google/wiki40b huggingface dataset:
Jack Davis (sarjakuvapiirtäjä)

Jack Burton Davis Jr. (2. joulukuuta 1924 Atlanta, Georgia – 27. heinäkuuta 2016 St. Simons Island, Georgia) oli yhdysvaltalainen sarjakuvapiirtäjä ja kuvittaja. Hänet tunnetaan parhaiten humoristiseen Mad-lehteen piirtämistään sarjakuvista sekä Time- ja TV Guide -lehtiin tekemistään kansikuvista.

Elämäkerta

Davisin isä oli myyntimies ja hänen äitinsä opettaja. Nuoruudessaan Davis palveli Yhdysvaltain laivastossa Guamilla ja piirsi Boondocker-nimistä sarjakuvaa laivaston lehteen Navy Timesiin. Opiskellessaan Georgian yliopistossa hän piirsi opiskelijalehteen. Hän muutti pian New Yorkiin ja opiskeli piirtämistä Art Students League -taidekoulussa. Vuonna 1950 Davis alkoi myydä piirroksiaan jännitys- ja kauhusarjakuvalehtien julkaisijana tunnetulle EC Comics -kustantamolle. Eräs Davisin varhaisista sarjakuvista mainittiin vahingollisena esimerkkinä Fredric Werthamin kuuluisassa sarjakuvien haitallisuutta arvostelleessa pamfletissa Seduction of the Innocent. Kun EC Comics vuonna 1952 perusti huumorilehti Madin, Davisista tuli yksi sen alkuperäisistä piirtäjistä. Hän kuului vuosikymmenten ajan Madin vakiopiirtäjiin, jotka tunnettiin vitsikkäällä lempinimellä ”The Usual Gang of Idiots” (”Se tavanomainen idioottijoukko”). Hän jätti Madin kertaalleen 1950-luvulla ja piirsi sen sijaan useisiin Madin ensimmäisen päätoimittajan Harvey Kurtzmanin perustamiin kilpaileviin huumorilehtiin, mutta palasi 1960-luvun puolivälissä Madin piirtäjäksi ja jäi sen piirtäjäkuntaan loppuiäkseen. Davis piirsi lyhytaikaisesti myös Beauregard-nimistä strippisarjakuvaa sekä tuotti vuonna 1961 Dell Comicsin julkaisemaa Yak Yak -nimistä omaa sarjakuvalehteään.
Davis piirsi myös elokuvajulisteita, mainoksia ja levynkansia. Hän teki alkuperäiset julisteet muun muassa elokuviin Mieletön, mieletön maailma (1963), Pahuksenmoiset pirskeet (1968), Kellyn sankarit (1970), Bananas – minä ja vallankumous (1971), Pitkät jäähyväiset (1973) ja Taivas saa odottaa (1978). Hän teki kuvituksia ja kansia Timen ja TV Guiden ohella myös Life-, Esquire-, Ebony- ja Playboy-lehtiin.
Davis sai National Cartoonists Societyn Milton Caniff -elämäntyöpalkinnon 1996 ja Reuben-palkinnon 2000 sekä nimensä Will Eisner Hall of Fameen 2003. Hän muutti 1990-luvulla takaisin vanhalle kotiseudulleen Georgiaan, jossa kuoli 91-vuotiaana vuonna 2016.
Davisin varhainen piirrostyyli herätti huomiota voimakkaiden kontrastiensa ansiosta. Myöhemmin Davisin piirrosten tunnusmerkkinä olivat hahmot, joilla oli hintelät raajat sekä hieman ylisuuret päät ja pitkät jalkaterät. Hänet tunnettiin myös nopeasta ja tehokkaasta työtahdistaan. Davisin kansikuvien parhaimmistoa olivat karikatyyrit tunnetuista amerikkalaisista poliitikoista ja muista kuuluisuuksista. Hänen muita erikoislajejaan olivat urheiluaiheiset piirrokset ja parodiat populaarikulttuurista, kuten Mad-lehden elokuvasatiirit.
Pappagallo

Pappagallo on Green Taste Oy:n valmistamien italialaistyyppisten jäätelöiden ja sorbettien tuotemerkki. Tuotteet valmistetaan pitkälti käsityönä perinteisten italialaisten reseptien mukaan. Tuotteet valmistetaan Vantaalla. Pappagallo-jäätelöt ovat gelatotyyliin maitojäätelöitä, ja niissä on rasvaa noin 8 prosenttia, sokeria noin 24. Maidottomissa sorbeteissa rasvaa on alle prosentin ja sokeria noin 29 prosenttia.
Tuotemerkin nimi Pappagallo tarkoittaa italiaksi papukaijaa.

