google/wiki40b huggingface dataset:
Dillenburg

Maantiede

Dillenburg sijaitsee Hessenin länsiosassa 55-kilometrisen Dill-joen laaksossa. Kaupungin länsipuolella on Haigerin kaupunki, joka rajoittuu Nordrhein-Westfalenin osavaltioon. Dill-joki laskee Lahnin ja Reinin kautta Pohjanmereen. Lahn-Dill-piirin pääkaupunki Wetzlar sijaitsee Dillenburgin kaakkoispuolella. Lounaassa on Westerwaldin ylänkömaa.

Historia

Varhaisin asiakirjamaininta Dillenburgista on vuodelta 1254. Ludvig IV myönsi paikkakunnalle kaupunkioikeudet vuonna 1344. Nassau-Dillenburgin kreivit hallitsivat Dillenburgin linnaa 1500-luvulla. Ensimmäinen maininta linnasta on vuodelta 1130. Seitsenvuotisessa sodassa linna vaurioitui pahoin.
Kolmikymmenvuotisen sodan aikana 1634 Ruotsin joukot aiheuttivat vakavia tuhoja Dillenburgissa ja sen ympäristössä. Vuonna 1723 Dillenburg kärsi tulipalosta, joka tuhosi yli puolet kaupungin rakennuksista. Takaiskuista huolimatta Dillenburg kehittyi hiljalleen: perustettiin oppilaitoksia, ensimmäinen sanomalehti Dillenburgische Intelligenz-Nachrichten alkoi ilmestyä 1773 ja kaupunki liitettiin rautatieverkkoon vuonna 1862. Teollinen vallankumous muutti kaupunkia pysyvästi vuodesta 1866 alkaen.
Toisen maailmansodan aikana Dillenburg oli teollisuuskaupunkina houkutteleva pommituskohde. Sodan lopussa kaupungin infrastruktuuri ja rakennuskanta kärsivät huomattavia vaurioita. Sodan jälkeen Dillenburg kuului Yhdysvaltain miehitysvyöhykkeeseen. Kehitys eteni ripeästi: uusia taloja, uutta rahaa, parempia liikenneyhteyksiä. Vanhakaupunki uudistettiin ja Dillenburgin linnaa restauroitiin. Alankomaiden kuningatar vieraili kaupungissa vuonna 1971, jolloin moottoritie 45:n Dillenburgiin liittyvä osuus avattiin liikenteelle.
Dillenburgin maamerkki on 1870-luvulla rakennettu 37-metrinen Wilhelmsturm eli Wilhelmintorni.

Talous ja liikenne

Dillenburgissa on useita teollisia yrityksiä, kuten terästeollisuutta edustava Outokumpu Nirosta. Isabellenhütte Heuslerin pääkonttori sijaitsee Dillenburgissa; yrityksen historia ulottuu vuoteen 1482. Sen toimialana on tarkkuusmittauslaitteiden kehittäminen ja valmistus. Deutsche Telekomilla on datakeskus Dillenburgissa.
Dillenburgin keskeinen moottoritieyhteys on läntisen Saksan halki kulkeva 257-kilometrinen BAB 45. Kaupungin rautatieasema sijaitsee 73-kilometrisellä Dillstrecke-rataosuudella.
ARA General Belgrano (1896)

Palvelus

Alus lähti palvelukseenottopäivänään Genovasta ja se saapui Mar del Plataan 6. marraskuuta. Konfliktin päätyttyä alus kuljetti Argentiinan presidentin Julio Argentino Rocan ja Chilen presidentin Federico Errazuriz Echaurren rauhansopimuksen allekirjoitustilaisuuteen. Vierailtuaan Santa Cruzissa, Rio Gallegosissa, Puerto Harbertonissa ja Ushuaissa alus saapui 15. helmikuuta 1899 Punta Arenasiin, jossa maiden välinen rauhansopimus allekirjoitettiin.
Alus sijoitettiin reserviin 1902. Alukselle asennettiin 1907 lennätin ja se palautettiin palvelukseen seuraavana vuonna. Vuonna 1912 alukselle asennettiin radiolähetin. Aluksen modernisointi aloitettiin 1927 Puerto Belgranossa, mutta ennen sen valmistumista se aloitti matkan Eurooppaan. Alus vieraili Genovassa 7.-16. lokakuuta, jolloin sen miehistö osallistui kenraali Belgranon patsaan paljastustilaisuuteen. Myöhemmin alus vieraili Espanjassa ja uudelleen Genovassa, jossa sen modernisointia jatkettiin. Aluksen kattilat muutettiin öljykäyttöisiksi, sille asennettiin uusi masto ja sen tykistö uusittiin.
Modernisoinnin päätyttyä se palasi Buenos Airesiin 25. lokakuuta 1929. Alus luokiteltiin 1933 rannikkopanssarilaivaksi ja saman vuoden joulukuussa se lähetettiin Mar de Plataan sukellusveneiden emälaivaksi. Alus poistettiin palveluksesta 8. toukokuuta 1947. Se hinattiin Buenos Airesiin, jossa Matanza Riverin telakka romutti aluksen.
Aku Ankan sukupuu

