Vihermittari

Koko ja ulkonäkö

Vihermittari on keskikokoinen mittariperhonen, ja sen siipien kärkiväli on noin 25–31 millimetriä. Pohjois-Euroopan yksilöt ovat usein pienempiä kuin Etelä-Euroopan yksilöt. Lajin siivet ovat väriltään heikon kellertävän vihreät, ja ne muuttuvat yksilön vanhetessa ruskehtavan kellertäviksi. Vastakuoriutuneen yksilön siivet ovat kirkkaan vihreät. Siipien poikkiviirut mutkittelevat heikosti, ja niiden väliin jäävä keskisarake on takaa selvästi kapeampi kuin edestä. Siipien ripsissä on selviä punertavia täpliä, jotka kuitenkin puuttuvat f. moskovita -värimuodolta. Takasiipien reunan keskiosassa on selvä kolo ja sen vieressä selvä ulkonema. Koiraan tuntosarvet ovat kaksoiskampahampaiset. Naaraan tuntosarvien hampaat ovat lyhyet. Molemmilla sukupuolilla pään suuosien huulirihmat ovat hyvin lyhyet.
Alalaji T. f. magnata on kuvioinneiltaan hieman nimialalajista poikkeava. Sen siipien poikkiviirut ovat sekä siipien ylä- että alapinnoilla selvästi heikommat kuin nimialalajilla. Lisäksi magnata-alalajin yksilöiden siipien kärkiväli on hieman nimialalajia pidempi, noin 27–35 millimetriä. Muuten alalajit ovat rakenteeltaan toisiaan vastaavia.
Vihermittarin muna on sukkulamainen, ja se kaventuu kohti kärkeä. Munan päässä on parikymmentä harjannetta. Aluksi munat ovat vihertäviä, mutta vanhemmiten ne muuttuvat punertavan tai tumman ruskeiksi ja yläosastaan kellertäviksi. Vihermittarin toukat ovat täysikasvuisina 28–30 millimetrin mittaisia. Niiden kyljet ovat vihertävän keltaiset, ja selän keskellä kulkee vaalean- tai purppuranpunainen viiva, joka voi olla myös katkonainen. Ruumiin ensimmäinen jaoke on venynyt kahdeksi pitkäksi, punertavan ruskeaksi sarveksi, jotka ulottuvat toukan pään yli. Myös vihreä pää on kaksijakoinen. Toukan perä on ruskea. Kotelo on väriltään kellanvalkoinen tai joskus vihertävä, selkäpuoleltaan se on toisinaan punertava. Kotelossa on lisäksi paksuhko musta keskiviiva ja pieniä rusehtavia pilkkuja. Siipien paikoissa on runsaasti mustia suonia. Kotelon peräkärki on pitkä, ja siinä on runsaasti pieniä, koukkupäisiä sukasia.
Vihermittarin voi sekoittaa erityisesti neljään muuhun vihermittareihin kuuluvaan perhoseen: kanervamittariin, pilkku- ja laikkupussimittariiin sekä lehvämittariin. Kanervamittari elää samanlaisilla elinpaikoilla kuin vihermittari, mutta se on vihermittaria huomattavasti pienempi ja tasavärisempi. Pussimittareista lajin erottaa takasiiven kolosta, joka puuttuu pilkku- ja laikkupussimittarilta. Lisäksi pilkkupussimittarin siipiripset ovat yksiväriset. Eniten sitä muistuttava laji on Suomessa harvinainen lehvämittari, josta vihermittarin erottaa kuitenkin esimerkiksi koiraan tuntosarvien muodon perusteella. Lisäksi vihermittarin etusiipien keskisarake kapenee takareunasta, kun taas lehvämittarilla sarake on tasaleveä. Myös Itä-Aasiassa tavataan kahta vihermittarin sukuun kuuluvaa samanlaista lajia Thalera chlorosaria ja Thalera lacerataria.

