google/wiki40b huggingface dataset:
Maija Kansanen-Størseth

Maija Axelia Kansanen-Størseth (o.s. Backman; 22. elokuuta 1887 Oulu – 8. joulukuuta 1957) oli suomalainen tekstiilitaiteilija.

Henkilöhistoria

Kansanen-Størseth syntyi kirkkoherra Alfred Elisier Backmanin ja Anna Therese Markin perheeseen. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1917 oli viulutaiteilija Heikki Kansanen (k. 1932) ja toinen puoliso vuodesta 1934 norjalainen sellotaiteilija Rolf Størseth. Kansanen kävi Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulun ja Taideteollisuusyhdistyksen keskuskoulun. Hän opiskeli Italiassa ja Ranskassa ja teki opintomatkan New Yorkiin 1947–1948. Hän sommitteli kudontatöitä vuodesta 1925, hänellä oli oma taidekutomo Helsingissä ja hän piti omia näyttelyitä 1929 ja 1931 Ruotsissa, Norjassa ja Pariisissa. Viimeiset vuotensa Kansanen-Størseth vietti Leppävirralla.

Taiteellinen tuotanto

Kansanen-Størseth kutoi valtion tilauksesta Kansainliiton palatsiin verhoja ja New Yorkin maailmannäyttelyyn kuvakudoksia vuonna 1938. Hänen kudontatöitään on Eduskuntatalossa sekä Oslon ja Trondheimin taideteollisuusmuseossa. Vuodesta 1938 alkaen hän työskenteli lähinnä Oslossa. Hän sai grand prix -palkinnon Barcelonan ja Milanon näyttelyissä. Kansanen-Størseth suunnitteli myös käyttötekstiileitä, verhojen ohella muun muassa mattoja ja pöytäliinoja.
Folkwännen

Folkwännen oli Helsingissä vuosina 1861–1893 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Fredrik Cygnaeuksen aloitteesta perustettu Folkwännen oli Uudenmaan ruotsinkieliselle rahvaalle tarkoitettu kansanlehti, joka kiinnitti erityistä huomiota kansansivistyksen kehittämiseen. Kielikysymyksessä se oli aluksi neutraali, mutta siirtyi myöhemmin ruotsinmielisemmälle linjalle. Vuonna 1883 Folkwännen muutettiin viikkolehdestä kuusipäiväiseksi iltalehdeksi, joka käsitteli entistä enemmän Helsingin työväen asioita. Vuonna 1893 se yhdistettiin kilpailijaansa Aftonbladetiin.
1800-luvun puolivälissä lehden levikki oli noin 1500 kappaletta.
Nikolai Gogol

Elämä

Gogol syntyi Ukrainassa (Venäjän keisarikunta), mutta vaikutti lähinnä Pietarissa, jossa hän ystävystyi muun muassa Aleksandr Puškinin kanssa. Gogol julkaisi Pietarissa muutamia novelleja ja näytelmiä. Farssi Reviisori aiheutti suuren kohun ja jonkinmoisen skandaalin satiirisuutensa takia 1836. Tunteellinen Gogol järkyttyi ja lähti maanpakoon Eurooppaan.
Elämänsä loppupuolella Gogol tuli voimakkaasti uskonnolliseksi ja hylkäsi lopulta kirjallisen uransa uskonnon hyväksi hieman ennen kuolemaansa Moskovassa.

