google/wiki40b huggingface dataset:
Kameraalinen

Kameraalinen (lat. camera 'hovin talousvirasto') tarkoittaa julkiseen talouteen ja hallintoon liittyviä asioita. Julkiseen talouteen kuuluvat verotusasiat ja monet tilinpitoon liittyvät hallintoasiat.

Kameraalitieteet

Kameraalitieteisiin kuuluivat ne tieteenhaarat, jotka käsittelivät valtiontalouden perusteita eli hallitsijan kamarin hoitoa ja kartuttamista. Ne kehittyivät Saksassa 1600-luvulla. Kameraalitieteet jaettiin kameralistiikkaan ja kameraalilainoppiin. Edellisestä on kehittynyt nykyinen finanssioppi ja jälkimmäisestä finanssi(hallinto)oikeus.

Kameraalitutkinto

Kameraalitutkinto oli alempi hallintotutkinto, jonka saattoi suorittaa Keisarillisen Aleksanterin-Yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1871–1894. Muut keisarillisen julistuksen 17B/1871 tuntemat tutkinnot olivat yleinen oikeustutkinto ja tuomarintutkinto. Talous- ja hallintolainsäädännön tuntemusta korostavasta kameraalitutkinnosta kehittyi alempi oikeustutkinto (nyk. oikeusnotaari), ja se tuotti kelpoisuuden alempiin hallintovirkoihin. Kameraalitutkinto lakkautettiin keisarillisella julistuksella 35D/1894. Kameraalitutkinto oli käytössä myös Ruotsin yliopistoissa vuosina 1799–1863.

Kameraalihovi

Kameraalihoviksi kutsuttiin Vanhan Suomen veronkanto- ja talousasioita 1700-luvulla hoitanutta virastoa, joka sijaitsi Viipurissa.

Kameraalisiirto

Kameraalisiirrosta säädettiin lailla nro 183/1925. Kun Suomen kunnallista, oikeudellista tai hallinnollista jakoa muutettiin, saattoivat saman tilan eri tilukset joutua eri hallinto- tai tuomiopiiriin. Jos tilan eri tilukset haluttiin erottaa myös kameraalisessa suhteessa toisistaan, piti tehdä kameraalisiirto. Erottamisen suoritti maaherra valtioneuvoston määräyksestä lohkomislainsäädännön mukaisesti. Käytännön työn teki toimitusmaanmittari maaherran määräyksestä.

Kameraalimerkintä

Kameraalimerkinnäksi nimitetään vanhoissa käsikirjoituksissa olevia, myöhemmästä voudinkirjaksi tai muuksi tilikirjaksi sitomisesta johtuvia merkintöjä.
Summan taistelun muistomerkki

Summan taistelun muistomerkki on Jussi Vikaisen veistos Turussa Kupittaankadun ja Itäisen Pitkäkadun välissä Kupittaankentällä. Teos on punaista graniittia, eli kiveä josta Vikaisen synnyinpaikka Vehmaa on kuuluisa. Muistomerkki paljastettiin vuonna 1965 ja se pystytettiin Varsinais-Suomen Summan perinnetoimikunnan toimesta talvisodan taistelujen (1939–40)  muistoksi. 
Veistoksessa on kuvattuna sekä tykistön pommituksesta aiheutunutta tuhoa että ehjänä säilyneiden graniittipylväiden edustamaa toivoa. 
Vikainen tunnetaan ennen kaikkea sankarihaudoistaan  -ja -patsaistaan, joita on siroteltu ympäri Varsinais-Suomea. Muotoilultaan hän edustaa realismia, vaikkakin veistoksissa on nähtävissä abstrakteja piirteitä.
Akim Tamiroff

