google/wiki40b huggingface dataset:
Willem Piso

Willem Piso (1611 Leiden - 28. lokakuuta 1678 Amsterdam) oli alankomaalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Willem Pison vanhemmat olivat urkuri Hermann Pies ja Cornelia van Liesvelt. Hän opiskeli lääketiedettä Leidenin yliopistossa, ja valmistuttuaan hän asettui Amsterdaminn hoitamaan lääkärin praktiikkaa. Täällä hän muutti sukunimensä muotoon Piso.
Vuonna 1637 Piso valittiin kreivi Johan Maurits van Nassau-Siegenin ja Hollannin Länsi-Intian kauppakomppanian kustantamalle tutkimusretkelle Brasilian hollantilaissiirtokuntaan. Piso osallistui matkalle lääkärinä. Luonnontieteilijänä matkalla oli Georg Marggraf ja taiteilijoina Albert Eckhout ja Frans Post. Perillä Piso valisti sotilaita ja merimiehiä tuoreen kalan, lihan, kasvisten ja hedelmien syönnin tärkeydestä. Hän perehtyi trooppisiin tauteihin, ja oli trooppisen lääketieteen haaran perustajia.
Vuonna 1648 julkaistiin retken tieteellinen anti teoksessa Historia Naturalis Brasiliae, missä kuvailtiin muun muassa 133 uutta eteläamerikkalaista lintulajia.
Heinunlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 5,8 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se on melko matala lampi, jos sen rehevä ja vedenpinnalla viihtyvästä rehevästä vesikasvillisuudesta voi niin päätellä. Lampi on kasvamassa umpeen. Se sijaitsee Räyskälän ympäristössä Pernunnummella, missä maaperä on muodostunut jääkauden loppuvaiheessa jäätikköjoen muodostumissa, joista alueella sanduri tai delta on vallitsevin maa-aineksen kasautumismuoto . Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä ja sen rannat ovat monin paikoin soistunutta metsämaata. Rannoille ei ole rakennettu mitään, mutta rannasta hieman kauempana on yli viisi vapaa-ajan asuntoa. Entisen maatalon Vähä-Heinuun pellot on metsitetty.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjärven valuma-alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 116,6 metriä mpy. Lampeen on johdettu kahdeksan kuivatusojaa lähimetsästä tai rantasuolta. Lännestä laskeva Pikku-Heinun laskuoja on Särkijärvenojan jatke. Heinulammiin laskee myös Koivulammi luoteesta päin. Heinuulammin laskuoja putoaa 30 senttimetriä 170 metrin matkalla Myllyjärveen, joka laskee vuorostaan Kaartjärveen.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järvi oli laajempi ja U-kirjaimen muotoinen. Tämä viittaa järvenlaskuun, jossa entinen ”Heino lampi” jakautui laskettaessa mahdollisesti kolmeksi lammeksi. Ne ovat nykyään nimeltään Pikku-Heinu, Heinunlammi ja Myllyjärvi. Kartassa oli laskuojen yläjuoksulle merkitty vesimyllyn paikka ja järven luoteispäähän Heinon talo peltoineen. Särkijärvenoja, joka laskee nykyään Heinunlammiin, laski Kalmbergin kartan mukaan nykyiseen Myllyjärveen. Vuoden 1958 peruskartassa erottuu vielä mahdollisen laskuojan jäänne heikosti ja uusi uoma on merkitty kulkemaan ”Kiesalon” eli nykyisen Pikku-Heinun kautta ”Heinuun”. Vuoden 1979 kartassa ympäristön järvien nimet ovat samoja kuin nykyään. Vuoden 1987 kartassa Vähä-Heinuun pellot olivat lähes kaikki metsitettyjä.
Verijuuret

Tuntomerkkejä

Pohjoismaissa ja Suomessa tavataan kolme verijuurilajia. Ne ovat monivuotisia, isohkoja ruohokasveja, joilla on pienistä keltaisista kukista muodostuva tähkämäinen kukinto.
Fort Benning

