kuubankrokotiilin kaltaisen eläimen fossiileja on löydetty Pohjois-Amerikasta noin 4 miljoonan vuoden takaa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kuubankrokotiilia tavataan enää vain Kuubassa Zapatan soilla ja Pinos-saarella. Laji on elänyt myös Cayman- ja Bahamasaarilla, mutta niiltä laji on jo hävinnyt. Kuubankrokotiili viihtyy parhaiten makeavetisillä soilla ja muilla kosteikkoalueilla, mutta sietää myös suolaista vettä. Kanta on Zapatassa nykyään 3 000–6 000 yksilöä, ja laji on rauhoitettu.

Elintavat

Kuubankrokotiili on kotonaan niin maalla kuin vedessäkin. Se on vahva uimari ja etenee hyvin maallakin. Krokotiilit ovat kuitenkin aina yön jäljiltä kohmeisia, joten ne paistattelevat auringossa tai lilluvat lämpimässä vedessä, kunnes niiden ruumiinlämpötila kohoaa tarpeeksi korkealle. Kuubankrokotiilit liikkuvat aktiivisesti vain lisääntymisaikana tai ruokaa etsimässä. Kuubankrokotiilit ovat aikuisina ärhäköitä ja tappelevat usein myös muidenkin krokotiililajien kanssa.

Ravinto

Kuubankrokotiili syö nilviäisiä, äyriäisiä, kilpikonnia, lintuja, hutioita, kaloja ja joskus myös koiria ja villisikoja. Ne pystyvät kurkottamaan saalista jopa puiden oksilta, pyrstön avulla pomppaamalla.

Lisääntyminen

Koiras päästää kurkkuääniä ja kuuluvia, voimakkaita uloshengityksiä. Kun kuubankrokotiilit ovat valmiita paritteluun, ne hierovat silmän takaosasta niskaan päin ulottuvaa luun kohoutumana muodostunutta harjannetta toistensa kurkkuun. Kun naaras on hedelmöittynyt, se kaivaa pesäkuopan rantahiekkaan ja munii sinne 30–40 munaa, jotka se peittää muninnan jälkeen. Kun poikaset kuoriutuvat, ne ääntelevät, jotta emo tulisi auttamaan ne pois pesästä. Emo kantaa ne pesästä veteen. Poikaset tulevat sukukypsiksi, kun ne ovat kaksimetrisiä.
Federico Ricca

Seurajoukkueura

Ricca siirtyi 1. helmikuuta 2016 espanjalaisseura Málagaan 4½-vuotisella sopimuksella. Hän teki ensiesiintymisensä joukkueessa myöhemmin samassa kuussa pelatussa ottelussa Real Sociedadia vastaan. Ensimmäisen maalinsa hän teki joukkueessa 20. huhtikuuta 2016 ottelussa Rayo Vallecanoa vastaan.
Vuonna 2019 Ricca siirtyi Belgiaan Club Bruggen joukkueeseen.
Ricca on pelannut Uruguayn maajoukkueessa yhden ottelun, kesäkuussa 2017 Irlantia vastaan.
Hidropark

Hidropark (ukr. Гідропарк) on Ukrainassa Kiovassa sijaitseva ulkoilualue. Alue sijaitsee keskellä Kiovaa Dneprjoen varrella kahdella saarella. Alueella on useita uimarantoja, ja tarjolla on muun muassa ulkoilmakuntosali ja veneen vuokrausta. Siellä on myös ravintoloita ja kahviloita. Hidroparkissa on metroasema.
Hidropark avattiin vuonna 1968 viihdepaikkana, joka tarjosi vesiurheilua ja virkistystoimintaa.
Fischbachin linna

