Videokaappaus

Videokaappaus tai digitointi on analogisen videosignaalin muuntamista digitaaliseen muotoon. Kuvaa voidaan kaapata mistä tahansa analogisesta lähteestä.
On hyvin tärkeää, että kaappausprosessi suunnitellaan etukäteen hyvin huolellisesti. Kaappaamista varten tietokoneessa tulee olla videokaappauslaite, joka on yleensä erillinen laajennuskortti, osa näytönohjainta tai USB-liitännäinen laite. Melkein aina kaappauslaitteet kaappaavat kuvan lisäksi myös äänen. Lisäksi tarvitaan tarvittavat liitännät (komposiittivideo, s-video, audioliitännät) tietokoneen ja kuva/äänisignaalia antavan laitteen välille.
Kaappauslaite valitaan muun laitteiston, eli tietokoneen ja sen liitäntöjen, lähdemateriaalin ja käytettävissä olevan budjetin mukaan. Jos aikoo kaapata pakkaamatonta videota tai haluaa valita pakkauskoodeekin itse, on paras käyttää ns. "software encoder" kaapparia. Tällöin laite syöttää tietokoneelle videon tyypillisesti YUV pakattuna värinäytteistyksellä 4:2:2, ja tietokone hoitaa mahdollisen pakkauksen. Jos käytössä on heikompitehoinen tietokone, ja haluaa pakata videon kaappauksessa, kannattaa käyttää "hardware encoderia". Siinä laite sen sijaan pakkaa itse videon ja se tallennetaan kovalevylle sellaisenaan.
Tietokoneen kovalevyllä täytyy olla tarpeeksi tilaa, sillä esim. kevyesti pakattu minuutin pituinen video vie tilaa n. yhden gigatavun verran. Sen lisäksi kovalevyn ja sen väylän täytyy olla tarpeeksi nopea pystyäkseen kaappaamaan reaaliajassa hyvälaatuista videota. Kovalevylle on syytä ennen kaappausta luoda uusi, tarpeeksi iso osio kaappausta varten. Tämä parantaa kovalevyn suorituskykyä kaappauksessa suuresti. Kuten yllä on mainittu, videon voi pakata kaappausvaiheessa jolloin se vie vähemmän tilaa ja datavirta on pienempi. Tähän kuitenkin tarvitaan nopeampi prosessori, jotta se kykenee pakkaamaan jokaisen videon kuvan reaaliajassa. Muuten tuloksena on nykivää videota, koska reaaliaikaisen videon datavirtaa hitaampi pakkausnopeus muodostuu pullonkaulaksi kaappauksessa, ja laitteiston täytyy hukata kuvia datavirrasta uusien kuvien tieltä. Tästä tuleekin nimitys ns. "dropped frames". Häviöllisesti pakatun videon käsittely ja varsinkin editointi on muutenkin vaikeampaa, ja se vie enemmän aikaa. Myös videon uudelleenpakkaus heikentää aina kuvanlaatua. Mitä voimakkaampi pakkaus on suoritettu, sitä enemmän laatu heikkenee uudelleenpakkausprosessissa. Jo menetettyjä yksityiskohtia (menetettyä dataa) ei saa enää takaisin. Kaikissa käsittelyvaiheissa, videota tuleekin pakata niin vähän kuin suinkin mahdollista.
Yleensä analogisten nauhaformaattien sekä Laserdisc videon kaappaukseen riittää erottelukyky 720x576 (PAL) tai 720x480 (NTSC). Kaappauksessa kannattaa käyttää kaapparin käyttämää pakkausta, ja kaapata video siinä muodossa kovalevylle. DV pakkausta kaappauksessa ei kannata käyttää, sillä siinä käytetty 4:2:0 (PAL) ja varsinkin NTSC järjestelmän 4:1:1 värinäytteistys sotkee kuvan yksityiskohdat, ja esimerkiksi VHS-videon jo valmiiksi heikko krominanssi huononee entisestään. Pakkaus tekee myös muita virheitä kuvaan, ns. "moskiittokohinaa", värien vuotamista, sekä ääriviivojen vääristymistä. Nämä siksi, koska DV:n DCT-muunnos on suht. voimakas.
Itse kaappaukseen sekä videon jälkikäsittelyyn (VHS-värikohinan posto, lomituksen poisto, formaatin muunnokset jne..) hyväksi havaittuja ohjelmia ovat esimerkiksi VirtualDub ja AVISynth. Kaapattu video voidaan jälkeenpäin muokata videonmuokkausohjelmilla mieleiseksi, ja valmis ohjelma tallentaa sitten esimerkiksi CD tai DVD-levylle.
Alkuperäinen kaapattu ja pakkaamaton videotiedosto sekä videoeditointiohjelman projektitiedosto kannattaa säilyttää ulkoisella kovalevyllä tms. isokapasitettisessa massamuistissa mahdollista tulevaisuuden käyttöä varten. Näin alkuperäisiä (lähteestä riippuen ehkä hyvinkin heikosti säilyviä) analogisia tallenteita ei välttämättä tarvitse säilyttää, ja materiaali on valmiiksi digitoitua kun sitä seuraavan kerran tarvitaan.