Kirjallinen tyyli

Gogolin tuotanto osuu aikakauteen, jolloin Venäjällä vallitsi kamppailu länsimielisten uudistajaliberaalien ja slavofiilisten konservatiivien välillä. Liberaalit hyödynsivät Gogolin teoksia niiden satiirisuuden vuoksi, mutta Gogolia itseään ei pidetty välttämättä reformistina. Loppuvuosien Gogolia monet reformistit pitivät jo kiihkouskonnollisena vanhoillisena.
Gogolin arvostelijoiden mielestä hän ei pitänyt moniakaan asioita tekstissään pyhänä. Gogol itse sen sijaan näki suhtautumisensa Venäjän kansaan sentimentaalisena. Pääteoksessaan Kuolleet sielut hän aloittaakin erään kappaleen kuvaamalla syvää kiintymystään tavallisiin venäläisiin ja selittäen hellittelevää suhtautumistaan henkilöhahmoihinsa ”maailmalle näkymättöminä kyyneleinä näkyväisen naurun alta”. Dostojevski siteeraakin kyseistä lausetta rienaavaan sävyyn Riivaajat -teoksessaan.
Poliittisilta ja yhteiskunnallisilta mielipiteiltään Gogolin on usein jälkikäteen arvioitu olevan konservatiivinen. Gogolin eräs kirjeenvaihto arvostelijoittensa kanssa on julkaistu kirjanakin. Kyseinen teos eittämättä selittäisi, että jopa kapinallisenkin pintansa alla Gogolilla oli varsin konservatiivinen arvomaailma. Useimmiten hänen perinteisiä arvoja ja tabuja kunnioittamaton tyylinsä vain leimattiin kapinalliseksi tai jopa rienaavaksi.
Ari Lähteenmäki

Ura

Hän edusti jääkiekkouransa HIFK:ta. Lähteenmäki laukoi liigakauden 1979–1980 ratkaisevassa kolmannessa finaalissa Ässiä vastaan voittomaalin Ilkka Sinisalon syötöstä. 
Lähteenmäki pelasi nuorten jääkiekon MM-kisoissa vuosina 1980 ja 1981. Vuonna 1981 hänet valittiin turnauksen all stars -miehistöön, kun hän viidessä ottelussa teki 5 maalia ja antoi 4 maalisyöttöä. Lähteenmäki on New York Rangersin 8. kierroksen varaus vuodelta 1981.

Tapaus Lähteenmäki

Ari Lähteenmäki sai kaikkien aikojen ankarimman pelikiellon SM-liigan historiassa pahoinpideltyään Jokerien puolustaja Petri Lampisen liigaottelussa joulukuussa 1986. Pelikielto oli loppukauden mittainen ja käsitti 27 ottelua. Tuomion johdosta HIFK:n puheenjohtaja Frank Moberg erosi protestiksi SM-liigan luottamustehtävistään.
Lampiselta murtui tilanteessa leukaluu ja tapaus vietiin myös oikeuteen, jossa Lähteenmäki tuomittiin 3 000 markan sakkoihin.

Uran jälkeen

Nykyään Lähteenmäki toimii yksityisyrittäjänä. Lähteenmäki on toiminut uransa jälkeen myös Kirkkonummen Salamoiden kakkosvalmentajana.
Skipp Sudduth

Robert Lee Sudduth IV (s. 23. elokuuta 1956 Wareham, Massachusetts, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen teatteri-, televisio- ja elokuvanäyttelijä. Sudduth tunnetaan roolistaan elokuvassa Ronin ja televisiosarjasta Hädän hetkellä, jossa hän näytteli konstaapeli John Sullivania. Sudduth on myös ohjannut Hädän hetkellä- ja Teho-osasto-sarjojen jaksoja.
Sudduth kävi George Washington High Schoolia, josta valmistui 1976. Lääkärinuraa suunnitellut Sudduth sai loppututkinnon biologiassa Hampden-Sydney Collegesta työskenneltyään vuoden sairaalan ensiavussa. Tässä vaiheessa hän päätti jättää lääketieteellisen uransa ja luki itselleen tutkinnon teatterialalla Virginian yliopistossa. Hän vaikutti muun muassa Chicagon Steppenwolf Theatre Companyssä esiintyen useissa heidän näytelmissään.
Monilahjakas Sudduth on myös laulaja-lauluntekijä, hänen akustista rokkia soittava yhtyeensä Minus Ted on julkaissut kaksi albumia. Hän on myös stand-up-koomikko ja ääninäyttelijä.
Sudduth on ollut naimisissa ja eronnut kaksi kertaa. Hän asuu New Yorkissa.
St. Marienkirche