Fort Benning on Yhdysvaltain maavoimien tukikohta Georgian osavaltiossa etelään Columbuksen kaupungista. Se on perustettu lokakuussa 1918, mutta on ollut jatkuvassa käytössä vasta toisesta maailmansodasta lähtien. Sodan aikana tukikohdassa toimi 4 000 upseeria ja 95 000 sotilasta.
Fort Benningiin siirrettiin toimintoja Fort Knoxista vuonna 2005. Tukikohdassa toimii muun muassa upseerikoulu ja Rangers-erikoisjoukkojen päämaja. Kaikkiaan se on yli 120 000 hengen työpaikka.
Fort Benning on nimetty Henry L. Benningin mukaan.
Riitta Jallinoja

Riitta Jallinoja (o.s. Haantie, s. 1943) on suomalainen sosiologi, joka nimitettiin Suomen ensimmäiseksi perhesosiologian professoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 2002. Hänet tunnetaan muun muassa naisen asemaa, perhettä ja modernia elämää koskevista tutkimuksistaan.
Jallinoja suoritti sosiologian tohtoritutkinnon Helsingin yliopistossa vuonna 1983. Hänen väitöskirjansa oli nimeltään Suomalaisen naisasialiikkeen taistelukaudet (1983) ja se oli Aura Korppi-Tommolan mukaan eräs ensimmäisiä suomalaisia nykyaikaisen naisnäkökulman omaksuneita väitöskirjoja. Jallinoja on julkaissut alallaan useita teoksia ja johtanut muun muassa Suomen Akatemian rahoittamaa perheen murros -tutkimushanketta, osallistunut lukuisiin alan kansainvälisiin tutkimushankkeisiin ja tieteellisiin neuvottelukuntiin sekä ohjannut useita perhesosiologian alaan kuuluvia väitöskirjoja.
Jallinojalle on myönnetty Valtion tiedonjulkistamispalkinto, sekä muun muassa Helsingin yliopiston J. V. Snellman- ja Väestöliiton Elsa Enäjärvi-Haavio -palkinnot. Hän toimi myös valtiotieteellisen tiedekunnan varadekaanina. Hänen puolisonsa on arkkitehti Reijo Jallinoja.
Jallinoja valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2001.
George Yeo

George Yong-Boon Yeo (s. 13. syyskuuta 1954) on singaporelainen poliitikko ja liikemies. Hän on hoitanut useaan otteeseen eri ministerien virkoja ja toimi maansa ulkoasiainministerinä 2004-2011.
Etniseltä taustaltaan kiinalainen Yeo opiskeli Saint Patrick's Schoolissa ja Saint Joseph's Institutionissa Singaporessa. Hän on avioliitossa Jennifer Leongin kanssa, ja heillä on kolme poikaa ja yksi tytär. Yeo on näyttelijä Gwendoline Yeon setä. 
Yeo on ollut muun muassa talousministerinä (1988–1990) ja terveysministerinä (1994–1997). Ulkoministeriksi hän nousi Shunmugam Jayakumarin seuraajana 12. elokuuta 2004. 
Polittisen uransa jälkeen hän on johtanut Kerry Logistics Network Limited -nimisen hongkongilaisen yrityksen hallitusta.
Nero-Film

Nero-Film AG oli saksalainen elokuvayhtiö, jonka päämaja oli Berliinissä.
Elokuvaohjaaja Richard Oswald ja tuottaja Heinrich Nebenzahl perusivat Nero-Filmin 1925. Yritys sai nimensä perustajiensa nimistä: ne-alku tuli Nebenzahlista ja ro Richard Oswaldin nimikirjaimista.
Heinrichin pojan Seymour Nebenzahlin liittyminen yritykseen kasvatti sen merkitystä. Siitä muodostuikin 1920-luvulla yksi taiteellisesti kunnianhimoisimmista saksalaisista elokuvayhtiöistä. Nero-Filmin listoilla olivat mm. Georg Wilhelm Pabst ja Fritz Lang. Se tuotti mm. elokuvat Pandoran lipas, M – kaupunki etsii murhaajaa ja Tri Mabusen testamentti.
Natsien noustua valtaan Seymour Nebenzahl ja moni muukin saksalainen elokuvantekijä muutti pois Saksasta. Tämän seurauksena Nero-Film joutui lopettamaan toimintansa.
Mario Fischer

