google/wiki40b huggingface dataset:
Himno Nacional Argentino

Oid, mortales, el grito sagrado: "¡Libertad, libertad, libertad!" ("Kuulkaa, kuolevaiset, pyhä huuto: 'Vapaus, vapaus, vapaus!") on Argentiinan kansallislaulu. Laulun on sanoittanut Vicente López y Planes ja sen on säveltänyt Blas Parera. Laulu julistettiin kansallislauluksi toukokuun 11. päivänä, 1813, kolme vuotta ennen Argentiinan muodollista itsenäistymistä Espanjan vallasta. 11. toukokuuta on tämän perusteella Argentiinassa kansallinen juhlapäivä, kansallislaulun päivä.
Toukokuun 24. päivänä 1812, Vicente López kävi katsomassa näytelmää nimeltä El 25 de Mayo Buenos Airesin Casa de la Comedia -teatterissa. Näytelmä kertoi tarinan kahden vuoden takaisesta toukokuun vallankumouksesta. Näytelmä, jonka oli kirjoittanut Luis Ambrosio Morante päättyi näyttelijöiden esittämään isänmaalliseen lauluun, jonka oli säveltänyt Blas Parera. Laulun innoittamana López kirjoitti jo samana yönä ensimmäisen version Pareran sävellykseen tekemästä laulustaan Oid, mortales.
Argentiinan perustuslakia säätävä kansalliskokous hyväksyi Lópezin isänmaallisen laulun uudeksi kansallislauluksi nimellä Marcha Patriótica ("Isänmaallinen marssi") 11. toukokuuta 1813. Samalla se käski Pareraa laatimaan laululle uuden sävelen. Parera kuitenkin kieltäytyi. Hän oli itse espanjalainen, ja hänen mielestään Lópezin runo loukkasi hänen isänmaataan. Kansalliskokous julisti hänet vangituksi ja pakotti hänet säveltämään kuolemanrangaistuksen uhalla. Parera valmisti sävellyksen yhdessä yössä, mutta tosiasiassa hän vain kopioi näytelmää varten laatimansa sävellyksen. Kansalliskokous ei tajunnut tulleensa petetyksi, vaan vapautti Pareran, joka pakeni maasta. Hän ei koskaan palannut takaisin Argentiinaan.
Laulu esitettiin ensimmäistä kertaa yksityistilaisuudessa toukokuun 14. päivänä 1813, toukokuun 25. päivänä se esitettiin julkisesti. Vuonna 1847 laululle annettiin virallisesti nimi Himno Nacional Argentino ("Argentiinan kansallislaulu").
Lópezin laulun alkuperäinen versio ei puhu vain Argentiinan, vaan koko Latinalaisen Amerikan vapaustaistelusta. Laululle on leimaa-antava voimakas vapaudenkaipuu ja Espanjan vastainen tunnelma. Kautta 1800-luvun laulu esitettiin sen alkuperäisessä muodossa (vaikka sen säveltä hieman muunnettiinkin 1860). Espanjan vastaisten tunteiden laimentuessa ja espanjalaisten siirtolaisten tulviessa maahan laulu alkoi kuitenkin tuntua sopimattomalta. Maaliskuun 30. päivänä 1900 maan presidentti Julio Argentino Roca antoi siksi asetuksen, jossa hän määräsi laulun Espanjan vastaiset sanat muutettavaksi. Samalla hän määräsi, että laulusta tuli virallisissa tilaisuuksissa, samoin kuin julkisissa kouluissakin, esittää vain sen ensimmäinen ja viimeinen säkeistö sekä kuoro. Elokuun 2. päivänä 1924 kansalliskokous päätti lisäksi, että laulu tuli aina esittää Pareran alkuperäisellä sävelmällä ja vuoden 1860 muutoksin. Siten laulusta liikkuvat lukuisat musikaaliset variantit kiellettiin.
Kansallislaulu esitetään kaikissa virallisissa juhlissa. Samoin se soitetaan radio- ja televisiolähetysten päätteeksi. Kansallisina juhlapäivinä laulun esittäminen joukkotiedotusvälineissä on pakollista keskipäivänä ja keskiyöllä.
Isomäki