St. Marienkirche on evankelinen kirkko Saksan pääkaupungissa Berliinissä. Se sijaitsee Karl-Liebknecht-Straßella Berliinin historiallisessa keskustassa, lähellä Alexanderplatzia.
Marienkirche on Berliinin vanhin yhä uskonnollisessa käytössä oleva kirkkorakennus, ja kaikista kirkkorakennuksista toiseksi vanhin (vanhin on nykyisin museona toimiva Nikolaikirche). Kirkon vanhin osa on yksilaivainen goottilaistyylinen kuori, joka on rakennettu nykytiedon mukaan 1270-luvulla. Kirkko rakennettiin torikortteliin, joka oli 1200-luvulla nuoren Berliinin kaupungin ensimmäinen aluelaajennus. Varhaisin kirjallinen maininta kirkosta on peräisin vuodelta 1292. Alun perin roomalais-katolisena kirkkona toimineen St. Marienkirchen vanhimmat osat on tehty graniitista. Suurin osa kirkosta on kuitenkin rakennettu tiilistä.
Kirkko paloi ensimmäisen kerran jo 1300-luvulla, mutta rakennettiin uudelleen alkuperäiseen asuunsa. Torni rakennettiin 1400-luvulla, joskin sen ylin osa on arkkitehti Carl Gotthard Langhansin lisäys vuosilta 1789–1790. Toisessa maailmansodassa Berliinin pommituksissa kirkko tuhoutui pahasti. Sodan jälkeen kirkko jäi Itä-Berliinin puolelle ja sitä ympäröineet korttelit hävitettiin kokonaan. Kirkko jälleenrakennettiin vuosina 1945–1950 ja maalattiin valkoiseksi alkuperäisen ulkonäkönsä mukaisesti. Ympäröivä aukio järjesteltiin 1960-luvulla, ja Marienkirche jäi seisomaan yksinään valtavan Fernsehturm-televisiotornin juurelle. Kirkkoa restauroitiin uudestaan vuosina 1969–1970.
Marienkirchen koristeellinen, alabasterista tehty saarnatuoli on Andreas Schlüterin veistämä vuodelta 1702. Kirkossa on Saksan vanhin Kuolemantanssi-aiheinen fresko, joka lienee maalattu vuonna 1485, vuosi suuren ruttoepidemian jälkeen. Arkkitehti Friedrich August Stüler löysi sen tornihallista vuonna 1860. Seinämaalaus on kaksi metriä korkea ja 22 metriä pitkä, ja siihen on kuvattu yhteensä 28 kohtausta.
St. Marienkirche on nykyisin Berlin-Brandenburgin evankelisen hiippakunnan piispankirkko. Kirkon edustalle on sijoitettu Martti Lutherin patsas.
Henri Pakisjärvi

Henri Aleksi Pakisjärvi (s. 6. tammikuuta 1989) on suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edusti vuoteen 2013 saakka Kuivasjärven Auraa ja sen jälkeen Arctic Athletics Rovaniemi -seuraa. Häntä valmensi aiemmin Anne Karvinen-Poutanen ja vuodesta 2006 Hannu Heikkilä.
Pakisjärvi karsiutui loppukilpailusta alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2007 ja MM-kilpailuissa 2008 sekä alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2009. Vuoden 2011 alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa hän sijoittui yhdeksänneksi. Hän sijoittui toiseksi aikuisten maajoukkuedebyytissään, Tampereen hallimaaottelussa 2011. Kalevan kisoissa hän on saanut hopeaa 2011 ja pronssia 2012, 2013 ja 2014. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän on saanut hopeaa 2009, 2011, 2012, 2013 ja 2014.
Pakisjärvi työnsi ennätyksensä 18,48 Karjaalla Raaseporissa 13. kesäkuuta 2011. Hallissa hän on työntänyt parhaimmillaan 18,26 Tampereella 19. helmikuuta 2012.
Neptunuksen tutkimus

Neptunuksen löysi Johann Gottfried Galle 23. syyskuuta 1846 Berliinin observatoriossa. Planeettaa on tutkittu lähietäisyydeltä vain Voyager 2 -avaruusluotaimella, joka lensi planeetan ohi 25. elokuuta 1989. Neptune Orbiter -luotainta kaavailtiin, mutta hanke on peruuntunut.
EDGE