Fischbachin linna (luxemburgiksi Schlass Fëschbech, ransk. Château de Fischbach, saks. Schloss Fischbach) on linna Fischbachin kunnassa, Keski-Luxemburgissa. Sitä on historiansa aikana muutettu ja vaurioitettu useaan otteeseen. Vuonna 1635 se tuhoutui täydellisesti kolmikymmenvuotisessa sodassa.
Suurherttuoille linna päätyi ensimmäistä kertaa vuonna 1850, kun suurherttua Vilhelm II hankki sen haltuunsa. Toisen maailmansodan aikana linnaa miehitti Natsi-Saksa. Linnasta tehtiin tuolloin saksalaisten taiteilijoiden oleskelupaikka. Linnaa ei kuitenkaan muiden linnojen tavoin muutettu natsien mieltymyksiä vastaavaksi. Sodan päätyttyä linna olikin muuttovalmis maanpaossa olleelle suurherttuatar Charlotelle, toisin kuin virallinen residenssi Suurherttuan palatsi ja Bergin linna. Suurherttuatar Charlotte eli linnassa kuolemaansa, vuoteen 1985, asti.
Kitler

Ulkomuoto

Kitler on keskikokoinen, lyhytkarvainen, suorakaiteen muotoinen ja lihaksikas molossikoira. Sen korvat ovat riippuvat ja silmät ruskeat. Sen hampaistossa on tasapurenta ja sen häntä voidaan typistää. Väritys on punainen; musta satula ja musta maski ovat mahdollisia. Pienet valkoiset merkit rinnassa ja käpälissä sallitaan.

Luonne ja käyttäytyminen

Rotu on älykäs, atleettinen, ja ketterä. Se on omistajaansa kohtaan nöyrä ja tottelevainen ja perheeseensä erittäin kiintynyt seurakoira. Se on myös määrätietoinen vahtikoira, joka huolehtii erityisesti lasten turvallisuudesta. Se ei ole aggressiivinen muita koiria tai eläimiä kohtaan.

Alkuperä

Vuonna 1989 eläinlääkäri ja koirankasvattaja Monique Ribeiro omisti nartun nimeltä Quita, jonka isä oli bokseri ja emä irlanninsetterin ja saksanpaimenkoiran risteytys. Ribeiro ja hänen aviomiehensä Giovanni Barsanti pitivät koiraa suurenmoisena lastenhoitajana, koska se jatkuvasti suojeli heidän lastaan ja käyttäytyi erityisesti varovasti tämän läsnä ollessa. Monique harrasti ratsastusta Rio de Janeirossa jonne hän otti aina koiransa mukaan. Ratsastuksen jälkeen hän antoi koirien harjoitella esteillä, ja Quita pärjäsi tässä parhaiten.
Hänen ei ollut alun perin tarkoitus luoda uutta rotua, vaan hän halusi ennemmin siirtää Quitan erinomaiset ominaisuudet jälkipolville teettämällä yhden pentueen. Niinpä hän astutti sen rottweileruroksellaan Athoksella ja syntyneet pennut olivat tyypiltään keskenään hyvin homogeenisiä. Pentujen ostajat olivat kuitenkin hyvin tyytyväisiä koiriinsa ja esittelivät niitä ystävilleen, minkä myötä moni muukin halusi samanlaisen koiran. Suuren kysynnän vuoksi Monica ja Giovanni päättivät risteyttää keskenään Athoksen ja Quitan puolisisaren, jonka emä oli saksanpaimenkoiran ja weimarinseisojan risteytys. Nämäkin pennut olivat homogeenisiä ja lisäksi erinomaisia vahti- ja harrastuskoiria ja lapsirakkaita perhekoiria. Huomattuaan näiden koirien erinomaiset ominaisuudet eräs dobermannien kasvattaja kehotti Monicaa ja Giovannia jatkamaan uuden rodun jalostamista eteenpäin.
Jalostuslinja alkoi kehittyä roduksi, jonka kaikki jalostusyksilöt luonnetestattiin ja jonka jalostuksessa painotettiin tasapainoisen ja lapsirakkaan vartio- ja seurakoiran ominaisuuksia. Sen yksilöitä alettiin risteyttää keskenään, mutta myös muutamaa eri rottweileria käytettiin vielä jalostukseen sisäsiittoisuuden estämiseksi. Jalostusprosessi Brasilian Kennelliiton virallisen hyväksynnän eteen keskeytyi vuonna 2000, kun Monicalla ja Giovannilla ei enää ollut varaa siihen, mutta muut kasvattajat jatkoivat rodun jalostamista jäljellä olleiden yksilöiden avulla.
Minareetti