Porin stadion

Vuonna 1966 valmistunut stadion on yksi Suomen suurimmista yleisurheilu- ja jalkapallostadioneista. Yleisöä sinne mahtuu noin 12 000, katettuja istumapaikkoja on 4 094.
Vähäkyrö

Historia

Rautakaudella Kyrönjoen suu sijaitsi Vähässäkyrössä. Alue oli suojainen sisäsaaristo, joka oli otollinen asutukselle. Rautakautista Vähääkyröä voi myös luonnehtia Pohjanmaan kaupalliseksi keskukseksi. Merkittäviä muinaisjäännösalueita on kunnan monessa osassa. Vanhin tunnettu rautakautinen esine on Pääkköönmäeltä vuonna 1837 löydetty, 100-luvulla valmistettu roomalainen viinikauha. Merkittävimmät hautaröykkiökeskittymät ovat Perkiön ja Tervajoen kylissä. Erikoisimpiin muinaisjäännöksiin kuuluu niin kutsuttu Jättiläisen tie. Pohjanmaan ainoa viikinkiaikainen aarre- tai kätkölöytö on Vähänkyrön Housulanmäen rahalöytö.
Vähäkyrö perustettiin Isonkyrön saarnakuntahuoneena vuonna 1561 ja oli vuodesta 1593 Isonkyrön kappelina nimellä Alastaro. Vuonna 1607 siitä tuli itsenäinen kirkkoherrakunta. Vähänkyrön kivinen ristikirkko valmistui vuonna 1803. Sen kellotapuli on vuodelta 1767. Vähän kunta perustettiin vuonna 1868.
Vähänkyrön läpi virtaa Kyrönjoki, jossa on hyviä kalastuspaikkoja, muun muassa Perkiönkoski ja Hiirikoski.

Kylät

Haarajoki, Hiiripelto, Hyyriä, Järvenkylä, Kalsila, Krekilä (Greggilä), Kuuttila, Merikaarto, Mullonkylä, Ojaniemi, Perkiö, Saarenpää, Saarensivu, Savilahti, Selkämäki, Tapoila, Tervajoki, Torkkola

Kulttuuri

Vähäkyrö on perinteisesti tunnettu pläkkäreistä eli läkkipeltisepistä ja heidän tekemistään fyrryistä, lasten leluista joissa pilliin puhaltamalla saa siipipyörän pyörimään. Fyrry on Vähänkyrön maakuntaesine, ja Vähänkyrön lempinimi onkin paikallismurteella Fyrrykyröö. 1950-luvulla Vähäkyrö tunnettiin myös emäntien sivuansioikseen ompelemista esiliinoista.
Vähänkyrön pitäjäruoaksi nimettiin 1980-luvulla riivinkropsu eli raastetusta perunasta tehty pannukakku.
Skellefteån rata