Akim Tamiroff (29. lokakuuta 1899 – 19. syyskuuta 1972) oli venäläinen näyttelijä, joka näytteli yhdysvaltalaisissa, ranskalaisissa ja italialaisissa elokuvissa. Hän sai kaikkien aikojen ensimmäisen parhaan miessivuosan Golden Globe -palkinnon, elokuvasta Kenelle kellot soivat (1943). Hän sai myös parhaan miessivuosan Oscar-ehdokkuudet elokuvista Idässä palaa (1936) ja Kenelle kellot soivat.
Tamiroff muutti Yhdysvaltoihin 1920-luvulla ja aloitti näyttelemisen elokuvissa vuonna 1932. Hän esiintyi muun muassa elokuvissa Bengalin sankarit (1935), The Great McGinty (1940), Tyhjäntoimittajien kerho (1942), Pahan kosketus (1958), Kovat kaverit (1960) ja Topkapi (1964). Hän oli naimisissa Tamara Shaynen kanssa kuolemaansa 17. syyskuuta 1972 asti, jolloin hän kuoli syöpään. Tamiroffille on myönnetty tähti Hollywood Walk of Famelle.
Mona Marshall

Mona Marshall (s. Mona Mortica Ianotti, 31. elokuuta 1947 Kalifornia) on yhdysvaltalainen ääninäyttelijätär, joka on usein nuoren pojan roolissa. Hän esiintyy japanilaisten animesarjojen lisäksi myös yhdysvaltalaisissa piirretyissä.
Scott Kelly

Koulutus

Kelly suoritti alemman korkeakoulututkinnon New Yorkin osavaltion yliopistosta (State University of New York Maritime College) pääaineenaan sähkötekniikka (Electrical Engineering) vuonna 1987. Ylemmän korkeakoulututkinnon Kelly suoritti Tennesseen yliopistossa vuonna 1996 pääaineenaan lentotekniikka (Aviation Systems).

Sotilasura

Sotilasarvoltaan Kelly on laivaston kapteeni ja hänelle on myönnetty useita kunniamerkkejä tehtävistään muun muassa Persianlahdella. Kelly on koelentäjä ja hän on lentänyt yli 3000 lentotuntia 30 eri koneella. Lentotukialus-laskeutumisia hänellä on takanaan yli 250.

Astronauttiura

Astronautiksi Kelly valittiin vuonna 1996 ja neitsytlentonsa hän suoritti STS-103:lla vuonna 1999. Sukkulamiehistön komentajana Kelly toimii ensimmäistä kertaa lennolla STS-118. Lokakuussa 2010 hänet laukaistiin lennolla Sojuz TMA-01M avaruuteen ISS-avaruusaseman Retkikunta 25:n ja Retkikunta 26:n miehistön jäseneksi. Hän toimi Retkikunta 26:n komentajana.
Vuosina 2015 ja 2016 Kelly vietti ISS:llä vuoden yhtä mittaa osana ISS year long missionia.
Quini

Seurajoukkueura

Quini syntyi Oviedossa, mutta aloitti ammattilaisuransa naapuriseura Sporting Gijónista. Ensimmäisellä kaudellaan 1970–1971 maan pääsarjassa hän pelasi 30 ottelua, joissa syntyi 13 maalia. Kesällä 1980 hän siirtyi Espanjan suurseura Barcelonan riveihin. Quini teki ensimmäisinä kahtena kautenaan katalonialaisseurassa 47 maalia. Vuonna 1981 joukkue voitti Copa Del Reyn, jonka loppuottelussa Quini teki kaksi maalia vanhaa seuraansa vastaan. Hän voitti Barcelonan riveissä myös Cup-voittajien cupin vuonna 1982, jonka loppuottelussa belgialaista Standard Liègeä vastaan hän laukoi 2–1-voittomaalin.
Seuraavina kahtena kautena Quinin peliesitykset hieman heikkenivät, mutta hän teki muun muassa Barcelonan seurahistorian 3000. pääsarjamaalin kotiottelussa Castellónia vastaan. Quini suunnitteli päättävänsä pelaajauransa vuoteen 1984 ollessaan 35-vuotias. Myöhemmin hän kuitenkin pyörsi päätöksensä ja palasi vanhaan seuraansa Sporting Gijóniin vielä kolmeksi vuodeksi. 14. kesäkuuta 1987 Quini pelasi viimeisen ottelunsa ammattilaisurallaan Barcelonaa vastaan. Hän pelasi urallaan yhteensä 448 pääsarjaottelua, joissa hän teki 219 maalia.