Levinneisyys

Vihermittaria tavataan Euroopasta Siperiaan. Lajin levinneisyysalue ulottuu lännessä Pyreneiden niemimaalle, luoteessa Englantiin ja pohjoisessa Fennoskandian eteläosiin. Idässä lajia tavataan muun muassa Venäjällä aina Etelä-Siperiaan asti, Turkissa, Kazakstanissa ja Iranissa. Keskiaasialaiset ja iranilaiset populaatiot kuuluvat T. f. magnata -alalajiin, mutta muualla tavataan nimialalajia T. f. fimbrialis. Euroopassa lajia on tavattu edellä mainittujen alueiden lisäksi ainakin kaikista Baltian maista, Tanskasta, Saksasta, Ranskasta, Puolasta, Unkarista, Alankomaista, Belgiasta, Romaniasta ja Kroatiasta.
Suomessa vihermittari on hyvin harvinainen eteläisen saaristo- ja rannikkoalueen perhonen. Nykyisen Suomen alueelta lajia on tavattu ensimmäisen kerran vuonna 1955 Helsingistä. Ennen toista maailmansotaa vihermittarista on tehty havaintoja myös sittemmin Neuvostoliitolle luovutetulta Tytärsaarelta, Pien-Tytärsaarelta ja Karjalankannakselta muun muassa Terijoelta. Ensimmäiset havainnot kotimaisesta kannasta eli täällä talvehtineista yksilöistä ovat vuodelta 1961. Useimmat havainnot ovat kuitenkin todennäköisesti varsinaisilta levinnäisalueiltaan tuulen mukana harhautuneita yksilöitä, jotka ovat kulkeutuneet Suomenlahden yli. Vuoteen 2000 mennessä kerätyn havaintoaineiston perusteella vihermittaria on tavattu viidessä Suomen luonnonmaantieteellisessä maakunnassa: Varsinais-Suomessa, Uudellamaalla, Etelä-Karjalassa, Etelä-Hämeessä ja Etelä-Savossa.

Elinympäristö ja elintavat

Niistä mittarilajeista, jotka levinneisyysalueensa ydinalueilla ovat erilaisten kuivien niittyjen lajeja, useat esiintyvät pohjoisessa pääsääntöisesti erilaisissa suoympäristöissä. Siksi Suomen ja esimerkiksi Liettuan vakinaiset vihermittarikannat elävät pääosin avoimilla rämeillä, erityisesti rahkarämeillä ja -nevoilla. Lisäksi yksilöitä on Suomessakin tavattu erilaisilla kuivilla kankailla, kuten harju- ja paloalueilla. Muualla levinneisyysalueellaan vihermittari pitää elinpaikkanaan yleensä avoimia, hiekkaisia ympäristöjä, kuten hiekkadyynialueita tai soraisia rantoja. Myös luovutettujen Tytärsaarten ja Karjalankannaksen populaatiot elävät tällaisessa ympäristössä. Lisäksi kalkkipitoiset ympäristöt kuten kalkkiniityt ovat lajin tyypillistä elinaluetta. Vuoristoalueilla lajia tavataan myös vuoristoniityillä, korkealla merenpinnan yläpuolella. Alpeilla, Apenniineilla ja Balkanvuorilla vihermittareita on tavattu 1 400 metrin korkeudessa, Espanjan Sierra Nevadalla 1 600 metrissä ja Pohjois-Iranissa jopa 3 100 metrin korkeudessa.
Lajin lentoaika Suomessa ja lähialueilla ajoittuu heinäkuun jälkipuoliskolle. Englannissa ja Keski-Euroopassa lentoaika voi alkaa jo kesäkuun puolella, ja se jatkuu aina elokuun alkupuolelle asti, mutta viimeisiä yksilöitä voidaan nähdä vielä elokuun lopullakin. Vihermittarin koiraat ovat lennossa pääosin auringonlaskun aikaan ja öisin, kun taas naaraat voivat olla lennossa päiväsaikaankin. Häirittynä molemmat sukupuolet lähtevät herkästi lentoon päiväsaikaan, erityisesti pilvisellä säällä. Lentotapa on hidas ja lepatteleva, ja yleensä lajin yksilöt lentävät melko matalalla, aivan varpukasvillisuuden yläpuolella. Englannissa lajin on havaittu suosivan lepopaikkanaan heinäkauran varsia. Lajia tavataan useimmiten harvalukuisena, mutta sopivilla elinpaikoilla voi toisinaan havaita lennossa useampiakin yksilöitä.
Vihermittaritoukkien pääasiallinen ravintokasvi Suomessa on kanerva ja toisinaan mustikka. Toukkien on muualla levinneisyysalueella havaittu syövän myös siankärsämöä, piikkihernettä, ketomarunaa, kangasajuruohoa, kultapiiskua, kuismaa ja muita ruohokasveja. Levätessään toukat kiinnittyvät kasvin varteen oksamaiseen asentoon siten, että vain ruumiin viimeinen jaoke on kiinni kasvissa. Tämän tarkoitus on, että saalistaja ei havaitse niitä niin helposti.
Vihermittarilla on vuodessa pääsääntöisesti vain yksi sukupolvi. Etelä-Saksassa ja yleisemmin Alppien alueella on kuitenkin tehty havaintoja myös pienikokoisemmasta toisesta sukupolvesta, joka lentää elokuun lopulta syyskuun alkuun, Italiassa jopa lokakuun puoliväliin. Alppialueen lisäksi Kroatiassa on tehty havaintoja aikuisista ensimmäisen sukupolven yksilöstä jo toukokuussa. Lajin toukka talvehtii keskenkasvuisena, joten toukkia tavataan elokuun lopusta kesäkuuhun. Talvehtiminen tapahtuu pääsääntöisesti maassa, usein puuvartisten ravintokasvien versojen seassa. Toukat koteloituvat hentoon kotelokehtoon karikkeeseen tai kuivuneiden lehtien sekaan. Joskus kotelokehto voi olla punottu elävistä kanervanversoista.
Vihermittarilla on kirjallisuuden mukaan ainakin yksi siihen erikoistunut loinen: Syspasis rufinus -loispistiäinen, jonka loisinnasta on havainto Azerbaidžanista.