Historia

Rautatie Bastuträskistä Skellefteån kautta Kallholmenin uuteen satamaan vihittiin käyttöön kolme vuotta kestäneiden rakennustöiden jälkeen syyskuussa 1912, ja seuraavana vuonna rataa jatkettiin kilometrillä nykyiselle Skelleftehamns Nedren liikennepaikalle.
Alkuvuosina radan liikenne oli vähäistä, eivätkä sen tulevaisuudennäkymät olleet hyviä. Vuonna 1924 kaivosyhtiö Boliden käynnisti kaivaukset noin 30 kilometrin päässä Skellefteån luoteispuolella, ja perusti rikastamon Skelleftehamnin Rönnskäriin. Ensimmäisinä vuosina kaivoksesta louhittu raakamalmi kuljetettiin kuorma-autoilla Skellefteån radan varteen, jossa se siirtokuormattiin junaan vietäväksi Ronnskäriin.
Statens Järnvägar ja kaivosyhtiö kuitenkin päättivät pian, että kaivostoiminnan laajuus vaati 24 kilometrin mittaisen sivuradan rakentamista Skellefteån radalla sijaitsevasta Slindistä Bolidenin kaivokselle. Sivuradan rahoitti suurelta osin SJ joka myös hoiti liikennöinnin, mutta sivuradan omisti kaivosyhtiö. Rata valmistui vuonna 1929 yhtä aikaa Skelleftehamnista Rönnskäriin johtavan uuden kahden kilometrin pituisen radan kanssa.
Kaivoksen avaaminen kasvatti koko radan liikennemääriä sekä henkilö- että tavaraliikenteessä, ja vuonna 1943 aloitettiin henkilöliikenne Bolidenin sivuradalla.
Malminkuljetukset Bolidenin ja Rönnskärin välillä jatkuivat aina vuoteen 1991 saakka, jonka jälkeen vähentynyt malmiliikenne hoidettiin kuorma-autoliikenteenä. Rataosuus Boliden–Slind purettiin pian tämän jälkeen.
Radalla liikennöitiin vilkkaimpina aikoina paikallisjunilla sekä Bastuträskin ja Skellefteån keskustan, että Skellefteån ja Rönnskärsverketin välillä. Parhaimmillaan Skellefteån ja Rönnskärin välisellä 19 kilometrin pituisella rataosuudella oli henkilöliikenteen käytössä kolme väliasemaa sekä 18 seisaketta. Kiskobussit tulivat liikenteeseen 1930- ja 1940-luvuilla. Vuonna 1945 otettiin myös käyttöön suora makuuvaunuyhteys Tukholmasta Skelleftehamns Övreen. Paikallisliikenne alkoi kuitenkin vähetä 1950-luvulla. Lopullisesti rataosan henkilöliikenne lakkautettiin kokonaan vuonna 1990.
Kevyt risteilijä

Kevyt risteilijä on pieni tai keskikokoinen sotalaivatyyppi. Termi on lyhenne kevyestä panssaroidusta risteilijästä, joka oli suojattu joko vesirajaan asennetulla panssarivyöllä tai panssarikannella (panssarikansiristeilijä). Vuoden 1930 Lontoon laivastosopimuksen mukaan alustyyppi oli risteilijä, jonka pääaseiden kaliiperi ei ylitä 6,1 tuumaa (155 mm). Risteilijän uppouma ei saanut ylittää 10 000 tonnia.
Ensimmäiset kevyet risteilijät laskettiin vesille vuonna 1878. Ensimmäisen (1914–1918) ja toisen maailmansodan (1939–1945) aikaisissa kevyissä risteilijöissä oli usein joko neljä- (102 mm) tai kuusituumaiset (152 mm) tykit.
Vapaa Evankeliumisäätiö

Vapaa Evankeliumisäätiö ylläpitää Bergvikin kartanoa ja toimintakeskusta. Säätiön perustaja on Riitta Pätiälä-Saarisalo. Hän toimi pitkään säätiön toiminnanjohtajana. Monet tuntevat Bergvikin hänen puolisonsa professori Aapeli Saarisalon työn kautta.
Säätiön tarkoituksena on sääntöjensä mukaan herättää ja syventää elävää kristillisyyttä sekä toimia kristillisen mielenterveystyön edistämiseksi.
Tarkoituksensa toteuttamiseksi säätiö mm. järjestää kansainvälisiä kokouksia, kursseja ja seminaareja ja pitää yhteyttä samojen päämäärien hyväksi työskenteleviin yhteisöihin ja yksilöihin.
Säätiö haluaa vaalia Riitta Pätiälä-Saarisalon ja Aapeli Saarisalon hengellistä perintöä ja jatkaa heidän viitoittamallansa tiellä toimimalla Raamatun tuntemuksen vahvistamiseksi. Missiotaan säätiö toteuttaa Raamatun ja evankelis-luterilaisen tunnustuksen pohjalta ekumenian hengessä.
Vapaa Evankeliumisäätiö omistaa Bergvikin Kartano Oy:n, joka hoitaa toimintakeskuksen majoitus- ja ravitsemuspalvelut (kaikkiaan noin 100 vuodepaikkaa).
Bergvikin Ystävät ry tukee Bergvikin toimintaa ja toimii sen vapaaehtoisten yhdyssiteenä.
Siinä näkijä missä tekijä