Kidnappaus

1. maaliskuuta 1981 Quini kaapattiin Barcelonassa pelatun Hércules-ottelun jälkeen, kaksi miestä pakotti hänet aseella uhaten menemään pakettiautoon. Etsintöjen jälkeen 25 päivää tapahtuneesta, jona aikana Barcelona ei onnistunut voittamaan neljästä ottelustaan yhtään ja täten putosi samalla mestaruustaistelusta, Quini löydettiin lopulta vahingoittumattomana.

Maajoukkueura

Quini teki ensiesiintymisensä Espanjan maajoukkueessa 28. lokakuuta 1970 ystävyysottelussa Kreikkaa vastaan. Hän onnistui myös tekemään maalin ottelussa , joka päättyi lopulta Espanjan 2–1-voittoon.
Hän pelasi yhteensä 35 maaottelua ja teki niissä kahdeksan maalia. Quini oli mukana vuosien 1978 ja 1982 MM-kilpailuissa sekä vuosien 1976 ja 1980 EM-kilpailuissa.
Ahvenlampi (Virrat, Kuuriperä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 11,6 hehtaaria, se on 750 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Toisveden lähialueeseen (35.421) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 140,3 metriä mpy.
Valko-Venäjän jalkapalloliiga

Valko-Venäjän jalkapalloliiga (valkoven. Вышэйшая ліга, Vysheyshaya Liga, suomeksi yleensä vain Valko-Venäjän liiga) on Valko-Venäjän jalkapallon pääsarja, jonka voittaja on maan jalkapallon mestari. Liiga toimii Valko-Venäjän jalkapalloliiton alaisuudessa. Liigassa pelaa 12 joukkuetta. Kauden päätteeksi kaksi huonoimmin sijoittunutta joukkuetta putoaa ykkösliigaan, josta kaksi parasta nousee korkeimmalle sarjatasolle.
Bissau

Maantiede ja ilmasto

Bissau sijaitsee Gebajoen estuaarin pohjoisrannalla. Paikka oli 1960-luvulle saakka saari, mutta sen mantereesta erottanut kanaali on sittemmin kuivunut.
Seudulla vallitsee trooppinen monsuuni-ilmasto. Vuotuinen sademäärä on yli 2 240 millimetriä ja keskilämpötila 26 astetta. Sateisin kuukausi on elokuu.

Historia

Pepelien asuinalueelle syntynyt Bissau oli 1500-luvulta lähtien pieni orjakaupan tukikohta. Vuonna 1690 portugalilaiset päättivät rakentaa sinne linnoituksen ja vuonna 1692 perustettiin Cacheun alainen Bissaun kapteenikunta. Se lakkautettiin pepelien hyökkäysten takia jo vuonna 1707. Ranskalaisten lisääntyneen kilpailun takia portugalilaiset ryhtyivät vuonna 1753 rakentamaan uutta linnoitusta. Epäterveellisen ilmastosta ja pepelien jatkuvista hyökkäyksistä huolimatta se valmistui lopulta vuonna 1775.
Kauppapaikka sai vuonna 1855 kunnanvaltuuston ja vuonna 1859 siitä tehtiin kaupunki. Guinean piirikunnan hallinto siirrettiin Gebasta Bissauhun vuonna 1869. Tuolloin siellä oli 573 asukasta, joista 391 oli afrikkalaisia, 166 kapverdeläisiä ja 16 eurooppalaisia. Portugalin Guinea erotettiin Kap Verden alaisuudesta vuonna 1879 ja sen hallinnolliseksi keskukseksi määrättiin Bolama.
Bissau alkoi kehittyä vuonna 1941, jolloin siirtomaan hallinto siirrettiin sinne Bolamasta. Kaupunki sai uusia asukkaita eri puolilta maata ja seudun kanta-asukkaat pepelit jäivät vähemmistöksi. Guinea-Bissaun itsenäisyysliike sai alkunsa vuonna 1959 Pijiguitin telakan verilöylyyn päättyneestä lakosta. Maan itsenäisyyssodan aikana 1963–1974 kaupungin väestö kasvoi noin 25 tuhannesta 80 tuhanteen. Väestönkasvu on jatkunut voimakkaana itsenäistymisen jälkeen ja aiemmin erilliset asutukset kuten Antula, Bandim ja Intim ovat sulautuneet Bissauhun. Kaupunki on Guinea-Bissaun ylivoimaisesti suurin teollisuuskeskus, jossa asuu valtaosa maan palkansaajista.