Carl Barks

1950-luvun alussa Carl Barks oli jo yli vuosikymmenen ajan luonut sarjakuvatarinoita Aku Ankasta ja hänen sukulaisistansa, joista useat hän oli itse luonut. Tarkka sukulaisuussuhde oli kuitenkin epävarma, joten Barks päätti luoda oman versionsa Ankkojen sukupuusta. Määrittääkseen heidän suhteensa paremmin, hän lisäsi useita aikaisemmin tuntemattomia sukulaisia. Sukupuu oli tarkoitettu Barksin omaan käyttöön, eikä sitä sen vuoksi ollut tarkoitettu julkaistavaksi.

Mark Worden

Vuonna 1981 Barks oli jo eläkkeellä, mutta hänen tarinansa pysyivät suosittuina ja toivat hänelle odottamatonta julkisuutta. Hän oli antanut useita haastatteluja ja vastannut kysymyksiin hänen omista näkemyksistänsä sarjakuvahahmoista ja heidän tarinoistaan. Muiden aiheiden ohella Barks kuvaili aikaisempaa versiotaan sukupuusta ja niinpä useissa sarjakuvafanzineissa julkaistiin sukupuun karkeita luonnoksia. Tässä vaiheessa Mark Worden päätti luoda sukupuusta mainittujen henkilöhahmojen muotokuvat sisältävän piirroksen, tehden samalla pieniä muutoksia sukupuuhun. Hänen kuvitettu sukupuuversionsa julkaistiin ensiksi useissa fanzineissa ja myöhemmin kirjasarjassa Carl Barks Library.

Don Rosa

Vuonna 1987 Don Rosa, Carl Barksin pitkäaikainen ihailija ja Mark Wordenin henkilökohtainen ystävä, alkoi luoda omia Roope Ankka -sarjakuviaan. Hänen tarinansa sisälsivät useita viittauksia Barksin vanhempiin tarinoihin, kuin myös useita omia ideoita. Useiden vuosien jälkeen hän saavutti oman ihailijakunnan ja 1990-luvun alussa Egmont, Rosan kustantaja, tarjosi hänelle kunnianhimoisen toimeksiannon: hänen oli tarkoitus luoda lopullinen versio Roopen elämäkerrasta ja sen saatteeksi Ankkojen suvun sukupuu. Tämän oli tarkoituksena lopettaa vuosikymmenien ristiriidat ja vastakkaisuudet tarinoiden välillä, jotka hämmensivät lukijoita. Hankkeen tuloksena syntyi Roope Ankan elämä ja teot sekä Aku Ankan sukupuu, joka julkaistiin ensimmäiseksi Norjassa 3. heinäkuuta vuonna 1993.
Roope Ankan elämäkerran tekemisen aikana Rosa opiskeli Barksin vanhoja tarinoita, jotka mainitsivat jotakin Roope Ankan nuoruudesta. Tämän jälkeen hän lisäsi useita omia ajatuksiaan, jotka tukivat Barksin tarinoiden jättämiä tietoja.