Juoni

Kirjan luvut on kirjoitettu eri henkilöhahmojen näkökulmasta eivätkä ne etene tapahtumien mukaisessa aikajärjestyksessä. Luvut on ryhmitelty neljäksi pääluvuksi ilman otsikoita. Päähenkilöt ovat Tampereella asuva sähköasentaja Santtu Salminen ja hänen vaimonsa Maija, jotka toimivat jatkosodan aikana kommunistien salaisessa vastarintaryhmässä. Muita keskeisiä henkilöitä ovat vastarintaryhmän alkuperäinen johtaja Jaska Lonkanen, veljekset Reino (Reska) ja Taisto Tammelund sekä heidän äitinsä Selma, desantti Aulis Ahteinen, miesten yhteinen rakastettu Pirkko Mäkinen, ryhmän muut jäsenet Nurmi ("Nurmen poika"), Toivola ja Kokko, Maijan sukulaiset sekä Santun ja Maijan lapsi Harri, joka kohoaa keskeiseksi henkilöksi viimeisessä pääluvussa.
Tarinassa vastarintaryhmän toiminta on aluksi vaatimatonta ja päähuolena on Santulle ja Maijalle annetun kirjoituskoneen piilottelu. Useimmat ryhmän miehistä työskentelevät Suomen Pankin Tampereen konttorin rakennustyömaalla, jossa Santtu on nokkamiehenä. Osa ryhmästä ryhtyy kuitenkin tekemään uhkarohkeita sabotaasi-iskuja Neuvostoliitosta tulleen desantti Ahteisen johdolla, minkä jälkeen viranomaiset aloittavat tehokkaan jahdin vastarintamiehiä kohtaan. Tärkein sabotaasi-isku voimalinjaa vastaan epäonnistuu ja lähes kaikki ryhmän jäsenet jäävät kiinni. Ahteinen, Nurmen poika sekä Ahteisen ryhmään varsinaisesti kuulumaton Taisto Tammelund kuolevat ”ohranan” käsissä. Muut vapautuvat sodan loppuun mennessä. Vielä vuosia jälkeenpäin varsinkin Santtua vaivaa kysymys siitä, kuka oli ryhmän kavaltanut petturi. Totuus tai ainakin osa siitä paljastuu vähitellen, ja syyksi vastoinkäymisiin paljastuvat ryhmän jäsenten inhimilliset heikkoudet. Kirjan viimeinen pääluku kuvaa Harrin varttumista vanhempiensa eron jälkeen sodan jälkeisinä vuosina maaseudulla. Kirjan alussa on teoksen nykyhetkeen sijoittuva osuus, josta ilmenee, että aikuisena Harri on ryhtynyt kirjailijaksi ja aikoo kirjoittaa kirjan vastarintaryhmän toiminnasta.

Taustaa

Kirjan esikuvana on Pellervo Takatalon kesällä 1941 Tampereella perustama vastarintaryhmä. Yksi teoksen henkilöhahmoista on Reino Tammelund, jonka vastarintaliikkeessä mukana ollut Sakari Selin lainasi omaksi salanimekseen vuonna 1992 kirjoittamaansa muistelmateokseen. 
Kirjan ilmestymisen jälkeen Salama sai osakseen paljon kritiikkiä kommunisteilta, jotka pitivät teoksen antamaa kuvaa vääristeltynä. Esimerkiksi vastarintaliikkeeseen kuuluneen Eino Laakson mukaan maanalainen toiminta olisi ollut mahdotonta yhtä julkisena, kuin mitä Salama teoksessaan kuvaa. Lisäksi hänen kirjoittamansa henkilöhahmot esittivät kommunistien mielestä heidät totuudenvastaisesti. Tämän johdosta Kalevi Seilonen julkaisi haastattelukirjan Vastarintaryhmä, joka ilmestyi vuonna 1974. Se sisälsi vastarintaliikkeen jäsenten omia näkemyksiä sotavuosien toiminnasta.