Toiminta

Pappagallon toi Suomeen italialainen Giorgio Gallo. Sittemmin jäätelöiden valmistustoiminta siirtyi Jäätelömestarit-yritykselle, jonka liiketoiminnan Arho Nordic osti vuonna 2012. Maaliskuussa 2015 yritys muutti nimensä ja toimii tällä hetkellä nimellä Green Taste.

Arvioita

Kesällä 2010 Helsingin Sanomat arvioi Espoon Suomenojalla Merituuli-ostoskeskuksessa sijainneen Pappagallo-kioskin antimia. Toimittajan mukaan vadelmasorbetti oli ”kuin vattuja söisi, siinä on siemenetkin mukana”. Suklaajäätelöä hän luonnehti tummaksi ja voimakkaan makuiseksi, lakritsijäätelöä salmiakkimaiseksi. Animalia ry:n vegaaniraati valitsi vuonna 2011 maidottomien jäätelötuotteiden makutestinsä voittajaksi Pappagallon mangosorbetin, jota raati kuvasi raikkaaksi, todella mangoiseksi, täyteläiseksi, mehukkaaksi, aidon mangon makuiseksi, hedelmäiseksi ja sopivan makeaksi.
Savonlinnan reservikomppania

Savonlinnan reservikomppania (Suomen 6. Mikkelin tarkk'ampujakomppanian 21. Savonlinnan reservikomppania) oli Suomen autonomian ajan sotilasyksikkö.  Tämän joukko-osaston virallisen nimen lisäksi käytössä olivat nimitykset 21. Suomen reservikomppania, 21. Savonlinnan reservikomppania ja paikallisväestön käyttöön iskostunut tuttavallinen nimitys "Pääskylahden reservikomppania".

Kokoaminen palvelukseen

Reservikomppanian miehet koottiin lähinnä Savonlinnan kutsunta-alueen kunnista. Savonlinnan reservikomppaniapiiri ei kuitenkaan noudattanut Mikkelin läänin kutsuntapiirikunnan aluejakoa, vaan siihen kuuluivat sen viidennen kutsunta-alueen eli Savonlinnan kuntien lisäksi kolmannesta kutsunta-alueesta Joroinen ja neljännestä kutsunta-alueesta Rantasalmen ja Sulkavan "arvonta-alueet". Kaikkien näiden samaan reservikomppaniapiiriin kuuluvien kuntien asevelvollisista erotettiin arvalla ”vakinaiseen väkeen" komennettavat. Palveluspaikkoina esiintyivät henkivartioväen 3. Suomen Kaartinpataljoona, Suomen ratsuväkirykmentti, Kuopion tarkk'ampujapataljoona ja 6. Mikkelin tarkk'ampujapataljoona. Palveluspaikka määräytyi vuosittain ja pitäjittäin eli arvonta-alueittain vaihdellen kokonaismäärältään 30-60:n välillä. Kaikki muut Savonlinnan reservikomppaniapiirin asevelvolliset astuivat palvelukseen 21. reservikomppaniaan.