Ankan sukupuu

Tässä on vielä täydellinen Aku Ankan sukupuun luettelo. Lähteenä on käytetty Don Rosan versiota sukupuusta. "Oksat" ovat rivejä sukupuussa ylimmästä alimpaan. Vanhimmat henkilöt ovat sukupuussa alimpana.
Sorvanen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 10,8 hehtaaria, se on 650 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Ruotsalaisen lähi-alueeseen (14.141) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,8 metriä mpy.
Toiset saa (on se niin oikein)

Toiset saa (on se niin oikein) (PÄLP 79) on suomalaisen Ilona-yhtyeen esikoisalbumi vuodelta 1987. B-puolen käännöskappaleita 2-4 lukuunottamatta kappaleet on säveltänyt Tiina Lähteenmäki. Myös suurin osa sanoituksissa on Lähteenmäen, vain B4 on Dave Lindholmin ja A4 ja A7 Sirpa Tamlanderin käsialaa. Tuottajana levyllä toimi T. T. Oksala.
Ala-Paskolampi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Karjolammen–Kousanjärven valuma-alueeseen (14.178) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 86,8 metriä mpy.
Tarantonlahti

Tarantonlahti (ital. Golfo di Taranto, lat. Sinus Tarentinus) on merenlahti Välimereen kuuluvassa Joonianmeressä, eteläisessä Italiassa. Sitä ympäröi Italian alueet ovat Apulia, Basilicata ja Calabria.
Tärkeimmät lahteen laskevat joet ovat Basento, Sinni ja Agri. Suurimpia kaupunkeja lahden rannalla ovat Taranto ja Gallipoli. Lahti on noin 140 kilometriä pitkä ja leveä.
Liesjärvi (Keuruun järvi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 804 hehtaaria eli 8,0 neliökilometriä. Se on 5,4 kilometriä pitkä ja 3,4 kilometriä leveä. Järvellä on laaja järvenselkä, josta työntyvät etelään lyhyt Talvilahti ja 1,6 kilometriä pitkä mutta kapea Kutinlahti. Koillissuuntaan aukeaa Marjoniemen ja Halkoniemen taakse leveä järvenosa, jossa sijaitsevat esimerkiksi Majalahti ja Ruokonlahti. Järven ympäristö on alavaa maata, mutta järvelle näkyy muutama mäki. Itäpuolella sijaitsee 60 metriä korkea Korkatinmäki, jonka matalampia huippuja on vielä etelämpänä. Talvilahden ja Kutinlahden välissä kohoaa 40 metriä korkea Myllyvuori.
Järvessä on kartan mukaan viisi saarta. Järven luoteispäässä sijaitsee Ranta-ahonsaari, joka on 180 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Muut neljä saarta sijaitsevat yhdessä järven kaakkoisrannan tuntumassa. Suurin niistä on Palosaari, joka on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Nuottasaari on 230 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Nämä saaret sijaitsevat lähekkäin. Härkösaari on pienin saari ja Myyräsaari sijaitsee rannassa.
Järven rantaviivan pituus on 23,0 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvialueen asutus on harvaa haja-asutusta, joka on keskittynyt Myllynperään ja Välkkyyn. Rannoille on rakennettu yli 60 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet seututieltä 621 tai yhdystieltä 16515, josta haarautuu muita kyläteitä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Liesjärven valuma-alueeseen (35.484) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 162,1 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään Liesjärven valuma-alueelta, sillä se on Pihlajaveden reitin latvavesiä. Liesjärven alueella on kahdeksan yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Hirvijärvi (91 ha) laskee Liesjärven koillispäähän Pilkonjokea eli Hirvijokea myöten. Polvilammen (10 ha) laskuoja yhtyy Pilkonjokeen sen puolivälissä. Hietalampi (18 ha) laskee metsäojia pitkin Ruokolahteen. Samaa ojaa käyttävät myös Keskinenlampi (7 ha) ja Törsilölampi. Kuolemaiset (6 ha ja 1 ha) laskevat Kuolemaisenpuroa pitkin Majalahteen. Kauempaa laskevat vielä Ahvenlampi (9 ha) ja Kotalampi (2 ha).
Järven laskujoki on Liesijoki, joka lähtee Myllynperältä ja laskee Vähään Suojärveen. Sieltä vesireitti jatkaa Suojärvestä (228 ha) Martinjärveen (105 ha) ja sieltä Masoa pitkin Köminjärveen (132 ha) ja sitten Pihlajaveteen (21 km²).
Askania (suku)

Askania eli askanialainen suku (saks. Askanier), myös Anhalt-suku, on vanha saksalainen hallitsijasuku. Se hallitsi Brandenburgia vuosina 1157–1320, Saksia vuosina 1180–1422, Anhaltia vuosina 1212–1918 ja Venäjän keisarikuntaa vuosina 1762–1796.