Teatteri- ja elokuvasovitukset

Vuonna 2012 valmistui Kari Paljakan ohjaama kaksiosainen televisioelokuva Siinä näkijä missä tekijä. Teatterilavalla kirja on nähty muun muassa vuonna 1976 Jouko Turkan ohjaamana Helsingin kaupunginteatterissa  ja vuonna 2018 Tampereen Teatterin Frenckell-näyttämöllä Juha Luukkosen ohjaamana.
Vasili Lytkin

Vasili Iljitš Lytkin (ven. Васи́лий Ильи́ч Лы́ткин), kirjailijanimeltään Iĺĺa Vaś (komiksi Илля Вась; 27. joulukuuta (J: 15. joulukuuta) 1895 – 27. elokuuta 1981) oli komilainen kielitieteilijä ja kirjailija.
Vasili Lytkin syntyi talonpojan perheeseen nykyisen Syktyvkarin alueella sijaitsevassa Tentjukovon kylässä. Koulunkäynnin jälkeen hän opiskeli Totman opettajaseminaarissa. Vuodesta 1916 lähtien hän osallistui ensimmäiseen maailmansotaan ja sen jälkeen Venäjän kansalaissotaan. Vuonna 1925 Lytkin valmistui Moskovan yliopiston filologisesta tiedekunnasta, minkä jälkeen hän harjoitti kielitieteen jatko-opintoja Moskovassa, Suomessa ja Unkarissa. Vuosina 1930–1933 hän työskenteli Moskovan yliopiston dosenttina ja Syktyvkariin perustetun Komin pedagogisen instituutin opettajana.
Vuonna 1933 Lytkin pidätettiin ja tuomittiin viideksi vuodeksi vankileirille vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä. Kolme vuotta tuomiosta kärsittyään hänen täytyi jäädä töihin Habarovskin aluepiirissä sijainneelle leirille. Vuonna 1939 Lytkin sai opettajanpaikan Orenburgin pedagogisesta instituutista ja suoritti siellä filologian tohtorin tutkinnon permiläisten kielten historiasta. Vuosina 1948–1949 hän johti Moskovan alueen pedagogisen instituutin venäjän kielen laitosta, mutta karkotettiin pian Rjazaniin, josta käsin hän työskenteli Neuvostoliiton tiedeakatemian kielitieteen instituutin tutkijana. Lytkinin maine puhdistettiin vuonna 1956, minkä jälkeen hän asui ja työskenteli Moskovassa.
Lytkin toimi 10 vuoden ajan tiedeakatemian kielitieteen instituutin suomalais-ugrilaisten kielten osaston johtajana, kirjoitti 11 monografiaa ja yli 300 tieteellistä artikkelia. Neuvostoliiton kirjailijaliiton jäseneksi hänen hyväksyttiin vuonna 1958.
Lytkinin kaunokirjallisina pääteoksina pidetään vuonna 1927 ilmestynyttä, Venäjän kansalaissodasta kertovaa runoelmaa Munöny (”Menevät”) sekä vuonna 1929 julkaistunutta runovalikoimaa Kyvburjas (”Runoja”). Hän kirjoitti paljon myös lastenkirjallisuutta. Lytkinin kootut kominkieliset artikkelit julkaistiin vuonna 1994 kokoelmana Myi medśa dona da musa (”Mikä on kalleinta ja rakkainta”).
Suomen valokuvataiteen museo