Uhanalaisuus ja suojelu

Suomessa vihermittari on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Vielä vuosien 1990 ja 2000 arvioinneissa laji oli luokiteltu vaarantuneeksi. Luokituksen kiristymisen syynä ei kuitenkaan ole ollut lajin harvinaistuminen, vaan uhanalaisuuden kriteerien muutos arviointien välillä. Vuoden 2010 luokituksen mukaan lajin esiintymisalue Suomessa on alle 500 neliökilometriä ja se on voimakkaasti pirstoutunut. Arvioinnin perusteella sekä elinalueen pinta-ala että niillä elävien populaatioiden koot pienenevät tulevaisuudessa. Suurimmat uhkatekijät lajille ovat avoimien elinympäristöjen umpeenkasvu ja soiden ojittaminen. Suomessa laji elää ilmastollisella pohjoisrajallaan, joten ilmastonmuutos voi vaikuttaa vihermittarinkin levinneisyyteen. Kaikesta huolimatta Kymenlaakson alueella tehtyjen tutkimusten perusteella vihermittarin kanta ainakin kyseisellä alueella on vakaa. Suojelualueista vihermittarilla on elinvoimainen kanta muun muassa Stormossenin aarnialueella Hangossa sekä Valkmusan kansallispuistossa.
Iso-Britanniassa vihermittari on rauhoitettu. Siitä huolimatta lajin kanta on taantunut, ja sitä esiintyy vain Kentin kreivikunnassa yhdellä pienellä alueella, Dungenessin niemellä sijaitsevan ydinvoimalan läheisyydessä. Saksassa vihermittari on Suomen tavoin luokiteltu erittäin uhanalaiseksi. Uhanalaisuuden syynä on Saksassakin avoimien ympäristöjen umpeenkasvu sekä niittyjen rehevöityminen ja turismi. Vain Alppien lounaisosissa, jossa edelleen on laajoja avoimia alueita, vihermittarin kannat ovat säilyneet vakaina. Lisäksi ainakin Norjassa laji on luokiteltu vaarantuneeksi, vastaavista syistä kuin Suomessa. Muualla Euroopassa, kuten esimerkiksi Alankomaissa ja Belgiassa, laji on yleensä harvinainen mutta ei uhanalainen.