EDGE (engl. Enhanced Data rates for GSM Evolution) on matkapuhelinten pakettikytkentäiseen tiedonsiirtoon suunniteltu tekniikka. EDGE perustuu GPRS-tekniikkaan, joka on GSM-verkkojen tiedonsiirtostandardi. EDGE-standardin on kehittänyt 3GPP-järjestö. EDGE tunnetaan myös lyhenteellä EGPRS, joka tulee sanoista Enhanced GPRS. Joskus siihen myös viitataan markkinointitermillä 2.5G, koska se on parannettu toisen sukupolven tekniikka (2G), mutta se ei ole vielä varsinaista kolmannen sukupolven tekniikkaa (3G).
Ensimmäinen kaupallinen EDGE-järjestelmä otettiin käyttöön Yhdysvalloissa vuonna 2003.  
EDGE-standardi mahdollistaa 236,8 kb/s tiedonsiirtonopeuden päätelaitteelle neljää aikapaikkaa käytettäessä ja teoriassa 473,6 kb/s kahdeksalla aikapaikalla. Yksi aikapaikka on siis 59,2 kb/s. Käytännössä loppukäyttäjien kokemat nopeudet GSM/EDGE-päätelaitteilla ovat keskimäärin 160–200 kb/s luokkaa, ja parhaimmillaan 296 kb/s vastaanottosuunnassa. Lähetyssuunnassa vastaavasti saavutetaan keskimäärin 80–160 kb/s nopeudet, ja parhaimmillaan 236,8 kb/s nopeus. Tämä on keskimäärin kolmin- tai nelinkertainen nopeus verrattuna aiempaa tekniikkaa oleviin GSM/GPRS-laitteisiin nähden.
2010-luvun alussa lähes kaikki markkinoilla olevat matkapuhelimet ja mobiiliverkon USB-modeemit kykenivät jo hyödyntämään uudempia 3G-verkkoja. Tämän johdosta EDGE-verkkojen merkitys pienenee sitä mukaa kun matkapuhelinoperaattorit saavat täydennettyä keskeneräisiä valtakunnallisia 3G- ja 4G-verkkojaan. Suurehkoja alueita, jotka ovat pelkästään GPRS/EDGE -verkkojen varassa, on Suomessa Elisalla lähinnä Lapissa, DNA:lla ja Sonera 3G- ja 4G-verkot kuuluvat Lapissa GPRS/EDGE-verkkojen tasoisesti. Näillä alueilla uusimmatkin puhelinmallit käyttävät GPRS/EDGE -verkkoja internet-yhteyden muodostamiseen. Käyttäjälle asialla ei ole muuten merkitystä kuin että tiedonsiirtonopeus jää huomattavasti alhaisemmaksi kuin esimerkiksi 3G-verkossa. Lapin erämaa-alueilla on edelleen ja todennäköisesti tulee jatkossa olemaan laajoja alueita ilman minkäänlaista matkapuhelinkuuluvuutta.

ECSD

EDGE-standardi sisältää myös vähemmän tunnetun piirikytkentäinen version (Enhanced CSD eli ECSD). Sen nimi tulee sanoista Enhanced Circuit Switched Data eli parannettu piirikytkentäinen dataratkaisu. ECSD:tä ei ole kaupallisessa käytössä. Käytännössä ainoa palvelu, joka olisi ECSD:tä käyttämällä mielekäs, on nopeudella 64 kb/s toimiva videopuhelu, joka on käytössä myös 3G UMTS (WCDMA) -verkoissa. Videopalvelut käyttävät nykyisin pakettipohjaista tiedonsiirtoa.