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu noin 3,7 miljoonaa valokuvaa, jotka kattavat valokuvan eri käyttökulttuurit. Kokoelma sisältää suomalaisia ja ulkomaisia aineistoja, mutta se painottuu suomalaiseen 1900-luvun valokuvaukseen. Kokoelmassa on sekä valokuvaajien valikoituja teoksia että laajoja valokuva-arkistoja. Esinekokoelmissa on myös kameroita ja muuta valokuvaukseen liittyvää erikoisaineistoa. Kokoelmaostoissa painotetaan kotimaista nykyvalokuvataidetta.
Museon merkittäviä kokoelmalahjoituksia ovat esimerkiksi Uuden Suomen negatiiviarkisto sekä Kalle Kultalan kokoelma. Lehtikuvaaja Kalle Kultala oli sodanjälkeisen Suomen keskeisiä dokumentoijia. Alma Media/Iltalehti lahjoitti Uuden Suomen/Iltalehden kuva-arkiston negatiivit museolle vuonna 2004. Tässä kokoelmassa on noin 2,5 miljoonaa kuvaa. Kokoelmaa on järjestetty ja luetteloitu Suomen kulttuurirahaston apurahan turvin vuosina 2006–2009. Uusi Suomi oli yksi ensimmäisistä suomalaisista sanomalehdistä, jonka palkkalistoilla toimi ammattimainen lehtikuvaaja.
Museo harjoittaa kokoelmia koskevaa perustutkimusta sekä tuottaa tutkimuksellisia julkaisuja. Kotimaista valokuvatutkimusta museo edistää yhteistyöhankkeilla tutkimusta tekevien laitosten kanssa, ylläpitämällä valtakunnallista valokuvatutkijoiden verkostoa ja jakamalla apurahoja Börje ja Dagmar Söderholmin rahastosta.
Tutkimusta ja valtakunnallista kuva-arkistotyötä palvelevat myös museon ylläpitämä tietokanta suomalaisista valokuvaajista sekä museon tietokannat ja selvitykset suomalaisista kuva-arkistoista. Museolla on lisäksi tutkijoille tarkoitettu valokuva-alan kirjasto. Museo palvelee sekä asiantuntijoita, että suurta yleisöä Kysy museolta ja Kuka kuvasi? -verkkopalveluiden kautta.

Konservointi

Museon konservointiosaston alaa on paitsi kokoelmien, myös valtakunnallisesti tärkeimpien valokuvien kunto ja säilytysolosuhteet. Osasto tarjoaa työharjoittelupaikkoja alan opiskelijoille sekä järjestää valokuvien hoitoon ja säilytykseen liittyvää koulutusta. Osasto tekee myös ohjeistoja kuva-arkistoille kokoelmien kartutuksesta ja hallinnasta.

Yleisötyö

Suomen valokuvataiteen museon yleisötyön tehtävä on edistää ja tukea valokuvaan liittyviä oppimisen, tekemisen ja kokemisen muotoja. Museo järjestää opastuksia, työpajoja, taiteilijatapaamisia ja luentoja sekä tiedotustilaisuuksia opettajille kauden työpajatarjonnasta ja näyttelyistä. Museopedagogiikka tuottaa myös valokuva- ja mediakasvatushankkeita eri yleisöille.

Julkaisut ja museokauppa

Museon julkaisujen painopiste on tutkimuksellisissa, näyttelyihin liittyvissä kirjoissa. Tutkimukset, temaattiset ja käsikirjatyyppiset julkaisut takaavat tiedon ja kuvien säilymisen. Museo tutkijoineen toteuttaa suomalaisen valokuvataiteen tutkimushankkeita, joiden pohjalta on valmistunut artikkelikokoelmia.
Näyttelytilojen yhteydessä toimii museokauppa, joka keskittyy valokuva-alan laatukirjoihin.
Günter Abel