Historia

Suvun varhaisin tunnettu esi-isä oli vuoden 1030 tienoilla elänyt Ballenstedtin kreivi Esico. Hänen pojanpoikansa Otto alkoi 1100-luvun alussa käyttää nimeä Askanian kreivi. Nimi tuli ilmeisesti Ballenstedtin kreiveille kuuluneesta Ascharien-nimisestä linnasta lähellä Ascherslebenia. Kreivi Oton pojasta Albrekt Karhusta tuli vuonna 1134 Nordmarkin rajakreivi, ja laajennettuaan aluettaan Elben itäpuolelle hän perusti Brandenburgin rajakreivikunnan. Albrektin vanhimman pojan suku hallitsi Brandenburgia vuoteen 1320, jolloin tämä sukuhaara sammui.
Albrekt Karhun nuorempi poika Bernhard sai haltuunsa Welf-sukuiselta Henrik Leijonalta vuonna 1180 riistetyn Saksin herttuakunnan. Bernhardin maat jaettiin hänen kuoltuaan vuonna 1212, jolloin hänen vanhempi poikansa Henrik sai Askanian kreivikunnan ympärille muodostetun Anhaltin ruhtinaskunnan ja nuorempi poika Albrekt Saksin herttuakunnan. Albrektin kuoltua vuonna 1260 Saksi jaettiin edelleen hänen pojilleen Saksi-Lauenburgin ja Saksi-Wittenbergin herttuakunniksi, joista jälkimmäinen korotettiin vuonna 1356 Saksin vaaliruhtinaskunnaksi. Vaaliruhtinaskuntaa hallinnut Askanian suvun haara sammui vuonna 1422, jolloin sen maat siirtyivät Wettinin suvulle. Saksi-Lauenburg pysyi Askanian suvun käsissä vuoteen 1689.
Pisimpään Askanian suvun valta jatkui Anhaltissa. Ensimmäisen ruhtinaan Henrik I:n kuoltua vuonna 1252 Anhalt jaettiin Anhalt-Ascherslebenin, Anhalt-Bernburgin ja Anhalt-Zerbstin ruhtinaskunniksi. Anhalt-Ascherslebenin sukuhaara sammui vuonna 1315, jolloin sen maat annettiin Anhalt-Bernburgille. Anhalt-Bernburgin sukuhaaran sammuttua vuonna 1468 kaikki maat päätyivät Anhalt-Zerbstin sukuhaaralle, joka tosin jakautui myös itse useita kertoja vuodesta 1396 alkaen. Ruhtinas Joakim Ernst yhdisti Anhaltin vuonna 1570, mutta se jaettiin uudelleen hänen poikiensa kesken vuonna 1603 neljään osaan. Näistä nuorempi Anhalt-Zerbstin sukuhaara sammui vuonna 1793 ja sen maat jaettiin kolmen muun kesken, jotka vuosina 1806–1807 korotettiin kaikki herttuakunniksi. Anhalt-Köthenin ja nuoremman Anhalt-Bernburgin sukuhaarojen sammuttua vuosina 1847 ja 1863 niiden maat annettiin Anhalt-Dessaulle. Suku hallitsi uudelleenyhdistynyttä Anhaltin herttuakuntaa osana Saksan keisarikuntaa vuoteen 1918, jolloin viimeinen herttua Joakim Ernst syrjäytettiin vallankumouksella.
Venäjän keisarinna Katariina Suuri kuului Anhalt-Zerbstin sukuhaaraan.
Katri Niskanen

Katri Niskanen (s. 10. toukokuuta 1986)  on suomalainen muotisuunnittelija. Hän voitti Suomen Muodin huipulle -ohjelman ensimmäisen tuotantokauden vuonna 2009. Hän on suunnitellut iltapukuja Linnan juhliin sekä hääpukuja.   Niskanen perusti omaa nimeään kantavan vaatemerkin Helsingissä vuonna 2010. Niskasen mallistoja myydään Euroopassa, Aasiassa, Lähi-Idässä ja Yhdysvalloissa. Katri Niskanen voitti vuonna 2014 ELLE Style Awardseissa Vuoden Suunnittelija -palkinnon. 
Niskanen on avoliitossa Egotrippi-yhtyeen kitaristin Niklas Variston kanssa. Heillä on kaksi lasta. Maastohiihtäjät Iivo Niskanen ja Kerttu Niskanen ovat Katri Niskasen sisaruksia.
Oleg Šenin