Sijoittaminen

21. reservikomppania sijoitettiin Säämingin kuntaan Kaartilanrannan kylän alueelle, tilalle nro 5, noin kolme virstaa silloisesta Savonlinnan kaupungista itään. Pääskylahden rantaan oli matkaa noin puoli virstaa, joten sijoittumisen voitiin katsoa onnistuneen. Valtion 1881 lunastamalla maalla rakentaminen aloitettiin 1882 ja saatiin valmiiksi 1883 syksyyn mennessä. Reservikomppanian myötä Savonlinna palasi varuskuntapaikkakuntien joukkoon.
Cruisers

Cruisers on suomalainen yhtye, joka teki yhden albumin Rockin-levymerkille. Vantaalaisnelikko sai levytyssopimuksen tultuaan toiseksi Rock-kuningas-kilpailussa 1978.
Chris Nilan

Pelaajaura

Nilan pelasi nuorena kotiseutunsa junnujoukkueissa Bostonissa. Hän pelasi yliopistokiekkoa Northeastern Universityssä 1976–1979. Hänen fyysinen pelityylinsä herätti Montreal Canadiensin huomion, ja joukkue varasi Nilanin vuoden 1979 NHL:n varaustilaisuuden viimeisellä kierroksella. Nilan siirtyi heti Montrealin farmijoukkueeseen AHL-liigan Nova Scotia Voyageursiin. Nilan pelasi tappelijan roolissa menestyksekkäästi ja hän nousi jo samana vuonna NHL:ään.
Seuraavan kahdeksan kauden ajan Nilan suojeli joukkueen tähtiä Guy Carbonneauta, Bob Gaineya ja Stéphane Richeriä. Kausi 1983–1984 oli Nilanin tehokkain 21 maalilla. Kaudella 1985–1986 Montreal voitti Stanley Cupin. Seuraavana vuonna Nilan edusti Yhdysvaltoja Kanada-cupissa.
Nilan ajautui kaudella 1987–1988 riitoihin Montrealin uuden päävalmentajan kanssa, ja hänet myytiin New York Rangersiin. Seuraavia kahta kautta varjostivat useat loukkaantumiset. Rangers myi Nilanin ennen kauden 1990–1991 alkua Boston Bruinsiin. Kausi 1991–1992 jäi Nilanin viimeiseksi. Kesken kauden Boston laittoi Nilanin vapaiden pelaajien listalle, josta Montreal nappasi hänet. Nilan lopetti uransa Montrealissa kauden päätteeksi.
Pelaajauransa jälkeen Nilan on kamppaillut lääkkeiden, alkoholin ja huumeiden kanssa. Urallaan hänelle tehtiin miltei 30 leikkausta, joiden kipulääkkeet aiheuttivat riippuvuutta. Nilan on kirjoittanut ongelmistaan kirjan. Hänen pelaajaurastaan ja sen jälkeisestä ajasta on tehty dokumenttielokuva The Last Gladiators.
Mäžit Ğafuri