Minareetti ( Mi'thana مئذنة) on arkkitehtuuriltaan omaleimainen torni islamilaisissa moskeijoissa. Se on saanut nimensä arabian kielen 'majakkaa' tarkoittavasta sanasta. Minareetit ovat yleensä korkeita, sirorakenteisia torneja, joissa on sipulinmuotoinen kruunu tai nuppi. 
Minareetti vastaa kristillisten kirkkojen kirkontornia ja palvelee samoja tarkoituksia. Muuta ympäristöä korkeampi torni helpottaa äänimerkin kuulumista laajalle alueelle. Korkea torni hallitsee tilaa ja julistaa uskonnon läsnäoloa.  
Aiemmin rukoukseen kutsuja eli muezzin kiipesi minareettiin ja lauloi kutsunsa ikkunasta tai parvelta, mutta nykyisin käytetään äänentoistojärjestelmiä.

Historiaa ja nykypäivää

Ensimmäiset minareetit rakennettiin vasta 800-luvulla abbasidien hallintokaudella, eivätkä ne olleet kovin tavallisia ennen 1000-lukua. Sitä ennen rukouskutsu huudettiin temppelin katolta tai ovensuusta. Kun abbasidit alkoivat 800-luvulla rakentaa minareetteja, Egyptiä hallinneet šiialaiset fatimidit eivät seuranneet uutta tapaa. Ensimmäinen minareetti läntisessä islamissa rakennettiin kuitenkin Tunisian Kairouaniin jo vuonna 836. Minareetin puuttuminen sai moskeijan näyttämään šiialaiaselta, minkä takia myös Andalusian muslimit alkoivat 900-luvulla rakentaa niitä. Espanjassa ne olivat muodoltaan nelinurkkaisia. Tunnetuin niistä on Córdoban moskeijassa. Wahhabiitit eivät myöskään aluksi hyväksyneet minareetteja ja kielsivät ne, mutta nykyisin ne ovat yleisiä myös Saudi-Arabiassa.
Useimmissa moskeijoissa on yksi, kaksi tai neljä minareettia. Istanbulin Sinisessä moskeijassa niitä on poikkeuksellisesti kuusi. Medinan Profeetan moskeijassa ja Mekan Masjid al-Haramissa minareetteja on tätä enemmän.
Buharan Kalänin moskeijassa on noin 100 metriä korkea Suuri minareetti, jota kutsutaan joskus myös Kuoleman Minareetiksi: sitä käytettiin emiirikunnan aikana teloituspaikkana eli vakaviin rikoksiin syyllistyneet, kuten homoseksuaalit,  heitettiin alas minareetin huipulta. Minareetti toimi myös majakkana karavaaneille ja tähystystornina vihollisten varalta.  Neuvostovallan vuosina se, kuten koko moskeijakin, oli museoituna. 
Maailman korkein minareetti on 210 metriä korkea torni kuningas Hassan II:n moskeijassa Casablancassa, Marokossa. Sen huipulla on vihreä valonsäde, joka osoittaa Mekkaan päin. 
Sveitsissä kiellettiin minareettien rakentaminen kansanäänestyksessä vuonna 2009.
Keskinen Saarijärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 8,3 hehtaaria ja se on 600 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Heinäjoen valuma-alueeseen (35.786) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 160,2 metriä mpy.
Mikkelin Pallo-Kissat