Günter Abel (s. 7. marraskuuta 1947 Homberg, Hessen) on saksalainen filosofi. Hän on ollut vuodesta 1987 Technische Universität Berlinin filosofian professori.
Abel opiskeli filosofiaa, historiaa ja politiikan tutkimusta Marburgin yliopistossa ja Lausannen yliopistossa. Väiteltyään filosofian tohtoriksi aiheenaan stoalaisuus hän teki habilitaation vuonna 1981. Vuosina 1999–2001 hän oli Technische Universität Berlinin varapresidentti, vuosina 2002–2005 Deutsche Gesellschaft für Philosophien presidentti. Vuodesta 2008 hän on ollut International Federation of Philosophical Societiesin hallituksen jäsen.
Hän julkaisi aiheinaan muun muassa tietoteoria, mielenfilosofia, kielifilosofia, etiikka ja estetiikka. Hän on kuuluisa Nietzsche-tutkija, joka yrittää yhdistää Nietzschen filosofian elementtejä ja nykyisen analyyttisen filosofian metodeita. Hän keskittyy varsinkin Nietzschen tietoteoriaan.
Juhani Eskola

Jyrki Altti Juhani Eskola (s. 26. huhtikuuta 1951 Helsinki) toimi Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen (THL) pääjohtajana vuoden 2018 loppuun asti. Hänen seuraajanaan pääjohtajana aloitti Markku Tervahauta. 
THL:n pääjohtajan tehtävässä Eskola aloitti vuoden 2014 alussa Pekka Puskan seuraajana. Eskola on poliittisesti sitoutumaton.
Aikaisemmin Eskola on toiminut muun muassa THL:n ylijohtajana. Ylijohtajana Juhani Eskola vastasi terveyden suojelun toimialasta, johon kuuluvat muun muassa tartuntatautien torjunta ja rokotusohjelma. Ennen THL:ää hän on työskennellyt Kansanterveyslaitoksen ylijohtajana, lääketeollisuudessa kehitystehtävissä ranskalaisessa Aventis Pasteurissa sekä rokotetutkijana. Vuosina 1997–1998 Eskola toimi myös vierailevana professorina Lontoon Imperial Collegessa. 
Lisäksi hänellä on ja on ollut lukuisia edustuksia erilaisissa kansallisissa ja kansainvälisiä organisaatioissa, muun muassa Maailman terveysjärjestössä. Eskola on myös Alkon hallituksen jäsen.  
Eskola on koulutukseltaan lääketieteen ja kirurgian tohtori (LKT) sekä yleislääketieteen, lastentautien ja infektiosairauksien erikoislääkäri.
Didier Auriol

Rallin MM-sarja

Auriol ajoi Ranskan mestariksi 1986. Kaudella 1992 hän ajoi Lancialla kuusi voittoa, mutta jäi MM-sarjassa Carlos Sainzin ja Juha Kankkusen jälkeen kolmanneksi. 
Kaudella 1994 Auriol voitti ensimmäisenä ranskalaisena rallin maailmanmestaruuden Toyotan ratissa. Voittoja MM-tasolla Auriol on ajanut 20. Hän ajoi viimeisen täyden kautensa 2003 Škoda Fabia WRC:llä. Sen jälkeen on osallistunut yksityistallien kalustolla muun muassa Monte Carlon ralliin vuonna 2005.

MM-rallien jälkeen

Uransa jälkeen Auriol pyöritti omaa hotellibisnestä Ranskassa. Täysin pois moottoriurheilusta mies ei kuitenkaan jäänyt ja
vuonna 2008 ilmoitettiin, että Auriol osallistuu ainakin yhteen IRC-ralliin Fiat Grande Punto Super 2000 autolla, kartturinaan Denis Girudet. Auriol ajoi monia IRC-ralleja, mutta kärsi teknisistä ongelmista. Auriol ilmoittautui vuoden 2009 Monte Carlon ralliin, joka avasi IRC-kauden, mutta ei kuulunut WRC-sarjaan. Auriol joutui kuitenkin keskeyttämään kilpailun heti ensimmäisenä päivänä. 
Auriol oli mukana Ranskan joukkueessa vuoden 2009 Rally of The Nations -kisassa ja sijoittui joukkuetoverinsa Brice Tirabassin kanssa kolmanneksi.
Kun auton säädöt olivat kohdallaan ja Auriolilla oli "the feeling", kuten itse kutsui, oli Auriol pitelemätön. Hän on yksi ralliautoilun legendoja. Auriol on voittanut Henri Toivosen muistoksi järjestettävän Mestareiden kisan neljä kertaa (1993, 1994, 1996, 1999), eli useammin kuin kukaan muu.
Tuomiopäivän aurinko nousee