Mäžit Ğafuri (baškiiriksi Мәжит Ғафури, ven. Мажит Гафури́, Mažit Gafuri, oikealta nimeltään baškiiriksi Ғәбделмәжит Нурғәни улы Ғафуров, Ğäbdelmäžit Nurğäni ulı Ğafurov, ven. Габдулмажит Нурганиевич Гафуров, Gabdulmažit Nurganijevitš Gafurov; 1. elokuuta 1880 nykyisen Baškortostanin Gafurin piirin Jelem-Karanovon kylä – 28. lokakuuta 1934 Ufa) oli tataarin- ja baškiirinkielinen kirjailija. Häntä pidetään baškiirinkielisen nykykirjallisuuden perustanlaskijana. Vuonna 1923 hän sai Baškortostanin kansanrunoilijan arvonimen.
Mäžit Ğafuri syntyi kyläkoulun opettajan perheeseen. Hän opiskeli Troitskin, Kazanin ja Ufan koraanikouluissa. Ensimmäiset runonsa hän kirjoitti tataariksi vuonna 1902. Ensimmäinen runokokoelma Seber timer julı jäki millätneŋ xäldäre (”Siperian rautatie”) ilmestyi Orenburgissa vuonna 1904. Vuonna 1905 Ğafuri muutti Kazaniin, jossa hän osallistui opiskelijalevottomuuksiin. Sensuuriviranomaiset takavarikoivat kokoelmat Jäš ğümerem (”Nuori elämäni”, 1906) ja Millät möxäbbäte (”Rakkaus kansaa kohtaan”, 1907). Vuonna 1906 Ğafuri palasi Ufaan, jossa hän vuodesta 1911 lähtien asui poliisin valvonnan alaisena.
Ğafurin varhaisten teosten teemoja ovat sosiaalinen ja kansallinen sorto, kansanvalistus ja vallankumousaatteet. Ensimmäisen maailmansodan aikana hän laati sodanvastaisia runoja. Vuonna 1915 kirjoitetusta runosta Juqtırhıŋ da, alla! (”Ei ole sinua, Jumala”) hän sai päälleen muslimipapiston vihat. Tsaarinvallan kaatumista Ğafuri tervehti runolla Xörriät irtähe (”Vapauden aamu”, 1917).
Lokakuun vallankumouksen jälkeen Ğafuri kirjoitti ajankohtaista kansalaislyriikkaa ja työskenteli Qıźıl Bašqortostan ja Kommuna -lehtien toimittajana. Runoelma Ešse (”Työläinen”, 1921), omaelämäkerrallinen pienoisromaani Šağirźeŋ altın priiskehendä (”Runoilijan kultakaivoksilla”, 1931) ja Tormoš basqıstarı (”Elämän portaat”, 1930) kuvaavat baškiirien ja tataarien elämää ennen vallankumousta. Pienoisromaani Qara jözzär (”Häväistyt”, 1927) kertoo naisen alistetusta asemasta. Näytelmän Qıźıl jondoź (”Punatähti”, 1926) aiheena on Venäjän kansalaissota. Ğafuri oli myös ensimmäisiä baškiirinkielisiä lastenkirjailijoita. Hänen tuotantoonsa on vaikuttanut baškiirien ja tataarien suullinen kansanperinne sekä klassinen itämainen runous.
Kirjailijan mukaan on nimetty Baškortostanin Gafurin piiri sekä baškiirinkielinen akateeminen draamateatteri. Ufassa toimii hänelle omistettu kotimuseo.
Töyhtösieppari

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan töyhtösieppari on noin 13 cm. Selästään laji on väriltään oliivinvihreä. Linnun naama on vaalean oranssin rusehtava ja päälaen töyhtö on ruskea. Linnun silmien ympärillä on vaalea rengas. Töyhtösiepparin siivet ovat mustat ja niissä on valkoisia juovia, jotka ovat nuorilla linnuilla aikuisia selvemmät. Kurkku ja rinta ovat lajilla oranssinrusehtavat ja vatsa on väritykseltään keltainen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Töyhtösiepparia tavataan Keski-Amerikassa Meksikosta etelään Panamaan asti. Etelä-Amerikassa lajin levinneisyysalueeseen kuuluvat Kolumbian länsiosat ja Kaakkois-Ecuador. Laji on harhautunut myös Yhdysvaltoihin ja se on tavattu kaksi kaksi kertaa sekä Arizonan että Texasin osavaltioiden alueelta. Linnun elinympäristöä ovat kosteat ja puolikosteat mäntyä ja tammea kasvavat sekametsät, kosteat lehtimetsät sekä viljelmät. Talvisin laji elää puoliavoimilla mailla. Töyhtösiepparin elinympäristöt sijaitsevat yleensä 100–600 metrin korkeudella merenpinnasta.

Elintavat

Töyhtösiepparit liikkuvat yleensä yksin tai pareittain. Lajin ravinto koostuu hyönteisistä, joita se pyydystää ilmasta. Linnun kuppimainen pesä rakennetaan ruohoista, juurista ja sammaleesta oksanhaarukkaan. Naarastöyhtösieppari munii kaksi valkeahkoa ruskeapilkullista munaa.
Kaareslammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,7 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 149,4 metriä mpy.
Gutenbergin linna

Gutenbergin linna (saksaksi Burg Gutenberg) on linna Balzersissa Liechtensteinissa.Gutenberg on yksi viidestä ruhtinaskunnan linnasta ja toinen kahdesta, jotka ovat säilyneet tähän päivään saakka. Toisin kuin Vaduzin linna Vaduzissa, Gutenbergin linna ei toimi Liechtensteinin ruhtinaallisen perheen asuinpaikkana ja on avoinna yleisölle museona. Linna sijaitsee kukkulalla lähellä Balzersin keskustaa ja sinne pääsee kadun ja Burgweg-nimisen tien kautta.