Hallinnollinen jako ja väestö

Bissau muodostaa hallinnollisesti autonomisen osa-alueen eli sektorin. Sen pinta-ala on 77,5 neliökilometriä. Kaupungissa asuu 25,2 % Guinea-Bissaun väestöstä. Suurimmat etniset ryhmät ovat balantet (20,5 %), fulbet (18,0 %), pepelit (15,7 %), mandinkat (12,3) %, mandjakot (9,4 %) ja mankanjat (8,0 %). Kristittyjä on 40,2 %, muslimeja 34,2 % ja animisteja 7,9 %.

Kaupunkikuva

Presidentinlinna oli vaikuttava uusklassinen rakennus, mutta se vaurioitui pahasti sisällissodassa ja on nyt tyhjillään. Vuonna 2013 otettiin käyttöön uusi presidentinlinna, joka rakennettiin Kiinan huomattavan avustuksen turvin. Kiina on lahjoittanut kaupunkiin myös stadionin, oikeustalon ja parlamenttitalon.

Liikenne

Bissaun lentoaseman nimi on Osvaldo Vieiran lentoasema. Bissaun sataman kautta kulkee 85 % maan viennistä ja 95 % tuonnista. Satama on muuttumassa matalammaksi, kun siihen laskeva joki kasaa siihen hiekkasärkkiä. Valtio on suunnitellut korjausavustuksen hakemista Maailmanpankilta. Alkuperäinen syvyys oli 11 metriä, mutta koska satamaa ei ole ruopattu 30 vuoteen, nykyisin sen syvyys on noin 7 metriä.
Mangojen aika

Mangojen aika on Hanna Hällstenin vuonna 2015 ilmestynyt esikoisromaani. Kirja on monitasoinen kuvaus elämän jatkuvuudesta ja sen kulkuun liittyvästä haikeudesta sekä ihmisten tekemistä valinnoista. Tarina kerrotaan Suomeen paremman elämän toivossa muuttavan afrikkalaisen Davidin ja hänen elämänsä naisten kautta.
RedLynx

Historia

RedLynxin perustivat veljekset Atte ja Antti Ilvessuo vuonna 2000. Antti Ilvessuo toimii yhtiön luovana johtajana. Alkuvuosina yritys teki vuorovaikutteisia tv-pelejä MTV3- ja Sub-kanaville sekä Java-mobiilipelejä. Yritys hyötyi Nokian N-Gage-laitteesta, jolle tehdyt pelit kannattivat RedLynxiä usean vuoden ajan. Yritys teki läpimurtonsa vuonna 2009 Xbox 360:n Live Arcade -pelipalvelussa, jossa julkaistu Trials HD on myynyt yli kaksi miljoonaa kappaletta.
Vuonna 2011 ranskalainen Ubisoft hankki RedLyxin omistukseensa. Yrityksen pitkäaikainen toimitusjohtaja Tero Virtala jätti yrityksen keväällä 2015.
Saksan 5. kevyt divisioona