Seuraura

Fischer on Wiener EV:n kasvatti. Hän siirtyi jo 15-vuotiaana Suomeen ja Rauman Lukon C-nuoriin kaudeksi 2004–2005. Kaudella 2005–2006 Fischer piipahti pelaamassa kasvattajaseurassaan Wiener EV:ssä kaksi ensimmäistä miesten peliään Itävallan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Nationalligassa. Hän pelasi kautensa pääosin kuitenkin Lukon B-nuorissa. Kaksi seuraavaa kautta Fischer pelasi seuran A-nuorissa.
Huhtikuussa 2008 Fischer teki vuoden mittaisen sopimuksen Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhon kanssa. Hän jäi kuitenkin vähälle peliajalle ja purki yhteisymmärryksessä sopimuksensa kymmenen ottelun jälkeen lokakuussa. Fischer teki otteluissaan tehot 1+3=4 ja hän palasi loppukaudeksi 2008–2009 kotimaahansa ja siirtyi EC Salzburgin kakkosjoukkueeseen Itävallan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Fischer kuitenkin nousi sieltä Salzburgin Erste Bank Eishockey Liga -miehistöön ja teki siellä 25 ottelussa tehot 2+0=2. Huhtikuussa 2009 hän teki joukkueen kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen.
Ensimmäisellä kokonaisella pääsarjakaudellaan 2009–2010 Fischer teki 47 ottelussa tehot 1+4=5. Hän voitti sekä keväällä 2010 että 2011 Itävallan-mestaruuden. Kaudeksi 2011–2012 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella Vienna Capitalsiin. Kaudella 2012–2013 Fischer pelasi loukkaantumisen takia EBEL:n runkosarjassa vain 12 ottelua. Kaudella 2014–2015 hän eteni Capitalsin kanssa aina liigan finaaleihin, mutta mestaruuden vei kuitenkin Fischerin entinen seura EC Salzburg otteluvoitoin 4-0.

Maajoukkueura

Fischer edusti Itävaltaa MM-kilpailuissa vuonna 2015 sekä IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2014, jolloin hän voitti hopeaa. Yhteensä Fischer on pelannut 36 A-maaottelua tehopistein 2+2=4. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä 12. marraskuuta 2010 Unkarin Székesfehérvárissa Ranskaa vastaan.
Fischer pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2008 ja 2009. Vuoden 2009 turnaus päättyi B-lohkon kultaan ja hänet valittiin Itävallan parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2008 turnaus päättyi A-lohkon hopeaan. Fischer pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2006 ja 2007.
Saimaan Pallon SM-liigakausi 2014–2015

Edellinen kausi ja ennusteet

Edellinen kausi oli päättynyt SaiPan osalta pudotuspeleissä pronssiottelussa tappioon Rauman Lukolle. Runkosarjassa SaiPa oli myös neljäs, saaden 100 pistettä. Kyseessä oli SaiPan yhden kauden piste-ennätys.
Jääkiekkolehden toimittamassa ”Toimittajien liigaveikkauksessa” kiekkotoimittajat ennustivat liigakauden mestaria, runkosarjan sijoituksia ja pelaajakohtaisten tilastojen voittajia. SaiPalle mitalia ennakoivat Ilta-Sanomien ja Jatkoaika.comin toimittajat. Paras runkosarjasijoitus oli neljäs sija, johon SaiPan ennakoi sijoittuvan sekä Jatkoaika.comin että Urheilulehden toimittajat. Urheilulehden toimittaja arvioi myös Pekka Tirkkosesta kauden parasta päävalmentajaa.
Jääkiekkolehti listasi ennen kauden alkua liigan 50 paras pelaajaa. SaiPan parhaaksi arvioitiin maalivahti Jussi Markkanen, joka oli listalla sijalla yksitoista. Muita SaiPan pelaajia listalla olivat puolustaja Brian Salcido (35.) ja hyökkääjä Ville Koho (37.).