Kirjan tapahtumat

Hermanni Heiskari on pilkillä kesäkuisella Inarijärvellä. Hän on työtön, kalaa ei tule ja pian viima nostaa ankaran lumipyryn. Tuiskusta pilkistää esiin kuumailmapallo, jonka korista kaunis nainen huutaa apua. Hermanni on hänen sankaripelastajansa. Nainen, Leena Lundmark ei unohda pelastaajansa. Alkaa matka pitkin Lappia ja muuta Suomea, sekä uskalletaan ulkomaillekin.
Jäädyke

Jäädyke on kermasta, keltuaisesta, sokerista, ja makuaineista valmistettu jälkiruoka, joka on tavallisesti jäädytetty korkeassa vuoassa. Se eroaa rakenteeltaan jäätelöstä, sillä jäädyke jäädytetään pakastimessa, jäätelö vatkaamalla. Tosin joskus jäädykekin saatetaan käsittää kermajäätelöksi.
Juho Talvia

Juho Feliks Talvia, sukunimi aik. Helin (14. tammikuuta 1879 Tampere – 9. tammikuuta 1960) oli suomalainen taidemaalari ja kuvanveistäjä.  Hän oli kuuro.
Juho Talvia kävi Turun kuuromykkäinkoulun ja Tampereen ylemmän käsityöläiskoulun. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1900-1901 ja Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1907–1909. Lisäksi hän opiskeli Berliinissä Johannes Cerigiolin johdolla 1902–1903 tehdessään opintomatkan Ruotsiin, Saksaan, Italiaan ja Itävaltaan 1901-1903. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1909, 1910, 1912, 1913, 1914 ja 1928. 
Talvia asui Helsingissä, Lappeenrannassa, Kiikassa ja viimeksi tyttärensä Irja Finskan maatilalla Tyrväällä. Talvia toimi kuvanveistäjänä kivihakkaamoissa ja hän teki veistoksia muiden taiteilijoiden suunnitelmien pohjalta sekä myös omia veistoksiaan. Hän osallistui kuurojen yhdistystoimintaan ja oli muun muassa Kuurojen liiton hallituksen jäsenenä. Talvian muistonäyttelyitä on järjestetty Vammalassa 1979 ja 2007.
Council on American-Islamic Relations

Council on American-Islamic Relations (lyh. CAIR, suom. Amerikkalais-islamilaisten suhteiden neuvosto) on Yhdysvaltain suurin islamilainen ihmis- ja kansalaisoikeusjärjestö. Sen päämaja sijaitsee Capitol Hillillä Washington D.C:ssä, ja sillä on paikallisosastoja koko maassa.
CAIR:n toiminta-ajatuksena on "parantaa islamin ymmärrystä, edistää keskustelua, turvata kansalaisvapaudet, valtuuttaa amerikkalaiset muslimit ja rakentaa liittoja​​, jotka edistävät oikeudenmukaisuutta ja keskinäistä ymmärrystä". Se on puuttunut amerikkalaisten muslimien syrjintään, profilointiin ja häirintään.
CAIR on saanut osakseen kritiikkiä useiden virkamiesten ja järjestöjen taholta. Sitä on syytetty ääri-islamistisen agendan ajamisesta ja propagandan levittämisestä.
Marraskuussa 2014 CAIR lisättiin Arabiemiraattien terrorismiyhteyksistä epäiltyjen listalle.