Perustaminen

Yhtymä perustettiin vuoden 1941 alussa Afrikassa. Se koostui eri yhtymistä kerätyistä yksiköistä, jotka oli koottu tukemaan romahtanutta Italian armeijan puolustusta Kyrenaikassa. Yhtymässä oli muun muassa osia 3. panssaridivisioonasta, joka oli alun perin tarkoitus siirtää kokonaisuudessaan Pohjois-Afrikkaan kesällä 1940.
Yhtymään liitettiin ensimmäisenä 39. panssarijääkäripataljoona, joka oli varustettu puolitelavaunuin ja tykkien vetämiseen sopivin kuorma-autoin. Joukko-osastolla oli muun muassa yhdeksän 37 millimetrin 3,7 cm PaK 36- ja kaksi 50 millimetrin 5 cm PaK 38 -panssarintorjuntatykkiä. Yhtymän panssaroidun osan muodosti 3. panssaridivisioonasta siirretty 5. panssarirykmentti, jossa oli 20 PzKpfw IV-, 75 PzKpfw III-, 45 PzKpfw II- ja 25 PzKpfw I Ausf B -vaunua. Viimeksi mainittuja käytettiin komentovaunuina. Yhtymä ei kuitenkaan saavuttanut määrävahvuutta, vaikka siihen liitettiin jalkaväeksi 200. jalkaväkirykmentti sekä patteristo 75. Kenttätykistörykmentistä. Esikunta siirrettiin myös pääosin 3. panssaridivisioonasta kuten esikuntapäällikkö majuri Hauser ja tiedustelu-upseeri kapteeni Günther von Kluge.

Palvelus

Yhtymä nimettiin 18. helmikuuta 1941 virallisesti 5. kevyeksi divisioonaksi. Sen ensimmäinen komentaja oli kenraalimajuri Johannes Streich, joka oli komentanut Ranskan taisteluiden aikana 15. panssarirykmenttiä. Helmikuussa pääosa divisioonasta oli saapunut Tripoliin, vaikka viimeiset vaunut saapuivatkin vasta 11. maaliskuuta.
Brittiläinen XIII armeijakunta oli vallannut 21. tammikuuta Tobrukin, minkä jälkeen hyökkäys oli jatkunut. Kenraali Richard O’Connorin komentama armeijakunta tuhosi lopulta Italian 10. armeijan edetessään kohti Tripolia ja vallatessaan Kyrenaikan. O’Connor joutui kuitenkin keskeyttämään hyökkäyksensä kahdeksi viikoksi Archibald Wavellin käskystä.
Hyökkäys jatkui 4. helmikuuta ja Bengasi ja Beda Fomm vallattiin kolme päivää myöhemmin Italian 21. motorisoidun armeijakunnan vastarinnasta huolimatta. Hyökkääjä saapui 8. helmikuuta El Agheilaan, joka kukistui. Britannian hallitus oli lupautunut lähettämään joukkoja Kreikkaan, jonne akselivaltojen joukot olivat hyökänneet. O’Connorsin hyökkäysosastosta siirrettiin runsaasti joukkoja taaksepäin, minkä seurauksena hyökkäystä ei voitu jatkaa.
Yhtymä vastaanotti 2. maaliskuuta 88 millimetrin ilmatorjuntatykkejä, jotka tarjosivat sille kauas kantavan panssarintorjunta-aseen. Erwin Rommel aloitti hyökkäyksen 31. maaliskuuta käytössään 5. kevyen divisioonan lisäksi neljä italialaista divisioonaa. Liittoutuneiden vastarinta murtui, ja joukkojen perääntyminen alkoi.
Yhtymän täydentäminen jatkui seuraavat puoli vuotta, ja se saavutti panssaridivisioonan kokoonpanon ja yhtymä nimettiin 1. elokuuta 1941 21. panssaridivisioonaksi.
Anfangi

Anfangit (saks. Anfang ’alku’) ovat tekstin suurikokoisia alkukirjaimia. Niiden tehtävänä on parantaa tekstin visuaalista kiinnostavuutta ja siten tehdä lukeminen houkuttelevammaksi. Niitä käytetään leipätekstin alussa ja muuallakin tekstissä silloin, kun väliotsikoita ei ole jakamaan tekstin aiheita jaksoihin. Anfangit perustuvat koristeellisiin initiaaleihin, joita tapaa varsinkin vanhoissa teksteissä.
Edgar Rosenberg

Edgar Rosenberg (n. 1925 Bremerhaven Saksa – 4. elokuuta 1987) oli saksalais-brittiläinen elokuva- ja TV-tuottaja. Hän oli naimisissa Joan Riversin kanssa.
Rosenberg teki itsemurhan Philadelphiassa vuonna 1987 ottamalla yliannostuksen lääkkeitä. Hän kärsi masennuksesta.
Iina Kangasharju