Pelaajavaihdokset

SaiPa menitti maalintekovoimastaan viime kauteen verrattuna 49 pronsettia eli lähteneet pelaajat tekivät yhteensä 75 maalia. Viime kauteen verrattuna kuusi seuraa menetti SaiPaa enemmän maalitekovoimaansa. Lähteneistä pelaajista eniten maaleja oli tehnyt Patrick Davis.
Ennen kauden alkua SaiPasta lähti 14 pelaajaa, joista seitsemän oli puolustajia ja seitsemän hyökkääjiä. Pelaajista kolme siirtyi Oulun Kärppiin ja viisi muihin liigaseuroihin. SaiPaan siirtyi ennen kauden alkua neljä puolustajaa ja neljä hyökkääjää. Saapuneista pelaajista neljä tuli muista SM-liigaseuroista.
Unioninakseli

Unioninakseli (ruots. Unionsaxel) on Helsingin kantakaupungin pisin suora katulinja. Se alkaa Tähtitorninmäen observatoriosta ja päättyy Kallion kirkkoon. Akseli on etelä–pohjoissuuntainen ja noin 2,5 kilometriä pitkä. Aiemmin Unioninakselilla oli vahva poliittinen symboliarvo, sillä se yhdisti porvarillisen kantakaupungin Pitkänsillan pohjoispuolisiin työläiskaupunginosiin.

Historia

Nykyisen Unioninkadun eteläosan kohdalla sijainnut 1600-luvulla perustettu Läntinen kirkkokatu muodostaa akselin vanhimman osuuden. 1800-luvulla katulinja rakennettiin Nuuskamyllynmäen yli pohjoiseen. Pitkänsillan pohjoispuolinen linjaus eli Siltasaarenkatu valmistui viimeisenä, se rakennettiin Ison Hiirisaaren ja täytetyn merenlahden päälle ja edelleen entisille Kallion laidunmaille. Suora katulinja jatkuu lyhyen matkaa Kallion kirkon pohjoispuolella kirkkopuiston keskikäytävänä ja Papinkujana. Katulinjan pohjoisinta osuutta ei kuitenkaan lasketa osaksi Unioninakselia.
1900-luvun alussa suunniteltiin monumentaaliakselia Kallion kirkon korttelista pohjoiseen. Sturenkadun ja nykyisen Aleksis Kiven kadun kulmaan oli varattu paikka julkiselle rakennukselle akselin päätepisteeksi.

Arkkitehtuuri

Unioninakselin varrella sijaitsee Helsingin kolme keskeistä torialuetta: Kauppatori ja Senaatintori Kruununhaassa sekä Hakaniementori Pitkänsillan pohjoispuolella. Akselin varren kirkkoja ovat etelästä lukien muun muassa Saksalainen kirkko, Helsingin tuomiokirkko, Pyhän kolminaisuuden kirkko ja Kallion kirkko. Merkittävän arkkitehtonisen kokonaisuuden muodostaa Unioninakseliin nivoutuva C. L. Engelin suunnittelema Helsingin empire-keskusta, joka on rakennettu 1800-luvun alkupuolella. Huomattavia rakennuksia etelästä lukien ovat myös muun muassa Tähtitorninmäen observatorio, Svenska normallyceum, Metsätalo, Ympyrätalo ja Arenan talo.
Unioninakselin varren patsaita ovat muun muassa Havis Amanda, jota naisasialiike piti aikoinaan epäsiveellisenä, sekä Äidinrakkaus Varsapuistikossa.
Viivi Avikainen