Versio 7

EDGE-nopeudet kasvavat 3GPP:n uuden versio 7:n myötä keskimäärin kaksinkertaisiksi ja samalla viiveen (Round Trip Time) arvioidaan parhaimmillaan alittavan 100 ms. Nämä ominaisuudet mahdollistavat nopeat multimediayhteydet sekä parantavat reaaliaikaisten palveluiden, esimerkiksi IP-puheen (VoIP) ja pikapuhelun (PoC), laatua merkittävästi.
Version 7 teoreettinen huippunopeus on vastaanottosuunnassa 1894,4 kb/s ja lähetyssuunnassa 947,2 kb/s. Loppukäyttäjien kokeman nopeuden voidaan alkuvaiheessa odottaa saavuttavan keskimäärin 480–600 kb/s nopeuden vastaanottosuunnassa ja 200–300 kb/s nopeuden lähetyssuunnassa.
Koivuniemi (Helsinki)

Koivuniemi (ruots. Björkudden) on kirjailija Zachris Topeliuksen vanhuudenkotina tunnettu huvila Helsingin Östersundomissa, alkujaan Sipoon alueella. Koivuniemen tila lohkaistiin Östersundomin kartanosta Topeliuksen ostettua sen vuonna 1879.
Arkkitehti Wilhelm Linsénin suunnittelema puuhuvila rakennettiin vuosina 1856–1858 asunnoksi Östersundomin kartanossa asuneelle leskelle Antoinette Lindforsille. Koivuniemi oli Zachris Topeliuksen vanhuudenkoti 1879–1898 ja hän kirjoitti siellä eräitä myöhäistuotantoonsa kuuluvia teoksia. Nykyään Koivuniemi lasketaan osaksi Östersundomin kartanon alueen valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Huvilan ympäristöön kuuluvat lisärakennukset ovat myös suojelun alaisia. Koivuniemi ei ole yleisölle avoinna.
Melbourne City FC

Historiaa

Seura perustettiin vuonna 2009 nimellä Melbourne Heart ja se osallistui ensimmäistä kertaa A-Leagueen kaudella 2010-2011. Heart oli pitkään pudotuspelipaikkaan oikeuttavalla kuudennella sijalla, mutta putosi lopulta sarjassa kahdeksanneksi. Historiansa ensimmäisen A-League ottelun Heart hävisi kotistadionillaan Central Coast Marinersille. Seuraavalla kaudella, kaudella 2011-2012, Heart pääsi tähänastisen historiansa ainoata kertaa pudotuspeleihin, ollen lopulta kuudes sarjan kokonaistilanteessa. Vuonna 2012 myös seuran futsaljoukkue perustettiin. Kauden jälkeen päävalmentaja John van 't Schip erosi ja hänen tilalleen tuli John Aloisi. Kausi 2012-2013 oli Heartin historian huonoin, joukkue sijoittui kymmenen joukkueen sarjassa yhdeksänneksi, vaikka joukkueella oli Richard Garcian ja Vince Grellan tapaisia entisiä maajoukkuepelaajia. Tammikuussa 2014 City Football Group, joka omistaa myös Manchester Cityn, osti Melbourne Heartin 12 miljoonalla dollarilla. Seuran nimeksi muuttui Melbourne City FC ja entinen valmentaja van 't Schip palasi takaisin. Kesäkuussa 2014 espanjalainen maailmanmestari David Villa siirtyi joukkueeseen lainasopimuksella yhteistyöseurasta New York City FC:stä. Villa pelaa Melbournessa, kunnes MLS-kausi 2015 alkaa.
Stateeri

Stateeri (kreikaksi στατήρ, kirjaimellisesti ’paino’) oli rahayksikkö antiikin Kreikassa ja sen alueilla. Termiä käytetään myös samanlaisista kolikoista, jotka jäljittelivät Kreikan stateereja ja joita lyötiin muualla antiikin ajan Euroopassa.