Ura

Kangasharju voitti ensimmäisen Piippolan vaarin lastenlaulukilpailun vuonna 2009. Hän osallistui Talent Suomi -kisaan vuonna 2009 ja tuli toiseksi.
Yhteistyössä laulaja-lauluntekijä Jari Uutelan kanssa tehty Kangasharjun esikoisalbumi Kaunokirjaimin ilmestyi vuonna 2011. Levyllä vaikuttivat Jari Uutelan lisäksi myös lauluntekijät Hanna Marsh, Jussi Rasinkangas, Risto Joutjärvi ja Samuli Koivulahti.
Levyltä julkaistu singlekappale, Jari Uutelan ja Hanna Marshin tekemä ”Unten kaivo” oli vuonna 2011 Radio Suomen neljänneksi soitetuin.
Vuoden 2012 lokakuussa Iina Kangasharju esitti Jari Uutelan säveltämän ja Samuli Koivulahden sanoittaman "Taivaanrannanmaalarin" Plan Ilta Lapselle -konsertissa.
Kangasharju osallistui vuonna 2013 The Voice Kids -laulukilpailun ensimmäiselle kaudelle.
Bill Mauldin

William Henry (Bill) Mauldin (29. lokakuuta 1921 Mountain Park, New Mexico – 22. tammikuuta 2003 Newport Beach, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen pilapiirtäjä. Hän tuli kuuluisaksi toisen maailmansodan aikana tekemistään terävistä rivisotilaita esittäneistä piirroksista.
Mauldin opiskeli piirtämistä Chicagon taideakatemiassa ja työskenteli piirtäjänä kotiseudullaan kunnes värväytyi armeijaan syyskuussa 1940. Hänet koulutettiin jalkaväen sotilaaksi ja lähetettiin vuonna 1943 Yhdysvaltain 45. jalkaväkidivisioonan mukana Sisiliaan. Mauldin työskenteli sen jälkeen Yhdysvaltain armeijan julkaiseman Stars and Stripes -lehden Välimeren-toimituksessa ja seurasi samalla Yhdysvaltain joukkoja niiden edetessä Italiaan, Ranskaan ja lopulta Saksaan. Hän haavoittui taistelussa Salernossa. Mauldinin kahden viimeisen sotavuoden aikana tekemät piirrokset saavuttivat laajan maineen. Ne ilmestyivät vuonna 1944 jo yli sadassa ja sodan päättyessä kahdessasadassa lehdessä. Tavallisia sotilaita esittäneet piirrokset sisälsivät usein sodan todellisuuteen viittaavan ivallisen kuvatekstin. Monissa Mauldinin piirroksissa esiintyivät Willie ja Joe -nimiset kaksi sotamiestä, jotka yrittivät parhaansa mukaan pärjätä sodan kauhujen ja omien kohtuuttomien esimiestensä armoilla. Kansanomaiset, realistisesti likaisilta ja väsyneiltä näyttäneet, mutta aina arvokkuutensa ja ihmisyytensä säilyttäneet Willie ja Joe muodostuivat hyvin suosituiksi hahmoiksi amerikkalaisten sotilaiden keskuudessa.
Mauldin palkittiin vuonna 1945 Pulitzer-palkinnolla pilapiirtäjien sarjassa. Samana vuonna ilmestyi hänen piirrostensa kokoelma Up Front. Teoksesta tuli välitön myyntimenestys. Willie ja Joe pääsivät myös Time-lehden kansikuvaan. Mauldin vapautettiin armeijasta heinäkuussa 1945, minkä jälkeen hän piirsi joitain sotilaiden sopeutumista siviilielämään kuvaavia pilapiirroksia. Seuraavan vuosikymmenen aikana hänen uransa oli sivuraiteella. Hän toimi Korean sodan aikana Collier’sin kirjeenvaihtajana Koreassa, mutta ei tavoittanut sotilaiden tunnelmia entiseen tapaan. Mauldin pyrki vuonna 1956 Yhdysvaltain edustajainhuoneeseen New Yorkista demokraattien ehdokkaana, mutta ei tullut valituksi.
Mauldin työskenteli pilapiirtäjänä St. Louis Post-Dispatchissa 1958–1962 ja sen jälkeen Chicago Sun-Timesissa. Hän voitti vuonna 1959 toisen Pulitzer-palkintonsa Neuvostoliiton ihmisoikeustilannetta kritisoineella piirroksellaan. Myöhempinä vuosina hänen kansallisia ja kansainvälisiä aiheita käsitelleitä pilapiirroksiaan julkaistiin useissa lehdissä, joukossa muun muassa Life ja Sports Illustrated. Mauldin julkaisi viimeisen piirroskokoelmansa vuonna 1985. Hän sai vuonna 1962 National Cartoonists Societyn myöntämän Reuben-palkinnon.
Willie ja Joe -hahmojen pohjalta tehtiin elokuvat Joe ja Willie rintamalla (Up Front, 1951) sekä Willie ja Joe lomalla Tokiossa (Back at the Front, 1952), mutta Mauldinilla ei ollut mitään osaa niihin.
Tenavat-sarjakuvan piirtäjä Charles M. Schulz oli Mauldinin suuri ihailija. Hän pyrki pitämään tämän muistoa yllä piirtämällä vuosittain kansallisena veteraanipäivänä 11. marraskuuta stripin, jossa Ressu kertoo juhlivansa veteraanipäivää yhdessä Mauldinin kanssa.
Phoebis sennae