Viivi Maria Kristiina Avikainen (s. 7. syyskuuta 1987 Juva) on suomalainen aitajuoksija ja entinen moniottelija, joka edustaa Lahden Ahkeraa.
Kalevan kisoista Avikainen on saavuttanut pronssia 100 metrin aitajuoksusta vuonna 2017. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on saavuttanut viisiottelusta hopeaa vuonna 2010 sekä pronssia vuosina 2013 ja 2015. Suomi−Ruotsi-maaottelussa hän voitti 100 metrin aitajuoksun 2017.
Ennätyksikseen Avikainen on juossut 60 metrillä 7,85 (hallissa), 100 metrillä 12,39, 200 metrillä 26,38, 400 metrillä 64,85 (hallissa), 60 metrin aidoissa 8,32 (hallissa) ja 100 metrin aidoissa 13,32. Seitsenottelussa hänen ennätyksensä on 4795 pistettä ja viisiottelussa hallissa 3722 pistettä.
Jarmo Hirvasoja

Jarmo Juhani Hirvasoja (s. 4. syyskuuta 1954 Oulu) on entinen suomalainen jääspeedwayajaja.
Hirvasoja voitti vuonna 1990 jääspeedwayn maailmanmestaruuden ja on lajin ainoa suomalainen maailmanmestari. vuonna 1985 hän voitti lajin MM-hopeaa ja vuosina 1984 ja 1988 joukkuekilpailun MM-pronssia. Suomen-mestaruuksia Hirvasoja voitti seitsemän vuosina 1982–1991.
Hirvasoja edusti Oulun Moottorikerhoa. Siviiliammatiltaan hän on putkiasentaja. Hän lopetti uransa vuonna 1996 loukkaannuttuaan sisähallikilpailuissa Berliinissä.
Iso-Vuotunki

Sijainti

Järvi sijaitsee Vähä- ja Ylivuoton kylien alueella. Heti sen länsipuolella on Vähä-Vuotunki-niminen järvi. Iso-Vuotunki on muodostunut noin 7 400 vuotta sitten, kun se maankohoamisen myötä erkani Litorinamerestä.

Järvimaisema

Iso-Vuotunki on noin 2,9 kilometriä pitkä ja leveimmältä kohdaltaan noin 1,5 kilometriä leveä. Järven pinnan korkeus on 94,8 metriä merenpinnan yläpuolella. Kiiminkijoki virtaa järven pohjoispuolelta ja Sanginjoki sen eteläpuolelta. Järvessä ei ole yhtään varsinaista saarta, sen yhteydessä oleva Holapansaari-niminen paikka on tosiasiassa niemi. Iso-Vuotunki laskee etelään Sanginjokeen Järvioja-nimistä suo-ojaa pitkin. Kaakkois–luoteissuuntainen järvi on käytännössä muotoutunut kahdeksi altaaksi, joita erottaa parinsadan metrin levyinen salmi. Järven eteläosan rantamaat ovat pääasiassa suota, kun taas pohjoisaltaan rannat ovat enimmäkseen viljelysmaata.

Veden laatu

Vuosina 2002–2003 tehdyissä tutkimuksissa Iso-Vuotungin vedenlaatu todettiin tyydyttäväksi. Aiemmissa mittauksissa vedenlaatu oli luokiteltu hyväksi. Suomaastosta huolimatta vesi on kohtalaisen kirkasta.
Järvikaisla

Ulkonäkö ja koko

Järvikaisla kasvaa 1–2 metriä korkeaksi. Sen varsi on täyteinen ja lehdetön. Sen kukinnot ovat ruskeita tähkiä, jotka sijaitsevat tavallisesti 2–5 tähkän ryhminä.

Levinneisyys

Järvikaislaa tavataan Euroopassa suunnilleen Oulun korkeudelta etelään, sekä Siperian länsiosissa.