Historiaa

Stateereja, kuten muitakin kreikkalaisia hopearahoja, ensin harkkoja ja myöhemmin kolikoita, lyötiin vuosina 800 eaa. – 50 jaa. Robin Lane Foxin mukaan sen ottivat käyttöön ensimmäisinä euboialaiset, ja sen esi­kuvana oli foinikalaisten sekeli, joka oli suunnilleen samanpainoinen ja arvoltaan 50:s­osa minasta.
Kolikkoa lyötiin alun perin Ateenassa, jossa se oli neljän drakman arvoinen, vaikka muualla se oli yleensä vain kahden drakhman arvoinen. Stateeria lyötiin myös Korintissa ja joissakin Välimeren saarilla kuten Aíginassa ja Kydonialla. Esimerkiksi yksi Kydonialla lyöty hopeakolikko oli stateeri, jossa oli minolaisen jumalattaren Britomartisin kuva.
On olemassa myös kultastateeri, mutta sitä lyötiin vain paikallisesti, ja se oli pää­asiassa vain kirjan­pidollinen yksikkö, jonka arvo eri aikoina ja eri paikoissa vaihteli 20 ja 28 drakhman välillä. Ateenalainen kultastateeri oli 20 drakman arvoinen, koska yksi kultastateeri painoi yleensä noin 8,5 grammaa, kaksi kertaa niin paljon kuin drakhma, kun taas osittain kullattu, hopeaa ja variansseja sisältävä raha oli arvoltaan kymmenesosa siitä. Kultastateerien käyttö maksuvälineenä näyttää olevan enimmäkseen makedonialaista alkuperää. Parhaiten tunnettu kultastateerityyppt on 28 drakman Kyzikenos Kyzikosista.

Ei-kreikkalaiset stateerit

Kelttiläiset heimot toivat stateereja Länsi-Eurooppaan käytettyään niitä ollessaan palkkasotureina Pohjois-Kreikassa. Kulta- ja hopeastateereja lyötiin Galliassa ja gallialaiset päälliköt jäljittelivät niitä sen jälkeen, kun Makedonian kuningas Filippos II:n palkkasoturit palasivat länteen palveltuaan ensin hänen, myöhemmin Aleksanteri Suuren ja hänen seuraajiensa armeijoissa. Aleksanterin valloitukset laajensivat Kreikan kulttuuripiiriä itään, mikä johti stateerien käyttöönottoon Aasiassa. Kultastateereja on myös löydetty muinaisen Gandharan alueelta, jota Kanishka I hallitsi.
Veikko Ilmari Suorsa

Veikko Ilmari Suorsa (21. toukokuuta 1911 Oulu – 27. elokuuta 2000) oli suomalainen upseeri, joka toimi Pohjan prikaatin komentajana.
Suorsan vanhemmat olivat konemestari Emil Suorsa ja Anna Partanen. Hänen puolisonsa vuodesta 1936 oli Toini Pasanen, perheeseen syntyi kolme lasta.
Suorsa tuli ylioppilaaksi Oulun yhteislyseosta 1931 ja suoritti Kadettikoulun 1934. Jääkäripataljoona 1:n nuorempana upseerina Suorsa toimi 1934–1940. Talvisodassa hän toimi komppanian päällikkönä Jalkaväkirykmentti 32:ssa, välirauhan aikana ensin Jalkaväen koulutuskeskus 11:ssä pataljoonan komentajana ja sitten Helsingin varuskuntapataljoonan komppanianpäällikkönä. Jatkosodassa Suorsa toimi muun muassa Tuusulassa Jalkaväkikoulutuskeskus 1:n koulutusupseerina, 3. divisioonan esikunnassa, Jalkaväkirykmentti 11:n pataljoonan komentajan sijaisena, Rajajääkäripataljoona 8:n komentajan sijaisena, vahvennetun Rajajääkäripataljoona 8:n komppanian päällikkönä, Osasto Heinon komentajan apulaisena ja Jalkaväkikoulutuskeskus 27:n pataljoonan komentajana.
Sotien jälkeen Suorsa toimi Jalkaväkirykmentti 5:n koulutusupseerina, kranaatinheitinkomppanian päällikkönä ja esikuntapäällikkönä 1944–1946, 1. divisioonan esikunnan toimistopäällikkönä 1949–1953, osastopäällikkönä 1953–1957, Mikkelin sotilaspiirin päällikkönä 1957–1961, Pohjan prikaatin komentajana 1961–1965, Joensuun sotilaspiirin päällikkönä 1965–1968 ja Oulun sotilaspiirin päällikkönä 1968–1971. Vakinaisesta palveluksesta Suorsa erosi vuonna 1971.
Suorsa ylennettiin luutnantiksi 1936, kapteeniksi 1940, majuriksi 1942, everstiluutnantiksi 1953 ja everstiksi 1961.
Ludwig van Beethoven (kappale)

Ludwig van Beethoven on Matti Inkisen tekemä Sig-yhtyeen kappale, joka soi radiossa usein vuonna 1984.  Se julkaistiin mm Sigin Unelmia-levyllä. Kappale on tyyliltään poppia, mutta sen sanoitus arkea kuvaava punk-henkinen. Inkinen sai idean kappaleeseensa, kun alkoi miettiä miltä tuntuisi elää Saksassa. Jälkikäteen Inkinen kertoi, että yleisöltä meni ohi viittaus Ulrike Meinhofiin.