Historia

Mikkelin Pallo-Kissat perustettiin Mikkelissä sijaitsevalla Naisvuoritalolla 13. lokakuuta 1946. Seura pelasi aluksi Maakunta- ja Suomensarjoissa ja nousi Mestaruussarjaan vuonna 1961. Ensimmäisenä SM-kautenaan MiPK sijoittui neljänneksi, mutta putosi kahden vuoden kuluttua takaisin Suomensarjaan. Seuran muut SM-kaudet olivat 1971, 1974–1979 ja 1981. Vuonna 1977 MiPK voitti Työväen urheiluliiton mestaruuden.
1980-luvun alussa MiPK ajautui taloudellisiin vaikeuksiin ja sen viimeiseksi sarjakaudeksi jäi 1983, jolloin seura pelasi II divisioonassa. MiPK:n toiminnan jatkajaksi perustettiin vuonna 1984 Mikkelin Kissat. Seuraa ei kuitenkaan milloinkaan asetettu konkurssiin ja vuonna 1997 Suomen Palloliitto hyväksyi Mikkelin Pallo-Kissat jälleen jäsenekseen. Vuonna 2001 seura pelasi yhden kauden maan kuudenneksi korkeimmalla sarjatasolla Vitosessa. Toimintaa on 1990- ja 2000-luvuilla ollut myös ikämiehissä sekä piirikunnallisella tasolla futsalissa. Mikkelin Kissojen edustusjoukkue on käyttänyt vuodesta 2016 nimeä MiPK. MiKi alkoi käyttää kyseistä nimeä MiPKin 70-vuotisjuhlien kunniaksi.
Vuosina 1955–1970 Mikkelin Pallo-Kissojen lajivalikoimaan kuului myös jääkiekko, joka siirrettiin yhdessä Mikkelin Palloilijoiden jääkiekkojaoksen kanssa vastaperustettuun jääkiekon erikoisseuraan Mikkelin Jukureihin.
Yhdysvaltain atomienergiakomissio

Yhdysvaltain atomienergiakomissio (United States Atomic Energy Commission (AEC)) oli Yhdysvaltain kongressin toisen maailmansodan jälkeen perustama komissio, jonka tarkoituksena oli valvoa ydinteknologian rauhanajan kehitystä. Presidentti Harry S. Truman allekirjoitti komission perustavan lain 1. elokuuta 1946 ja käytännössä siirsi ydinteknologian valvonnan armeijalta siviileille.
Copa América 1987

Alkulohkot

Uruguay eteni suoraan pudotuspeleihin hallitsevana mestarina.
Ananda Coomaraswamy

Ananda Kentish Coomaraswamy (ஆனந்த குமாரசுவாமி) (22. elokuuta 1877 Colombo, Sri Lanka – 9. syyskuuta 1947 Needham, Massachusetts) oli srilankalaissyntyinen filosofi. Hän opiskeli äitinsä kotimaassa Englannissa ja asui myöhemmin Yhdysvalloissa.
Coomaraswamy kuului René Guenonin ja Frithjof Schuonin ohella metafyysisen traditionalistisen koulukunnan merkittävimpiin edustajiin. Hän oli erityisesti metafyysikko, mutta myös intialaisen taiteen historioitsija ja taiteenfilosofi sekä intialaisen taiteen tulkitsija länsimaailmalle. Coomaraswamy tutki muun muassa taiteen taustalla olevia filosofisia ja uskonnollisia ajatuksia.
Red Jacket

Red Jacket oli kuuluisa purjelaiva, klipperi, jonka tilasi Seacomb & Taylor Bostonista. Red Jacketin suunnitteli Samuel Hartt Pook, ja sen rakensi George Thomas Rocklandissa, Mainessa. Vuonna 1853 Red Jacket teki purjelaivojen nopeusennätyksen matkustamalla New Yorkista Liverpooliin 13 päivässä, 1 tunnissa ja 25 minuutissa.
Red Jacketin ostivat myöhemmin Pilkington & Wilcox ja eräät muut liverpoolilaiset sijoittajat. White Star Line -yhtiö käytti laivaa Melbournen liikenteessä. Red Jacket palveli maahanmuuttoliikennettä vuoteen 1861, jolloin se alkoi kuljettaa rahtia Australian ja Intian rannikoilla. Vuonna 1872 alus kuljetti sahatavaraa Quebecistä Lontooseen. Vuonna 1883 alus myytiin Kap Verdeen, ja vuonna 1885 se haaksirikkoutui myrskyssä.
Taipaleenpohja

Purot

Taipaleenpohjaan laskee kaksi puroa. Toinen laskee Rampsin niemestä suolta ja toinen laskee Taipaleenpohjaan Kopsuontien puolelta, läheltä Jokelantietä. Jokelantien ali kulkeva puro on suurempi, ja siihen nousee kuoreita, taimenia, ahvenia, salakoita ja särkiä.
M/S Stena Forecaster