Oleg Semjonovitš Šenin (ven. Олег Семёнович Шенин, s. 2. heinäkuuta 1937 – 28. toukokuuta 2009) oli venäläinen kommunisti, entinen Neuvostoliiton kommunistisen puolueen politbyroon ja sihteeristön jäsen.
Šenin opiskeli rakennusinsinööriksi. Hän kohosi kommunistipuolueen johtotehtäviin Hakassian aluekomiteassa 1970-luvulla. Hän palveli Afganistanin kansandemokraattisen puolueen neuvonantajana ja toimi Krasnojarskin aluekomitean ensimmäisenä sihteerinä. Hänet valittiin 1989 Neuvostoliiton kansanedustajain kongressiin. Vuonna 1990 hänestä tuli politbyroon ja keskuskomitean sihteeristön jäsen.
Šenin oli valtion hätätilakomitean jäsen elokuun 1991 kaappauksessa Gorbatšovia vastaan ja joutui vuodeksi vangituksi. Hänet armahdettiin 1994.
Šenin oli Sergei Skvortsovin uudelleen perustaman Neuvostoliiton kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsenenä. Vuonna 1993 hän oli perustamassa Kommunististen puolueiden liitto – Neuvostoliiton kommunistinen puolue -puoluetta (SKP-KPSS, СКП-КПСС). Šenin johti Neuvostoliitosta irtautuneissa maissa toimivien kommunististen puolueiden liittoa.
Šenin kuului Venäjän federaation kommunistisen puolueen (KPRF) keskuskomiteaan ja hän edusti puoluetta keskusvaalilautakunnassa. SKP-KPSS hajosi 2000 kun KPRF:n johtaja Gennadi Zjuganov ei suostunut luomaan yhdistettyä Venäjän ja Valko-Venäjän kommunistista puoluetta. Zjuganov jäi SKP-KPSS:n puheenjohtajaksi, jolloin Šenin kannattajineen perusti uuden Neuvostoliiton kommunistisen puolueen.
Šenin pyrki ehdolle Venäjän presidentinvaaliin 2008, mutta rekisteröinti kaatui virheisiin dokumenteissa. Šenin piti hylkäämistä poliittisena.
Lapinjärvi (järvi)

Historia

Lapinjärvi on aina ollut maatalouspainotteinen kunta eikä kalastus ole ikinä ollut Lapinjärven pääelinkeinoja.
1800-luvun lopulla järvi oli tarkoitus kuivattaa maatalouden käyttöön. Vuonna 1884 Latokartanon vuokraaja Ludvig Fabritiuksen johdolla monet maanviljelijät järven rannoilta aloittivat hankkeen Lapinjärven kuivattamisesta. Hanke eteni senaatin käsittelyyn, mutta senaatin päätös oli kielteinen.
1900-luvun alussa Vasarankylän viljelijöiden tahto meni läpi ja Lapinjärven pintaa alennettiin. Pinnanalennus on johtanut myöhemmin happikatoihin. Vuosina 1982–1983 järven pintaa nostettiinkin 90 cm.

Nykytilanne

Lapinjärvi on tällä hetkellä rehevöitynyt ja sen kalakanta on vinoutunut. Järvestä puuttuvat petokalat, jotka tasapainottaisivat järven kalakantoja. Tämän seurauksena pohjasedimentistä nousee ravinteita ja levät lisääntyvät. Lapinjärven kunta onkin tiedostanut ongelman ja on ryhtynyt toimimaan järven hyvinvoinnin puolesta.

Morfologia

Lapinjärven rantaviiva on n. 11,5 kilometriä pitkä. Järven pinta-ala on noin 530 hehtaaria. Lapinjärven keskisyvyys on hieman vajaa 2 metriä. Syvin kohta on 2,61 metriä syvä ja sijaitsee Storholmenin (suom. Suursaari) luoteispuolella. Lapinjärvessä on myös kaksi saarta: Storholmen ja Lillholmen (Suursaari ja Piensaari).