Kertosäe

Ludwig van Beethoven
soittaa radiossa
Ludwig van Beethovenin yhdeksättä sinfoniaa
Ludwig van Beethoven
soittaa radiossa
Vladislav Ardzinba

Vladislav Ardzinba (abhaasiksi Владислав Григори-иҧа Арӡынба ven. Владислав Григорьевич Ардзинба, 14. toukokuuta 1945 – 4. maaliskuuta 2010) oli Abhasian, kansainvälisesti valtaosin tunnustamattoman valtion, ensimmäinen presidentti 26. marraskuuta 1994 – 12. helmikuuta 2005. Presidentin tehtävissä häntä seurasi Sergei Bagapš. Presidenttiyden lisäksi Ardzinba oli Vähän-Aasian kansojen historian ja kulttuurin tutkija sekä Abhasian tiedeakatemian jäsen. Hän oli myös ensimmäisen demokraattisesti valitun Kansanedustajain kongressin jäsen.
Kalle Nieminen (yleisurheilija)

Karl "Kalle" Maurits Nieminen (26. huhtikuuta 1878 Asikkala – 1. tammikuuta 1971 (määrätty kuolinpäiväksi kuolleeksijulistamispäätöksellä)) oli suomalainen yleisurheilija, joka kilpaili varsinkin maratonilla.
Nieminen sijoittui Lontoon 1908 olympialaisissa maratonilla kymmenenneksi ajalla 3.09.50,8. Hän voitti Suomen ensimmäisen maratonkilpailun Oulunkylässä 16. syyskuuta 1906. Hän juoksi Suomessa 11 maratonia vuosina 1906–1909 ja voitti niistä kahdeksan. Hänen ennätyksensä täyspitkällä maratonilla oli 2.50.48 ja 40,2 kilometrillä 2.42.50.
Nieminen edusti Suomessa seuratasolla Helsingin Reipasta ja Helsingin Jyryä. Hän muutti vuonna 1909 Yhdysvaltoihin ja kilpaili siellä jonkin aikaa ammattijuoksijana.
HMS Ranunculus (K117)

Palvelus

Alus luovutettiin 1941 Ranskan pakolaishallitukselle, joka liitti sen Vapaan Ranskan laivastoon nimellä FNFL Renoncule. Alus palautettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle vuonna 1946.
Kōtetsu

CSS Stonewall

Yhdysvaltain sisällissodan konfederaatiohallitus tilasi Ranskasta L’Arman Brosilta Bordeaux’sta M. Armanin suunnitteleman Sphinxiksi nimetyn aluksen. Alus laskettiin vesille 21. kesäkuuta 1864 ja se valmistui 25. lokakuuta. Valmistunut alus oli puurunkoinen ja se oli suojattu valurautakuorella. Potkurit olivat tavanomaisesti poikkeavat ja alus oli varustettu kaksoisperäsimellä ja kaksoikölillä. Epätavanomaisten ratkaisujen tarkoituksena oli parantaa aluksen ohjattavuutta. Alus saavutti koeajoissa 9. lokakuuta täydellä teholla 10,8 solmun ja vain toisella koneella 5,5 solmun nopeuden. Aluksen sisaralus Cheops liitettiin Preussin laivastoon nimellä SMS Prinz Adalbert.
Ranskan hallitus kuitenkin kielsi laivan myymisen Etelävaltioille, ja laiva pitikin myydä aluksi Tanskaan nimellä KDM Stærkodder. Laivan jouduttua Yhdysvaltain liittovaltion alusten USS Sacramenton ja USS Niagaran piirittämäksi Corunnaan, kauppa kuitenkin kariutui. Alus nimettiin CCS Stonewalliksi ja se myytiin lopulta Ranskan valtiolta salaa Etelävaltioille.
”Hirveän” CSS Stonewallin saapuminen Amerikkaan oli Yhdysvaltojen painajainen. Useat laivat yrittivätkin estää aluksen matkaa Atlantilla, näiden joukossa muun muassa USS Kearsarge ja USS Sacramento. Vaiheikkaan Atlantin ylityksen jälkeen Stonewall saapui viimein Pohjois-Amerikkaan hieman ennen sisällissodan loppua – liian myöhään tehdäkseen mitään merkittävää sodassa. Kun alus lokakuussa 1864 aloitti palveluksensa, olivat Etelävaltiot jo lähellä häviötä ja sen instituutiot sekasorrossa ja hajoamassa. Alus antautui vuonna 1865 liittovaltion joukoille.
Keltapantajäytiäinen