Ulkonäkö ja koko

P. sennae -lajin aikuisten yksilöiden siipien kärkiväli on 4,8–6,5 senttimetriä. Aikuiset ovat yleensä kirkkaankeltaisia, mutta joskus naaraiden kesämuodot ovat haaleampia tai jopa valkoisia. Naaraan siipien reunoissa on epäsäännölliset mustat reunat ja etusiiven yläpuolella musta täplä. Takasiipien alapinnalla puolestaan on molemmilla sukupuolilla kaksi hopeista täplää, joiden reuna on vaaleanpunainen.
Munat ovat ensin kermanvärisiä mutta muuttuvat oransseiksi. Toukkia on kahta värivariaatiota. Toisten toukkien pääväri on vihreä. Niiden kyljissä on keltainen viiva, sinisiä täpliä ja selkäpuolella pieniä sinisiä pisteitä, joissa on mustia sukasia. Pääsääntöisesti kukkia syövät toukat ovat puolestaan keltaisia, ja niillä on mustia raitoja. Kotelo on joko vihreä tai vaaleanpunainen, ja siinä on keltaisia viivoja.

Levinneisyys ja elinympäristö

P. sennae on levinnyt lähes koko Amerikan mantereelle. Sitä tavataan aina Etelä-Amerikan eteläkärjestä Kanadan eteläosiin. Kanadassa asti sitä esiintyy kuitenkin pääsääntöisesti vain vaellusvuosina.
Vaellusaikana lajia voidaan käytännössä tavata kaikista mahdollisista elinympäristöistä. Lisääntymiskaudella ne kuitenkin keskittyvät avoimille alueille, mistä löytyy toukkien isäntäkasveja ja mettä.
Porin triviaalikoulun nuottikirjat

Porin triviaalikoulun nuottikirjat on vuonna 1725 käsin kopioitu, Porin triviaalikoululle kuulunut kokoelma pääosin 4-äänistä hengellistä vokaalimusiikkia. Kokoelma koostuu neljästä eri äänialojen kirjasta: Discantus, Altus, Tenor ja Bassus .

Löytyminen

Nuottikirjat löysi Porin lyseon lehtorina vuosina 1890–1917 toiminut Eeli Granit-Ilmoniemi. Porissa kanttorina 1906–1908 toiminut Heikki Klemetti tutustui nuottikirjoihin Porin lyseon kirjastossa ja esitteli ne Säveletär-lehden artikkelissa "Musiikkihistoriallinen muistomerkki" vuonna 1908. Suomen Laulu esitti konserteissaan Klemetin johdolla muutamia nuottikirjojen sävellyksiä.

