Indoeurooppalaiset kielet

Indoeurooppalaiset kielet muodostavat maailman levinneimmän kielikunnan. Ennen löytöretkiä ja merentakaisten alueiden kolonisaatiota niiden puhuma-alue käsitti suuren osan Eurooppaa ja Aasiaa Intiaan ja Nepaliin saakka. Siirtomaahallinnon aikana indoeurooppalaiset kielet tulivat valtakieliksi myös suuressa osassa Pohjois- ja Etelä-Amerikkaa sekä Australiaa. Indoeurooppalaisia kieliä puhuu nykyään äidinkielenään lähes kolme miljardia ihmistä eli suunnilleen puolet ihmiskunnasta. Nykyisten indoeurooppalaisten kielten oletetaan kehittyneen indoeurooppalaisesta kantakielestä.

Kielikunnan tutkimus

Euroopassa tunnistettiin jo keskiajalla muutamia lähisukuisten kielten muodostamia ryhmiä. Tiedettiin, että latinan paikallismurteista polveutuneet romaaniset kielet olivat sukua toisilleen ja että myös Pohjois-Euroopan germaaniset kielet olivat sukua keskenään. Kuitenkaan näiden kahden kieliryhmän välillä ei nähty laajempaa sukulaisuutta, vaikka jo muinaiset roomalaiset olivat huomanneet tiettyä yhtäläisyyttä kreikan ja latinan välillä.
Suuren Euroopan ja Intian kieliä käsittävän kielikunnan olemassaolo selvisi kuitenkin jo niin varhain kuin 1500-luvulla, kun kontaktit Intiaan lisääntyivät. Jo 1600-luvulla muun muassa hollantilaiset, tanskalaiset ja ranskalaiset oppineet olivat hahmottaneet kantakielen, jota sanottiin monessa yhteydessä skyytiksi. Näiden oppineiden varsin kattavista analyyseista voidaan katsoa vertailevan kielitieteen alkaneen (muun muassa Claudius Salmasius, 1643, joka oletti aivan oikein, että alkuperäinen alkukieli ei ollut skyytti vaan jokin kadonnut kieli). Englantilainen itämaantutkija Sir William Jones julkaisi tutkimuksensa sanskritin kielestä 1786, jossa hän esitti jonkin verran systemaattisemmin jo ennen häntä tehtyjä havaintoja. Jones näki sanskritin, kreikan ja latinan kielten välillä niin suuria yhtäläisyyksiä, etteivät ne voineet johtua sattumasta vaan yhteisestä alkuperästä. Hän havaitsi niissä yhtäläisyyksiä myös muiden kielten, kuten persian, gootin ja kelttiläisten kielten kanssa. Jones ei varsinaisesti keksinyt mitään uutta, hän vain julkaisi tutkimuksensa otollisempaan aikaan kuin 1600-luvun oppineet. Vielä 1600-luvulla uskottiin yleisesti, että kaikki kielet polveutuvat Raamatussa kuvatusta alkukielestä, joka sekoittui Jumalan hajotettua Baabelin tornin.
Jonesin julkaisema tutkimus oli alku 1800-luvun historiallis-vertailevalle kielentutkimukselle, jonka ensimmäisiä edustajia olivat Rasmus Rask ja Franz Bopp. Uusi tieteenala alkoi vanhojen kielten muoto-opillisten ominaisuuksien vertailulla. Boppin 1852 mennessä valmiiksi saama vertaileva kielioppi oli uuden tieteenalan virstanpylväitä.
Thomas Youngin (1814) ehdottamaa nimitystä ”indoeurooppalaiset kielet” käytetään useimmissa kielissä; saksalaisella kielialueella on tosin yhä käytössä nimitys ”indogermaaniset kielet”. Myös nimitystä ”arjalaiset kielet” on joskus käytetty koko kielikunnasta, vaikka se oikeastaan tarkoittaakin vain indoiranilaista ryhmää. Indoeurooppalaista kielikuntaa koskevaa tutkimusta voidaan vastaavasti kutsua nimillä indoeuropeistiikka tai indogermanistiikka. Sen rinnalle syntyi sittemmin myös suomalais-ugrilaisten kielten vertaileva tutkimus, fennougristiikka. Jo 1800-luvulla saatu kuva indoeurooppalaisen kielikunnan laajuudesta ja sisäisestä luokittelusta pätee edelleenkin hyvin suuressa määrin.