Koko ja ulkonäkö

Keltapantajäytiäinen on keskikokoinen jäytiäinen, jonka etusiiven pituus on 4,4–4,9 mm. Etusiiven kuviointi on tunnusomainen, sillä siiven kärkiosan reuna on leveälti tummanruskea ja muodostuvan kaaren sisäpuolella on kaksi pyöreähköä täplää. Myös pterostigma on yksivärisen tummanruskea. Siiven keskiosassa on epäsäännöllistä tummanruskeaa varjostumaa siipisuonten ympärillä. Muutoin siivet ovat läpinäkyvät. Takasiivissä on yksi tai kaksi tummaa laikkua. Tuntosarvet ovat hieman etusiipiä pitemmät. Pää on tumma ja sen etuosassa suuosien ympäri kiertää selkeä, keltainen poikkivyö. Huulirihmojen kaksi ulointa jaoketta ovat tummat.

Levinneisyys

Laji kuvattiin tieteelle vuonna 1879 Virosta löydetystä yksilöstä, mutta siitä ei tehty lainkaan havaintoja ennen kuin vuonna 1997 yksilö löytyi Suomessa Kuhmosta, läheltä Venäjän rajaa. Kainuun ja Pohjois-Karjalan alueilta lajia on sittemmin löytynyt laajalta alueelta enemmänkin, mutta lajin koko nykyisin tunnettu elinalue on edelleen vain Kainuun ja Pohjois-Karjalan alueella. Eteläisimmät löytöpaikat ovat Patvinsuon kansallispuistosta.

Elinympäristö ja elintavat

Keltapantajäytiäinen on varsin harvinainen laji, joka elää havaintojen perusteella ainoastaan vanhoissa lähes tai täysin luonnontilaisissa, kuusivaltaisissa metsissä. Yksilöitä on löydetty yhteensä useita kymmeniä ja jäytiäisiä on tavattu kuusien oksilta sekä haapojen rungoilta. Laji talvehtii nymfinä ja yhtä, vuonna 2008 löytynyttä koirasta lukuun ottamatta kaikki tavatut yksilöt ovat naaraita. Lajin elintapoja ei muutoin tunneta.

Luokitus

Laji luettiin aikaisemmin sukuun Psocidus, mutta ensimmäisen koiraan löydyttyä vuonna 2008 koirasgenitaalien tuntomerkit siirsivät sen sukuun Kimunpsocus
Euroopan unionin kirjallisuuspalkinto

Euroopan unionin kirjallisuuspalkinto on syksyllä 2009 perustettu EU:n kirjailijoille suunnattu palkinto. Sen tarkoituksena on edistää eurooppalaisen nykykirjallisuuden näkyvyyttä. Kirjailijoiden ohella EU:n kulttuuriohjelma edistää myös teosten kääntämistä.
Palkinto jaetaan kolmen vuoden jaksoissa. Joka vuosi vuorossa ovat eri EU:n kulttuuriohjelmaan osallistuvat maat. Suomi on palkittavien maiden joukossa 2013. Ensimmäisessä jaossa syksyllä 2009 palkinnon sai 12 kirjailijaa 12 maasta. Kukin palkittu sai 5 000 euroa.