Lajin nimi

Lajin vuonna 1763 kuvannut Giovanni Antonio Scopoli sijoitti vihermittarin alun perin sukuun Phalaena, joka ei kuitenkaan enää ole validi tieteellinen nimi. Tästä syystä Jacob Hübner siirsi vihermittarin nykyiseen sukuunsa Thalera vuonna 1823. Suvun nimi tulee kreikan sanasta θαλερος, thaleros, joka tarkoittaa nuorekasta, tuoretta ja rehevää. Sanalla viitataan suvun perhosten siipien kirkkaan vihreään väriin. Lajinimi fimbrialis puolestaan tulee latinan sanasta fimbriae, joka tarkoittaa ripsiä tai tupsuja. Nimen pohjana ovat vihermittarin siipien punatäpläiset siipiripset. Perhosen väriin viittaa myös esimerkiksi lajin englanninkielinen nimi Sussex Emerald, ”Sussexin smaragdi”. Lajin ranskankieliset nimet la Phalène du Buplèvre ja la Phalène du Thym (”jänönputken ja timjamin perhonen”) taas kuvaavat lajin ravintokasveja ja saksankielinen nimi Magerrasen-Grünspanner (”kalkkiniittyjen vihermittari”) lajin elinympäristöä.
Ensimmäisessä suomenkielisessä perhoskirjassa, vuonna 1900 ilmestyneessä J. E. Aron Suomen perhoset -teoksessa, vihermittarille ei ollut annettu vielä suomenkielistä nimeä, sillä lajia ei vielä tuolloin ollut tavattu maan rajojen sisäpuolelta. Nykyään Jodis-sukuun kuuluvat koivu- ja mustikkalehtomittari sekä Chlorissa-sukuun kuuluva kanervamittari oli Aron teoksessa kuitenkin luokiteltu samaan ”lehtomittarien” Nemoria-sukuun kuin  vihermittari. Seuraava kattava julkaisu Suomen perhosista ilmestyi 1930- ja 1940-luvuilla Suomen eläimet -kirjasarjassa, jonka viides osa Mittarit ilmestyi 1946. Siinä lajille oli jo annettu nimi, hampainen lehtomittari. Tämä nimi oli todennäköisesti joko teoksen kirjoittajan K. J. Vallen tai suomalaista hyönteisnimistöä 1930-luvulla kehittäneen ja uudistaneen Uunio Saalaan ja hänen työtoveriensa käsialaa. Vihermittari oli kirjassa samalla siirretty nykyiseen, lehtomittareiksi nimettyyn Thalera-sukuunsa. Samaan sukuun oli lisätty myös koivu- ja mustikkalehtomittari. Nyt kanervanlehtomittareiksi nimettyyn Nemoria-sukuun oli kirjassa jätetty pelkkä kanervamittari.
Nykyisen nimensä vihermittari sai 1980-luvulla, kun Suomen Perhostutkijain Seuran julkaisemaa Suomen perhoset -kirjasarjaa varten Suomessa tavattujen mittareiden nimistöä uudistettiin. Uusi nimistö perustui pääosin Vallen edellä mainitussa Suomen eläimet -sarjassa käyttämiin nimimuotoihin, mutta joillekin lajeille haluttiin antaa esimerkiksi kieliasultaan uudenaikaisemmat, lyhyemmät tai kuvaavammat nimet. Tässä yhteydessä nimistötyöstä päävastuussa ollut Kauri Mikkola muutti hampaisen lehtomittarin nimen yksinkertaisesti vihermittariksi. Tästä nimiuudistuksesta huolimatta osassa myöhempää suomenkielistä kirjallisuutta lajista on käytetty myös nimeä vihreämittari.