Historia

Linnan kukkulalla on ollut asutusta jo kivikaudella. Arkeologiset kaivaukset ovat paljastaneet useita esihistoriallisia esineitä, kuten 12-senttinenMars von Gutenberg -figuriini, joka on nyt esillä Liechtensteinin kansallismuseossa.
Gutenbergin linna on rakennettu sydänkeskiajalla. Se oli alkuun kirkko jota ympäröi hautausmaa. Kirkko raunioitui vuosisatojen kuluessa, mutta se entistettiin 1905–1912. Hautausmaan käyttö lopetettiin 12. vuosisadan alussa.

Nykypäivä

Gutenbergin linna on avoinna yleisölle maksutta ympäri vuoden. Linnan kappeli ja ruusutarha, kunnostettiin vuonna 2010, ovat käytössä maksutta joka sunnuntai kesän matkailukaudella (1. toukokuuta – 31. lokakuuta) kello 10–19 välisenä aikana.
Paul Dukes

Sir Paul Henry Dukes KBE (10. helmikuuta 1889 – 27. elokuuta 1967) oli brittiläinen kirjailija ja MI6-upseeri.
Paul Henry Dukes syntyi 10. helmikuuta 1889 Bridgwaterissa Somersetissa Englannissa. Hänen isänsä oli pappi Edwin J. Dukes ja äitinsä Edith M. o.s. Pope. Hänen veljiään olivat näytelmäkirjailija Ashley Dukes ja lääkäri Cuthbert Dukes. Hän sai koulutuksensa Caterham Schoolissa.
Dukes toimi Venäjällä vakoilijana. Muun muassa Pjotr Sokolov toimi hänen alaisuudessaan. Dukes työskenteli kieltenopettajana Riiassa ja sitten Venäjällä Pietarin konservatoriossa sen jälkeen, kun MI6 oli palkannut hänet salaisiin tehtäviinsä. Hän laati suunnitelmia valkoisten venäläisten pakenemiseksi vankiloista ja salakuljetti satoja heistä Suomeen.
”Satakasvoisena miehenä” tunnettu Dukes käytti useita henkilöllisyyksiä ja soluttautui venäläisiin bolševikkiorganisaatioihin, muun muassa kommunistipuolueeseen, salaiseen poliisiin ja Tšekaan. Hän selvitti politbyroon toimintaa ja välitti tietoa Britannian tiedusteluorganisaatiolle. Hän palasi Britanniaan 1920 ja sai ritarin arvon. Dukes palasi lyhyeksi aikaa tiedustelupalvelun tehtäviin Tšekkoslovakiassa vuonna 1939 etsimään tunnettua yritysjohtajaa, joka oli kadonnut Saksan miehitettyä maan.
Dukes kävi talvisodan aikana Suomessa ja tapasi valtion korkeinta johtoa.
Finnish Nightmares

Finnish Nightmares (suom. Suomalaisten painajaisia) on sarjakuvataiteilija Karoliina Korhosen piirtämä sarjakuva. Se kertoo Matti-nimisestä suomalaisesta, joka tuntee olonsa vaivautuneeksi sosiaalisissa tilanteissa. Sarjakuva käsittelee humoristisesti suomalaisiin liitettyjä stereotypioita, kuten ujoutta.
Sarjaa on julkaistu alun perin englanninkielisenä versiona sosiaalisessa mediassa. Sarjakuvan Facebook-sivu avattiin syksyllä 2015, ja se sai jo ensimmäisen viikon aikana yli 80 000 tykkääjää. Helmikuussa 2016 järjestetyssä Some Awardsissa Finnish Nightmares nimettiinkin ”vuoden 2015 somevaikuttajaksi”.
Suomalainen Atena-kustantamo on julkaissut sarjakuvasta viisi kirjaa, joista kaksi on suomenkielisiä ja kolme englanninkielisiä. Lisäksi sarjakuvan kustannusoikeudet on myyty Kiinaan, Japaniin, Etelä-Koreaan, Slovakiaan ja Yhdysvaltoihin. Ulkomailla sarjakuva on saanut jalansijaa erityisesti Kiinassa. The Guardian -lehden mukaan Finnish Nightmares on ollut siellä niin suosittu, että mandariinikiinaan on sen myötä syntynyt uusi, ’henkistä suomalaista’ merkitsevä jingfen-sana.
Kristall Elektrostal