Käyttö ja merkitys

Lapinjärveä käytetään lähinnä virkistyskäyttöön eikä järvestä oteta raakavettä. Lapinjärvellä toimii myös yleinen uimaranta, mutta kesäisin esiintyvät sinileväkukinnat haittaavat uimista. Muuten järvi soveltuu hyvin uimiseen; mataluus nopeuttaa järven lämpenemistä eikä pohja ole kivikkoinen. Osa mökkiläisistä ja kuntalaisista kalastaa kotitarpeeksi, mutta roskakalojen määrä järvessä on suhteettoman suuri. Rantojen kaislikoitumisen takia kalastaminen on vaikeaa. Ammattikalastajia Lapinjärvellä ei ole.
Lapinjärven merkitys kunnalle on kuitenkin enemmän esteettinen. Jo 1800-luvun lopulla, kun käytiin keskustelua järven kuivattamisesta, professori G. G. Rosenqvist otti esille Lapinjärven esteettiset ominaisuudet. Rosenqvist näki järven lahjat parempina kuin heinäkuormat.
Tiukuterttu

Tuntomerkit

Tiukuterttu on ruoho, jolla on hoikka ja suomuinen tyvimukula. Kukintovarret ovat pystyjä, lehdellisiä, 10-35 cm korkeita ja varrellisten rauhasten peittämiä. Lehdet sijaitsevat tyviruusukkeena ja varressa. Varren lehtiä on kaksi tai kolme ja ne pienenevät varren latvaa kohti mentäessä. Lehdet ovat korvakkeellisia, ja ruoti on joko harvaan tai tiuhasti varrellisten rauhasten peitossa. Lapa on pyöreähkö tai leveän munuismainen, 5-9-liuskainen, herttatyvinen, nyhälaitainen, tylppäkärkinen, kourasuoninen, ja sen molemmat pinnat ovat rauhaskarvaisia.
Kukinnot ovat tähkämäisiä terttuja, joissa on 10-28 tukilehdellistä kukkaa. Kukan pohjusmalja eli hypantio kiinnittyy sikiäimen tyveen ja on jopa neljän millimetrin mittainen, väriltään vihreä, valkoinen tai kermanvärinen. Verholehtiä on viisi, ja ne ovat vihertävän keltaisia, terälehtiä on samoin viisi, ja ne ovat valkoisia tai kermanvärisiä. Mesiäissolukko ei ole näkyvissä. Heteitä on myös viisi, ja niiden palhot ovat naskalin muotoisia. Sikiäin on neljännekseltään kehänalainen, yksilokeroinen ja laitaistukallinen. Vartaloita on kaksi, samoin luotteja. Hedelmä on kaksinokkainen kota, joka sisältää tummanruskeita, soikeahkoja ja pieninystyisiä siemeniä.

Levinneisyys

Tiukuterttu on kotoisin Pohjois-Amerikan luoteisosista.

Luokittelu

Tiukuterttu on Elmera-suvun ainoa laji.
CONELRAD

CONELRAD (CONtrol of ELectromagnetic RADiation) oli Yhdysvaltojen ensimmäinen yleisradion kautta toiminut hätätiedotusjärjestelmä. Järjestelmällä oli kaksi tehtävää: ensinnäkin sen avulla varoitettiin väestöä uhkaavasta vihollisen ilmahyökkäyksestä ja annettiin yleistä väestönsuojelutietoa. Toiseksi, järjestelmän avulla pystyttiin sulkemaan koko maan suuritehoiset yleisradio- ja TV-asemat, minkä tarkoituksena oli estää vihollisen pommikoneita käyttämästä näitä asemia radionavigointiapuna. Järjestelmä perustettiin vuonna 1951 presidentti Harry S. Trumanin määräyksellä, ja sitä hallinnoi Yhdysvaltain telehallintoviranomainen FCC.