Elinympäristö

Järvikaisla kasvaa järvissä ja vähäsuolaisessa murtovedessä kuten Suomenlahdessa ja Pohjanlahdessa kahden metrin syvyyteen asti.
The Swingle Singers

The Swingle Singers (nykyisin The Swingles) on alun perin ranskalainen, nykyisin Lontoossa toimiva lauluyhtye, joka tuli tunnetuksi jazztyylisistä vokaalisovituksista Bachin ja muiden klassisten säveltäjien melodioista. 
Vuoteen 2011 saakka The Swingle Singers koostui kahdeksasta laulajasta: kahdesta sopraanosta, kahdesta altosta, kahdesta tenorista ja kahdesta bassosta. Yhtyeen soitinsäestys koostui yleensä vain kontrabassosta ja rumpusetistä. Nykyinen kokoonpano esiintyy tavallisimmin säestyksettä eli a cappella.
Pariisissa vuonna 1962 perustetun kahdeksanjäsenisen yhtyeen alkuperäisiä laulajia olivat yhtyeen johtaja, yhdysvaltalainen Ward Swingle sekä ranskalaiset Anne Germain, Jeanette Baucomont, Jean Cussac ja Christiane Legrand. Vuonna 1973 alkuperäinen kokoonpano hajosi ja Ward Swingle siirtyi Lontooseen, jossa hän kokosi uuden kokoonpanon nimellä Swingle II.
Yhtye on esiintynyt myös nimellä The New Swingle Singers. Nykyisin se käyttää nimeä The Swingles.
Kelpoisuus (oikeustiede)

Kelpoisuus (ruots. behörighet) on sopimusoikeudellinen valtuutukseen liittyvä käsite, joka määrittää sen, kuinka laaja oikeus sitoumusten tekemiseen edustajalla on. Kelpoisuus määrittää toisin sanoen edustusvallan ulkorajan, ja se määräytyy valtuutuksen (kuten valtakirjan) sisällön tai ulkoisesti havaittavien tunnusmerkkien (kuten edustajan aseman) perusteella. Kelpoisuus on laajempi käsite kuin toimivalta. Kelpoisuuden rajoituksilla tarkoitetaan edustusvallan rajojen määrittämistä niin, että sopimuskumppanit tulevat tietoisiksi näistä rajoituksista. Oikeustoimi ei sido päämiestä, jos edustaja on sen tehdessään ylittänyt kelpoisuutensa.
Kinkonidiini

Esiintyminen, ominaisuudet ja käyttö

Kinkonidiinia esiintyy useissa kiinapuiden suvun kasvien kuoressa, erityisesti Cinchona pubescens- (C. succirubra) ja C. pitayensis-lajeissa. Yhdiste on veteen hyvin niukkaliukoinen ja liukenee paremmin etanoliin, dietyylieetteriin ja kloroformiin. Kinkonidiini on optisesti aktiivinen yhdiste ja sen ominaiskiertokyky etanoliliuoksessa on -109,2°. Yhdisteellä on malarialoisioita tappavia ominaisuuksia, kuten useilla muillakin kiina-alkaloideilla.
Kinkonidiinia käytetään orgaanisen kemian synteeseissä optisesti aktiivisten karboksyylihappojen enantiomeerien erottamiseen toisistaan resoluutiolla ja kiraalisena katalyyttinä.
Pianosonaatti nro 26 (Beethoven)

Ludwig van Beethovenin pianosonaatti nro 26 Es-duuri op. 81a, lisänimeltään Les Adieux (suomeksi Jäähyväissonaatti), on Pateettisen sonaatin ohella toinen niistä sonaateista, jolle Beethoven on itse antanut lisänimen. Se on sävelletty vuosien 1809 ja 1810 aikana. Se on saanut nimensä siitä, kun Beethovenin sonaattien tärkein ja uskollisin tilaaja arkkiherttua Rudolph lähti Wienistä pakoon ranskalaisia vuonna 1809. Jäähyväisten lisäksi sonaatti kuvaa jälleennäkemistä ja sen odotusta.