Historia

Kristall Elektrostal perustettiin vuonna 1949 nimellä Himik Elektrostal. Joukkue nousi kaksitoista kertaa Neuvostoliiton pääsarjaan, mutta putosi aina takaisin toiselle sarjatasolle Pervaja Ligaan ja välillä edelleen kolmannelle sarjatasolle Vtoraja Ligaan.
Neuvostoliiton kaatumisen jälkeen Kristall Elektrostal pelasi 1994–1998 ja 1999–2000 Venäjän jääkiekon superliigassa. 2000-luvulla joukkue vakiinnutti paikkansa toisella sarjatasolla Vysšaja Ligassa. Kristall toimi KHL-joukkue HK MVD:n farmijoukkueena 2008–2010.
Vuonna 2009 Kristall putosi Venäjän kolmannelle sarjatasolle Pervaja Ligaan. Seura jatkoi Pervaja Ligan lopettamisen jälkeen Venäjän jääkiekkoliigassa.
Merinäkinruoho

Ulkonäkö ja koko

Kaksikotinen merinäkinruoho kasvattaa 10–60 pitkän sileän tai piikkisen varren. Tavallisesti varsi on runsashaarainen. Hedekasvi on emikasvia pienempi. Ruodittomat, tupelliset lehdet ovat vastakkain tai joskus kolmen tai useamman lehden kiehkuroina. Lehdet ovat muodoltaan kooltaan 1–4 cm pitkiä ja 1–2 mm leveitä, ja muodoltaan tasasoukkia sekä iso-, harva- ja karkeahampaisia. Lehden tuppi on lyhyt ja lähes korvaakkeeton. Kukat sijaitsevat lehtihangoissa ja ovat pieniä, perättömiä ja yksineuvoisia. Hedekukissa on kaksiliuskainen, kalvomainen kehä ja yksi luotti. Emikukat ovat kehättömiä ja niissä on yksi emi ja kolme luottia. Hedelmä on pieni, 3–6 x 1,5 mm kokoinen pähkylä. Merinäkinruoho kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Hedelmä on pähkylä.

Levinneisyys

Merinäkinruohoa tavataan laajalti ympäri Euroopan, levinnäisyyden painopisteen ollessa Keski- ja Etelä-Euroopassa. Lajia ja sen alalajeja tavataan hajanaisesti myös Etelä- ja Keski-Aasiassa, Afrikassa, Polynesiassa, Australiassa sekä Pohjois-Amerikassa. Suomessa merinäkinruohoa on alkuperäislaji. Sitä on tavattu Suomenlahden rannikon itäosista Pohjanlahden rannikolle Keski-Pohjanmaan pohjoisosan korkeudelle saakka. Laji on kuitenkin taantunut tai kadonnut monin paikoin erityisesti Suomenlahdella. Vahvimmat kannat lajilla on Varsinais-Suomen ja Satakunnan rannikkoalueilla. Suomessa tavattavat merinäkinruohot kuuluvat alalajiin ssp. marina.

Elinympäristö

Suomessa merinäkinruohoa tavataan murtovedessä suojaisissa, pehmeäpohjaisissa lahdissa. Lajia voi esiintyä rannikolla myös äskettäin kuroutuneissa järvissä sekä joskus myös sisämaajärvissä.

Käyttö

Merinäkinruohoa kasvatetaan myös akvaarioissa.
Lenny and the New Wings

Lenny and the New Wings on vuonna 2017 perustettu suomalainen rockyhtye. Yhtyettä oltiin alun perin perustamassa jo vuonna 2012. Yhtyeeseen kuuluvat solisti Lenny Paarma, kitaristi Joakim Kulju, sekä rumpali Hank Mannio ja basisti Antero Naali. Yhtyeen debyyttisingle True Player julkaistiin 27. tammikuuta 2017. Yhtyeen ensimmäinen albumi True Player - The Album julkaistiin 11. marraskuuta 2017. Tällöin yhtye teki myös "Happy Together Tour 2017" mini-kiertueen yhdessä folkpunk-yhtye Loretta Problemin kanssa.
Lauri Parikka