Järjestelmän toiminta

Kun vihollisen hyökkäys uhkasi, viranomaiset ilmoittivat asiasta suurimmille yleisradioasemille. Sen jälkeen nämä asemat ensin katkaisivat lähetyksensä viideksi sekunniksi, jatkoivat sitten lähetystä viisi sekuntia ja jälleen vaikenivat viideksi sekunniksi. Sen jälkeen lähetettiin 15 sekunnin mittainen äänimerkki. Tarkoituksena oli hälyttää koko maan muut radioasemat. Hälytyksen saatuaan kaikki FM-radioasemat ja TV-asemat lopettivat lähetyksensä. 
Ainoastaan osa keskipitkillä aalloilla lähettäneistä AM-asemista jäi ääneen, ja ne alkoivat lähettää hätätiedotetta sekä muuta väestönsuojelutietoa. Asemat lähettivät kukin alueellaan yksi kerrallaan joko taajuudella 640 kHz tai 1240 kHz, riippuen alueesta. Asemat lähettivät aina muutaman minuutin kerrallaan pienellä teholla, jonka jälkeen lähetin suljettiin ja toinen asema aloitti lähetyksen, ennalta määrätyssä järjestyksessä. Asemat eivät lähetyksen yhteydessä ilmoittaneet enää lainkaan nimeään tai paikkakuntaansa. Järjestelyn tarkoituksena oli entisestään vaikeuttaa vihollislentäjien radionavigointia.  
Vuosina 1957–1963 oli myös voimassa määräys, jonka mukaan yhdysvaltalaisten radioamatöörien oli työskennelleessään varmistettava vähintään 10 minuutin välein, että paikallinen yleisradioasema lähetti ohjelmaa. Jos asemalta ei tullut lähetystä, myös radioamatöörien oli lopetettava lähettäminen välittömästi. 
Vuosina 1953–1963 kaikissa Yhdysvalloissa myydyissä uusissa yleisradiovastaanottimissa tuli olla taajuusvalitsimeen merkittynä Conelrad-taajuudet 640 kHz ja 1240 kHz sekä väestönsuojelun tunnus tai vähintään kirjaimet CD (Civil Defence, suom. 'väestönsuojelu').

Uusi järjestelmä 1960-luvulla

1960-luvun alkupuolella mannertenväliset ballistiset ohjukset alkoivat korvata strategiset pommikoneet todennäköisinä ensi-iskun aseina. Ohjukset käyttivät inertiasuunnistusta, mikä teki Conelradin käytännössä tarpeettomaksi. Conelradin korvasi vuonna 1963 uusi hätätiedotusjärjestelmä Emergency Broadcast System. EBS korvattiin vuonna 1997 Emergency Alert System-järjestelmällä.
Ebon Hawk

Ebon Hawk on Star Wars: Knights of the Old Republic -pelissä päähahmo Revanin ja hänen kumppaniensa alus. Star Wars: Knights of the Old Republic II: The Sith Lords -pelissä se päätyy pakolaisjedin haltuun. Alus on valmistettu Transel-planeetalla. Se on alkuperältään Galaktisen tasavallan laivaston alus, joka on sittemmin vaihtanut omistajaa useaan kertaan päätyen lopulta Taris-planeetalle Davik Kangin omistukseen.

Perustietoa

Alus on 24 metriä pitkä, tyypiltään kevyen luokan avaruusrahtialus. Lentämiseen se tarvitsee yhden pilotin, jonka lisäksi kaksi tykkimiestä ovat myös hyödyksi. Aseistuksena aluksella on kaksi turbolasertykkiä ja kaksi raskasta sädekanuunaa. Aluksella on erittäin tehokkaat, mutta helposti vahingoittuvat moottorit, joilla pääsee hyperavaruuteen. Aluksen runko muistuttaa jonkin verran Millennium Falconia.

Kapteenit

Kapteenina toimi jediritari Revan, jonka nimeksi tuli myöhemmin pimeälle puolelle jouduttuaan Darth Revan. Myöhemmin aluksen omisti eräs tuntematon jedi (niin sanottu pakolaisjedi).
Ōgimachi

Taustaa

Ōgimachi oli keisari Go-Naran vanhin poika ja peri vallan tämän kuoltua. Hän pysyi vallassa vuoteen 1586, jolloin luopui kruunusta pojanpoikansa, prinssi Katahiton hyväksi, jolloin tästä tuli uusi Japanin keisari Go-Yōzei. Ōgimachi vetäytyi Sennōda-palatsiin. Hän kuoli 6. helmikuuta 1593.