Sisältö

Nuottikirjat sisältävät 76 moniäänistä vokaalisävellystä, jotka ovat pääosin hengellisiä musiikkia. Sävellysten tekstit ovat suurimmaksi osaksi latinaksi ja ruotsiksi. Mukana on joitakin saksankielisiä tekstejä. Ainoa suomenkielinen teos on Melchior Vulpiuksen Matteus-passio. Sävellykset ovat pääosin neliäänisiä, mutta mukana on myös muutamia sävellyksiä 3-8 äänelle.  
Vulpiuksen passion lisäksi säveltäjä on mainittu ainoastaan kappaleelle Alleneste Gud I himmelrijk (Hieronymus Praetorius). Vain pieni osa muista nuottikirjojen säveltäjistä on tunnistettu, muun muassa Gallus Dressler, Jacobus Gallus, Giovanni Gastoldi, Friedrich Weißensee, Hans Leo Hassler ja Daniel Friderici. 
Nuottikirjojen musiikki on 1500-luvun loppupuolelta 1600-luvun puoliväliin sijoittuvaa Itämeren alueen protestanttisten koulujen ohjelmistoa . Nuottikirjoissa onkin monia samoja kappaleita kuin Piae Cantiones -kokoelmassa, esimerkiksi Cedit hiems eminus, Jucundare jugiter ja Gaudete, gaudete Christus est natus.

Levytys

Imatran seurakunnan kanttorin Johannes Vesterisen johtama Sonus Borealis-yhtye on vuonna 2008 levyttänyt nuottikirjojen musiikkia.
Surmanpuut

Ulkonäkö ja koko

Surmanpuut ovat maitiaisnesteellisiä ja tukevaoksaisia puita, joiden lehdet ovat vuorottaisesti (kierteisesti). Lavassa on 20-30 sivusuoniparia, jotka lähtevät keskisuonesta lähes suorakulmaisesti.
Kukkaviuhkot ovat varsipäätteisiä ja pitkäperäisiä. Kukan verhiö on syväliuskainen eikä sen sisäpinnalla ole rauhasia. Teriö on valkoinen ja suppilomainen, nielustaan hieman laajentunut, harjanteinen tai siinä on viisi karvaista suomua. Teriön liuskat ovat leveitä ja limittäisiä vasemmalle. Heteet kiinnittyvät teriön nieluun, ja ponnet ovat kapean pitkänomaisia, teräväkärkisiä, vartalon kärjestä erillisiä, ja ponnenpuoliskot (teekat) ovat pyöreätyvisiä. Kehrä puuttuu. Emejä on kaksi, kummassakin neljä siemenaihetta. Vartalo on rihmamainen, kärjestään laajentunut. Luotti on lyhyesti kaksijakoinen.
Hedelmä on kookas, soikea tai pallomainen luumarja, jossa on yksi tai kaksi lokeroa ja paksu, puusyinen endokarppi (seinän sisäkerros). Luumarjat ovat yksittäin tai pareittain. Kummassakin lokerossa on yksi tai kaksi siivetöntä, karvatonta ja endospermitöntä siementä; alkiossa on ohuet sirkkalehdet ja hyvin lyhyt sirkkajuuri.

Levinneisyys

Surmanpuut kasvavat Afrikassa, trooppisessa Aasiassa, Australiassa ja Tyynenmeren saarilla.
Sidney Blackmer

Sidney Blackmer (13. heinäkuuta 1895 – 6. lokakuuta 1973) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Salisburyssä, Pohjois-Carolinassa, ja kuoli syöpään New Yorkissa 78-vuotiaana.
Pian Broadway-debyytin jälkeen Blackmerin uran katkaisi palvelu toisessa maailmansodassa. Hänelle myönnettiin vuonna 1950 Tony-palkinto.
Blackmer esiintyi muiden muassa elokuvissa Skandaalihäät (1956) ja Rosemaryn painajainen (1968). 
Hänellä on tähti Hollywoodin Walk of Famella.