Käyttöhistoria

24. huhtikuuta 2003 alus luovutettiin Stena Dragon Ltd:n omistukseen, joka rekisteröi aluksen Bermudan lipun alle. Kotisatamaksi tuli Hamilton. 29. huhtikuuta Stena RoRo osti aluksen. Kesäkuun aikana Transfennica vuokrasi laivan ja alkoi liikennöidä sillä linjalla Hanko–Lyypekki. Kesäkuussa alus sai jälleen uuden omistajan, kun Stena North Sea Ltd. hankki sen omistukseensa. Uusi omistaja rekisteröi laivan Yhdistyneen kuningaskunnan lipun alle. Kotisatamaksi tuli maan pääkaupunki Lontoo. 17. kesäkuuta alus sai Stena Forecaster -nimensä, kun alus kastettiin Helsingissä. 
25. marraskuuta Stena RoRo hankki jälleen Stena Forecasterin itselleen. Joulukuun alussa laiva rekisteröitiin Ruotsin alusrekisteriin. Joulukuussa 2004 Stena Forecaster oli muutaman päivän ajan telakalla Göteborgissa, jonka jälkeen palasi takaisin Hangon ja Lyypekin väliseen liikenteeseen.
Jules Joseph Lefebvre

Jules Joseph Lefebvre (14. maaliskuuta 1836 Tournain-en-Brie – 24. helmikuuta 1911 Pariisi) oli ranskalainen taidemaalari, -opettaja sekä -teoreetikko. Tyylisuunnaltaan hän edusti akateemista taidetta. 

Lefebvre aloitti taideopintonsa vuonna 1852 ja hänen opettajanaan oli Léon Cogniet. Arvostetun Prix de Romen hän voitti vuonna 1861. Opetustyön hän aloitti Académie Julianissa ja oli oppilaidensa keskuudessa arvostettu ja pidetty. Taidemaalarina hän maalasi sekä muotokuvia aikansa kuuluusuksista että kuvia kauniista naishahmoista jotka esittivät jotain hahmoa kirjallisuudesta tai legendoista kuten Lady Godivaa tai Pandoraa.
Anni Friesinger-Postma

Anna Christine "Anni" Friesinger-Postma (o.s. Friesinger, s. 11. tammikuuta 1977 Bad Reichenhall) on saksalainen pikaluistelija.
Friesinger on olympialaisissa saavuttanut kultaa 1 500 metrillä Salt Lake Cityssä 2002 sekä joukkuetakaa-ajossa Torinossa 2006 ja Vancouverissa 2010. Lisäksi hänellä on olympiapronssia 3 000 metriltä Naganosta 1998 ja 1 000 metriltä Torinosta.
Euroopan mestaruuden Friesinger on voittanut viidesti (2000, 2002–2005) sekä saavuttanut hopeaa vuonna 1998. Yleisluistelijoiden maailmanmestaruuden hän on voittanut kolmesti (2001, 2002, 2005) sekä saavuttanut MM-hopeaa vuonna 2007 ja MM-pronssia vuonna 1998.
Matkakohtaisissa MM-kisoissa hän on voittanut kultamitalin 1 000 metrillä kolmesti (2003, 2004, 2008), 1 500 metrillä kuudesti (1998, 2001, 2003, 2004, 2008,  2009) ja kerran 3 000 metrillä (2003),  5 000 metrillä (2005) ja joukkuetakaa-ajossa (2005). Lisäksi hänellä on yhdeksän hopeaa ja yksi pronssi. Hän on saavuttanut sprintterien MM-kisoista kultaa vuonna 2007 sekä hopeaa vuosina 2004 ja 2008.
1 500 metrillä Friesinger on luistellut neljä kertaa uuden maailmanennätysajan.
Friesingerin molemmat vanhemmat ovat pikaluistelijoita. Hänen äitinsä Jana Korowicka edusti Puolaa Innsbruckissa 1976 ja isänsä Georg Friesinger osallistui juniorien MM-kisoihin 1973. Pikaluistelun ohessa Friesinger on toiminut myös valokuvamallina.
Elokuussa 2009 Anni Friesinger avioitui pikaluistelija Ids Postman kanssa.
Mežotnen kartano

Mežotnen kartano (latv. Mežotnes pils, saks. Schloss Mesothen) on uusklassista tyyliä edustava kartano Länsi-Latviassa Bauskan kaupungin lähellä.