Historiaa

Arkkiherttua Rudolph oli ollut Beethovenin hyvä ystävä, oppilas ja yksi uskollisimpia sonaattien tilaajia. Hänen avullansa Beethoven onnistui harjoittamaan häilyvää elinkeinoaan, mutta Rudolphin lähdön jälkeen se oli vielä vaikeampaa. Rahoittajan lisäksi Beethoven menetti hyvän ystävän ja oppilaan, ja niinpä hän omisti sonaatin Rudolphille. Beethoven on omistanut tälle muitakin suurteoksia, joihin kuuluvat mm. pianokonsertto nro 5 Es-duuri Keisarikonsertto, Missa solemnis ja pianotrio Arkkiherttua. Beethoven on onnistunut pukemaan ahdistuksen, epävarmuuden ja tuskan hienosti musiikiksi. Varsinkin sonaatin toinen eli hidas osa on tuskainen, jopa riipivä.
Myöhemmin Beethoven moitti kustantajaansa siitä, että sonaatista oli jäänyt lisänimi Das Lebewohl (Jäähyväiset) pois. Oli vain ranskalainen käännös Les adieux, mikä oli sinänsä ironista, kun ajattelee, miksi Rudolph pakeni Wienistä. Sitä paitsi ranskankielisestä käännöksestä puuttui alkuperäisen ilmaisun henkilökohtaisuus.
Senusit

Senusit (arabiaksi as-sanusija) ovat Muhammad bin Ali as-Sanusin vuonna 1837 perustama pohjoisafrikkalainen sufiveljeskunta. As-Sanusin kuoltua veljeskuntaa johtivat hänen poikansa al-Mahdi (1844–1902) ja Muhammad aš-Šarif (1846–1896). Ensimmäinen toimi etupäässä veljeskunnan hallinnollisena ja sotilaallisena johtajana, jälkimmäinen hengellisenä auktoriteettina.
Veljeskunnan keskeisintä tukialuetta oli Kyrenaika. Sen kannattajia oli myös Hijazissa, Tripolitaniassa, Egyptissä, Sudanissa ja Tunisian eteläosassa. Lähetystyötä harjoitettiin etelä-Saharan, Tšadin ja Sudanin mustaihoisen väestön keskuudessa. Eteläsuuntausta vahvisti myös veljeskunnan päämajan siirtäminen Al-Džawfiin Kufran keitaalle. Eurooppalaiset siirtomaavallat, Turkki ja egyptiläiset yrittivät turhaan käyttää senuseja hyväkseen keskinäisessä kamppailussaan. Veljeskunta vastusti myös Sudanin mahdikapinaa. Tšadjärvellä vuonna 1899 alkaneet yhteenotot ranskalaisten kanssa päättyivät senusien tappioon vuonna 1902.
Al-Mahdin kuoltua veljeskunnan johtoon asettui hänen veljenpoikansa Ahmad aš-Šarif (kuoli 1933), joka ryhtyi johtamaan Italian-vastaisia sotatoimia. Taistelut jatkuivat vaihtelevalla menestyksellä ensimmäisen maailmansodan alkuun sakka, jolloin Turkin ja Saksan puolelle asettuneet senusit kärsivät tappion Italian ja Britannian joukoille. Ahmad aš-Šarif pakeni Istanbuliin ja veljeskunnan johtajuus siirtyi al-Mahdin pojalle Idris as-Sanusille (1890–1983). Italialaiset tukahduttivat verisesti senusien johtaman Libyan vastarintaliikkeen 1930-luvun alkuun mennessä. Vuonna 1951 veljeskunnan päämiehestä Idris as-Sanusista tuli itsenäisen Libyan kuningas. Vuoden 1969 vallankumouksen jälkeen järjestön toimintaa on pyritty rajoittamaan.
As-Sanusin kehittämään veljeskunnan ideologiaan kuluu teokraattinen valtioihanne ja kielteinen suhtautuminen kontakteihin ei-muslimeiden kanssa. Pyhää sotaa pidettiin äärimmäisenä puolustuskeinona toisuskoisten hyökkäyksiä vastaan. Senusien rituaali koostuu muilta veljeskunnilta lainatuista aineksista. Ekstaattinen käyttäytyminen, laulu ja tanssi olivat kiellettyjä, mutta myöhemmin sääntöjä lievennettiin.
Lontoon Tower