Lauri Arvid Parikka (23. syyskuuta 1895 Helsinki – 29. joulukuuta 1965) oli suomalainen kuvataiteilija. Hänen vanhempansa olivat veneenrakentaja Antti Juho Parikka ja Erika Juhontytär.
Lauri Parikka opiskeli Taideteollinen keskuskoulussa vuosina 1911-1913 ja Suomen taideyhdistyksen piirustuskoulussa vuonna 1915. Hän debytoi Helsingissä vuonna 1915 ja osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin.
Lauri Parikka sai III palkinnon dukaattikilpailussa vuonna 1916.
ETOPS

ETOPS (lyhenne englannin kielen sanoista Extended-range Twin-engine Operational Performance Standards) on Kansainvälisen siviili-ilmailujärjestön ICAO:n standardi ja suosituskäytäntö (SARP), jonka puitteissa kaksimoottoristen liikennelentokoneiden sallitaan lentää reiteillä, joilla ne ovat yli 60 minuutin lentoajan etäisyydellä lähimmästä hätä- tai varakentästä.
ETOPS sallii kaksimoottoristen konetyyppien kuten Airbus A300, A310, A320, A330 ja A350 sekä Boeing 737, 757, 767, 777 ja 787 että Tupolev Tu-204 lentää pitkänmatkan reittejä. Standardi ei ota erikseen huomioon lennetäänkö meren yllä tai kuinka pitkälti.
ETOPS saattaa korvautua uudemmalla LROPS eli Long Range Operational Performance Standards -säännöstöllä, jotka koskevat kaikkia liikennekoneita, eikä pelkästään kaksimoottorisia.
ETOPS-hyväksyntä on kaksivaiheinen. Ensiksi tietyn lentokone- ja moottorityypin yhdistelmän tulee täyttää perustason ETOPS-vaatimukset. Tätä kutsutaan ETOPS-tyyppihyväksynnäksi. Testit voivat sisältää toisen moottorin pysäyttämisen ilmassa ja lentämisen ainoastaan toisen moottorin turvin koko testin kestoajan. Usein nämä testit suoritetaan valtamerien yllä. Testin on osoitettava se ettei toisen moottorin pysäyttäminen aiheuta lentäjien työskentelyyn kohtuutonta lisärasitusta ja sen että jäljelle jääneen moottorin vikaantuminen olisi epätodennäköistä. Esimerkiksi ETOPS-180-sääntö edellyttää, että koneen tulee olla lennettävissä täydellä kuormalla kolmen tunnin ajan ainoastaan yhdellä moottorilla. Toiseksi, lentoyhtiön ETOPS-toiminnan täytyy täyttää myös kansalliset ilmailumääräykset.

Historiaa

Ensimmäinen Atlantin ylittävä lento onnistui 1919, jolloin John Alcock ja Arthur Brown suorittivat sen kaksimoottorisella Vickers Vimy -koneellaan kuudessatoista tunnissa. Tuon aikaisten mäntämoottoreiden epäluotettavuudesta johtuen pitkänmatkan lennot kaksimoottorisilla koneilla nähtiin erittäin riskialttiina. Neljä moottoria katsottiin vähimmäismääräksi lennettäessä asumattomilla seuduilla tai ylitettäessä valtameriä. Vuonna 1953 Yhdysvaltain ilmailuhallinto FAA selvitettyään mäntämoottoreiden ongelmia loi "60 minuutin säännön" kaksimoottorisille lentokoneille. Tämä sääntö edellytti, että kaksimoottorisen lentokoneen tuli lentää enintään 60 minuutin lentoajan etäisyydellä lähimmästä sille soveltuvasta laskeutumispaikasta.
Ribuloosi-1,5-bisfosfaatti