Kartanon synty ja von Lievenin suku

Venäjän keisarinna Katariina Suuri lahjoitti Mežotnen alueen vuonna 1795 Charlotte von Lievenille. Tämän jälkeenkin kartanoa hallitsi von Lievenin suku, viimeisenä 1900-luvulla Anatoli Lieven, jonka jälkeen Latvian maatalousreformi vei kartanon maat. Kartanorakennus on valmistunut 1802.
Rakennuksen suunnittelu alkoi vuonna 1797 arkkitehti Johann Georg Adam Berlitzin johtamana. Hän käytti italialaisen arrkkitehdin Giacomo Quarenghin laatimaa kartanopiirustusta ja lisäsi tarvittavan lisäsiiven. Lisäksi alueelle nousi runsaasti lisärakennuksia, joiden avulla pyrittiin kartanon omavaraisuuteen.

Nykytila

Rakennus vaurioitui toisessa maailmansodassa, ja sen kunnostaminen saatiin valmiiksi vuonna 2001. Samalla kunnostettiin myös kartanon puisto. Nykyisin talo tarjoaa mahdollisuuden yöpymiselle (kartanohotelli Mežotne Palace) ja ruokailuun. 
Barokkilinna Rundāles pils sijaitsee kahden kilometrin päässä Mežotnen kartanosta.
Salomonsaaret kesäparalympialaisissa 2012

Salomonsaaret osallistui Lontoon kesäparalympialaisiin vuonna 2012 vain yhden yleisurheilijan joukkueella. Kyseessä oli maan ensimmäinen, ja toistaiseksi myös ainoa, esiintyminen paralympialaisissa, eikä se saavuttanut mitaleita. Maan ainoa edustaja Hellen Saohaga toimi myös maan lipunkantajana avajaisissa.

Taustaa

Salomonsaaret oli vasta edeltävänä vuonna tullut Kansainvälisen Paralympiakomitean jäseneksi, joten nämä olivat ensimmäiset paralympialaiset, joihin maa sai osallistua. Maa sai yhden paikan kisoihin villin kortin avulla.
Aarne Kaitila

Aarne Vilhelm Kaitila (15. elokuuta 1886 Nakkila – 25. marraskuuta 1965 Rauma) oli suomalainen kirkkoherra ja filosofian maisteri.
Kaitilan vanhemmat olivat Wilhelm Kaitila (s. 1853) ja tämän ensimmäinen puoliso Hanna Maria Colérus (1862–1887). Hän oli naimisissa 1911–1952 yhteiskoulun opettaja Helmi Sofia Honkavaaran, aik. Helin (k. 1952) kanssa.
Kaitila pääsi ylioppilaaksi 1904 ja hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1908 ja maisteriksi 1910. Hänet vihittiin papiksi 1911.
Kaitila oli merimiespappina Hampurissa 1911–1914 ja matkasaarnajana kotimaassa 1914–1915. Hän oli Paimion kappalaisena 1916–1923, Lapin Tl. kirkkoherrana 1924–1937 ja välillä Suomen Kirkon Sisälähetysseuran toimitusjohtajana Sortavalassa 1931 sekä Vehkalahden kirkkoherrana 1937–1951. Hän sai rovastin arvon 1937.
Kaitila kirjoitti Suomen evankelis-luterilaisen kirkon virsikirjan virren 493 Jeesus, lasten auttaja säkeistöt 2–4. Virren sävelsi Armas Maasalo.
Pauhalla-patsas

Pauhalla-patsas on Pyhäjoen kirkonkylällä sijaitseva pronssinen patsas, joka kuvaa entisaikaista kalastusta ns. "pauhapyyntiä". Patsaan on veistänyt Kari Juva vuonna 1987. Patsaassa on takana teksti "Menneitten sukupolvien työlle" ja etupuolella olevassa pienessä silakkatynnyrissä, "kopeksessa",  lukee "Jumala antaa suuret saaliit Pyhäjoen pojille".
Pauha on vanha pyhäjokinen sana. Se on silakkamatalikko, vedenalainen karikko, jossa aallot pahimmin myrskysäällä pauhaavat. Pauhalla käytiin pauhaveneellä ja sieltä saatiin runsaimmat saaliit.