Lontoon Tower eli Tower of London (Her Majesty's Royal Palace and Fortress, The Tower of London) on keskiaikainen tornilinna, joka sijaitsee Lontoon Cityn itärajalla Thamesin pohjoisrannalla. Se kuuluu maailman kuuluisimpiin linnoihin ja turistinähtävyyksiin ja tunnetaan erityisesti Britannian kruununjalokivien säilytyspaikkana.
Vilhelm Valloittaja rakennutti vuoden 1078 tienoilla White Towerin, linnan ydinosan, suojaamaan Lontoota hyökkäyksiltä ja toimimaan kuninkaallisena palatsina. White Tower on neliskanttinen ja siinä on apsismainen ulkonema, joka sisältää kappelin (St. John's Chapel). White Toweria ympäröivät Rikhard Leijonamielen rakennuttamat syvä vallihauta ja massiivinen kehämuuri, jossa on 13 tornia. Wakefield Tower ja Beauchamp Tower ovat Henrik III:n 1200-luvulla rakennuttamia. Linnaan kuuluu lisäksi lukuisia eri aikoina tehtyjä rakennuksia. Alun perin linnaan oli käynti vain toisesta kerroksesta ulkoisen portaan kautta, ja kaikki ikkunat olivat ampuma-aukkoja.
Nykyään linna toimii museona ja on kuulunut Unescon maailmanperintökohteisiin vuodesta 1988 alkaen. 1960-luvun loppupuolelle asti Kuninkaallinen Rahapaja, The Royal Mint, sijaitsi Towerissa.

Vankilana

Toweria on käytetty vankilana toisaalta ylhäisölle, toisaalta uskonnollisille toisinajattelijoille. Ylhäisölle tarjottiin linnasta usein suhteellisen mukavat oltavat, kun taas toisinajattelijoita kohdeltiin usein huonommin ja kidutettiin. Vuonna 1483 sijaishallitsijaksi noussut Rikhard III vangitutti veljensä Edvard IV:n pojat Edvardin ja Rikhardin Toweriin pitääkseen vallan itsellään, sillä näistä 12-vuotias Edvard oli varsinainen vallanperimysjärjestyksen mukainen hallitsija. Vangitsemisen jälkeen veljeksiä ei enää koskaan nähty. Muita linnassa vankeina olleita ovat muun muassa Skotlannin John Balliol ja David II, Ranskan Juhana II, Englannin Henrik VI, ruutisalaliiton jäsen Guy Fawkes ja Irlannin itsenäisyysliikkeeseen osallistunut suomalaisupseeri Johan Anders Jägerhorn, joka oli linnassa vankina vuosina 1799–1801.
Towerin vakituinen käyttö vankilana lopetettiin 1830-luvulla, mutta silloin tällöin sen joissakin tiloissa on myöhemminkin pidetty vankeja, etenkin sota-aikoina. Ensimmäisen maailmansodan aikana sinne vangittiin yksitoista saksalaista vakoilijaa, jotka myös ammuttiin siellä. Viimeinen Towerissa vangittuna ollut Britannian kansalainen oli maanpetoksesta tuomittu Norman Baillie-Stewart, joka suoritti tuomionsa 1933–1937. Viimeinen Towerissa pidetty valtiollinen vanki oli saksalainen poliitikko Rudolf Hess, jota pidettiin siellä neljän päivän ajan toisen maailmansodan aikana toukokuussa 1941.

Korpit

Tarinan mukaan Lontoo ja samalla koko Englanti tuhoutuvat, jos Towerin linnan alueella asustelevat korpit lentävät joskus pois. Nykyään korppeja kasvatetaan varta vasten ja niiden siivet typistetään, jotta ne eivät pääsisi lentämään tiehensä. Nykyisten korppien nimet ovat Gwylum, Thor, Hugine, Munin, Branwen, Bran, Gundulf ja Baldrick.