Fotosynteesi

Fotosynteesin pimeäreaktioissa eli Calvinin syklissä ribuloosi-1,5-bisfosfaatti reagoi hiilidioksidin kanssa. Reaktiota katalysoi rubiscoentsyymi eli ribuloosi-1,5-karboksylaasioksygenaasi. Välivaiheena muodostuu erittäin epästabiili 2-karboksi-3-arabinitoli-1,5-bisfosfaatti, joka hajoaa hydrolyyttisesti kahdeksi 3-fosfoglyseriinihappomolekyyliksi, jotka muokataan glyseraldehydi-3-fosfaatiksi. Jos happikonsentraatio on solussa huomattavasti suurempi kuin hiilidioksidipitoisuus muodostuu ribuloosi-5-fosfaatista kahden 3-fosfoglyseriinihappomolekyylin sijasta yksi 3-fosfoglyseriinihappomolekyyli ja fosfoglykolihappoa.
Osa näin muodostuneesta glyseraldehydi-3-fosfaatista päätyy glukoneogeneesin ja useiden muiden reaktioiden kautta ribuloosi-5-fosfaatiksi, josta fosforibuloosikinaasi muokkaa ribuloosi-1,5-bisfosfaattia.
Shimazu-klaani

Shimazu-suku (jap. 島津) oli Japanin Satsuma-hanin aluetta, joka kattoi Satsuman, Ōsumin ja Hyūgan provinssit, hallinnut suku.
Shimazut olivat Minamoto-klaanin Seiwa Genji -haaran perillisiä. Suvun perustaja Shimazu Tadahisa (k. 1227) oli shōgun Minamoto no Yoritomon (1147–1199) poika. Tadahisan vaimo oli Koremune Hironobun tytär, joka kuului Hata-klaaniin.
Tadahisa sai haltuunsa Shiodan alueen Shinanon provinssissa vuonna 1186, minkä jälkeen hänet nimitettiin Satsuman provinssin shugoksi. Hän lähetti Honda Sadachikan ottamaan haltuunsa provinssin ja saattoi Yorimotoa tämän tutkimusretkellä Mutsun provinssiin vuonna 1189. Tadahisa matkusti Satsumaan vuonna 1197, alisti Hyūgan ja Ōsumin provinssit valtaansa ja rakensi linnan.
Shimazu-suvusta tuli yksi Edo-kauden daimioista, jotka säilyttivät alueensa hallinnan jatkuvasti Kamakura-kaudelta lähtien. Suku oli parhaimmillaan varakkain ja mahtavin Tozama-perheen edustaja, jonka vuosittaiset tulot ylittivät 700 000 kokua.
Suvun 19. johtaja Yoshiro (1535–1619) oli daimiona Sekigaharan taistelun ja Osakan saarron aikana. Hänen veljenpoikansa ja seuraajansa Shimazu Tadatsune kuitenkin pystyi käyttämään merkittävää valtaa 1600-luvun kahtena ensimmäisenä vuosikymmenenä ja organisoi Ryūkyūn (nykyisin Okinawan prefektuuri) valloituksen vuonna 1609. Tokugawa salli tämän, koska hän tahtoi lepyttää Shimazun ja estää mahdolliset kansannousut Sekigaharan tappion jälkeen.
Shimazu-suku oli tunnettu lojaaliudestaan sotilaitaan kohtaan erityisesti Sengoku-kaudella. Jotkin perheet määrättiin torjumaan vastarintaa tarkoituksenaan laajentaa Shimazujen valtaa. Shimazut ovat myös kuuluisia siitä, että he olivat ensimmäisiä, jotka käyttivät tuliaseita Japanissa ja aloittivat myös aseiden valmistuksen. Shimazujen taistelutaktiikat olivat hyvin menestyksekkäitä, ja he kukistivat useita itseään suurempia armeijoita erityisesti Kyūshūn valloituksen aikana 1580-luvulla. Heidän taktiikkanaan oli houkutella vihollinen väijytykseen, jonka molemmilla puolilla oli hakapyssyin varustettuja joukkoja. Väijytys synnytti paniikkia ja pakokauhua, minkä jälkeen joukot oli helppo tuhota.
Klaanin 31. johtaja Hisamitsu (1817–1887) oli Satsuman daimio Boshin-sodan ja Meiji-restauraation aikoina, joissa Satsumalla oli merkittävä rooli.