Jean-Louis Perret

Elämä ja ura

Perret tuli Sveitsiin asettuneen Arthur Travers-Borgströmin perheeseen vuonna 1918 tämän vaimon Maria (Mascha) von Heirothin pojan Algarin kotiopettajaksi ja muutti seuraavana vuonna perheen mukana Suomeen. Hän oli ensimmäisellä käynnillään Suomessa 15 kuukautta. Kun Maria von Heiroth halusi 1920 lähteä Italiaan, Perret lähti mukaan. Von Heirothin ja Perret’n välillä sanottiin olleen lämmin suhde, jonka tarkemmasta laadusta ei ole varmuutta. Von Heiroth erosi 1919 miehestään Arthur Travers-Borgströmistä. Perret muutti von Heirothin luota 1929, joten ”lämmin suhde” kesti siis ainakin 1920-luvun lopulle.  
Yrjö Hirn oli tärkein Perret’n varhaisista kontakteista sekä ystävänä että tulevan työnkuvan muotoutumisen kannalta. Perret’n ansiosta käännettiin suomeksi muun muassa Giovanni Papinin teoksia, joita hän suositteli Hirnille Italian matkan aikana kirjoittamissaan kirjeissä. Matkalla hän tutustui muun muassa futuristisen manifestin laatijaan F. T. Marinettiin. Perret järjesti ranskalaisen kirjailijan Jules Romainsin Suomen-vierailun. Italian-matkan kokemukset saattoivat vaikuttaa hänen myöhempiin yhteiskunnallisiin näkemyksiinsä. Hän palasi von Heirothien kanssa Suomeen ja asettui uuteen Kulosaaren huvilakaupunkiin.
Perret kirjoitti Kalevalasta artikkelin Bibliothèque Universelle et Revue Suisseen, ja se oli alkusysäys hänen Kalevala-tuntemuksensa syvenemiselle 1920-luvun kuluessa. Vuonna 1930 ilmestyi hänen Kalevalan runokäännöksensä, joka ilmeisesti ei ole vanhentunut, sillä siitä on otettu neljäs painos vielä vuonna 2009. Käännös sai runsaasti huomiota Sveitsissä ja Ranskassa. Tuona aikana hän tutustui paremmin suomalaisiin kulttuuripiireihin, ja esimerkiksi Otto Mannisesta tuli hänen hyvä ystävänsä. Hän opetti ranskaa Kauppakorkeakoulussa ja yliopistossa ja piti myös ranskan iltakursseja ulkoministeriön henkilökunnalle sekä ylioppilaille.
Perret toimi Suomeen tulonsa jälkeen sanomalehti Journal de Genèven Suomen-kirjeenvaihtajana ja ranskalaisen uutistoimisto Havasin kirjeenvaihtajana yhteistyössä Suomen Tietotoimiston kanssa. Hän teki töitä myös vasta perustetulle Ranskalais-suomalaiselle kauppakamarille ja oli paitsi Ranskan lähetystön, myös Puolan lähetystön epävirallinen lehdistöavustaja. Perret toimi myös ranskalaisten kirjailijoiden ja älymystön yhteyshenkilönä ja järjesti näiden matkoja Suomeen.
Kun Perret kertoi suunnittelevansa paluuta kotimaahansa, hänelle luvattiin ranskan kielen lehtoraatti Helsingin yliopistossa edellyttäen, että hän tekisi siellä väitöskirjansa. Näin tapahtui, vaikka tarjolla oli myös latinan kielen lehtorin paikka Lausannessa. Ranskankielisen väitöskirjan Transmission du texte de Juvénal d’après une nouvelle collation (1927) aiheena oli Juvenalis, mutta itse väitöstilaisuus pidettiin latinaksi, koska sen tarkastaja Edwin Linkomies ei katsonut osaavansa riittävästi ranskaa, ja Perret taas ei osannut mielestään riittävästi suomea. Perret nimitettiin Helsingin yliopiston ranskan kielen lehtorin virkaan 1928, ja hän toimi virassa lähes 20 vuotta. 
Perret’n ensimmäinen kaunokirjallinen käännös oli Aleksis Kiven Seitsemän veljestä. Käännös ilmestyi 1926 ja sai runsaasti kiitosta niin Ranskassa kuin Suomessakin. Hänen aikaa vievä työnsä, suuri suomalais-ranskalainen sanakirja (1944), syrjäytti jossain määrin kirjallisuuden kääntämistä. Mika Waltarin Sinuhe, egyptiläinen ilmestyi Perret’n käännöksenä kahdessa osassa 1947 ja 1948. Sinuhen kansainvälinen maine alkoi Perret’n ranskannoksesta. Käännöstyön aikana Waltari vieraili Perret’n luona loppuvuodesta 1946. Käännöstyön lisäksi Perret kirjoitti Suomea käsitteleviä kirjoja, kuten matka- ja tietokirjan Portrait de la Finlande.
Perret’n avulla ja opastuksella Suomessa kävi lukemattomia ranskalaisen yhteiskunnan merkittäviä edustajia, kuten kenraali Maxime Weygand ja Ranskan Akatemian jäsen, kirjailija ja lakimies Henry Bordeaux, joka kirjoitti matkan jälkeen Echo de Paris -lehteen artikkelin Suomen sisällissodasta ja Mannerheimista.
Perret avioitui toukokuussa 1931 sveitsiläisen Mauricette Bujardin kanssa. Kyse ei välttämättä ollut suuresta rakkaudesta vaan pikemminkin työtoveruudesta ja molempia hyödyttävästä suhteesta. Epäselvistä poliittisista syistä Perret joutui lähtemään Suomesta 19. joulukuuta 1945 ja asettui Sveitsiin Lutryyn, jonne hänen perheensä oli jo aiemmin sodan uhatessa siirtynyt. Hän työskenteli opettajana, kunnes jäi eläkkeelle 1961.

Kunnianosoitukset

Perret sai Suomen Valkoisen Ruusun I luokan ritarimerkin 1926, ja hänellä oli jo ranskalainen kirjallisista ansioista myönnetty kunniamerkki Palmes académiques. 1935 hän sai Suomen Valkoisen Ruusun II luokan komentajamerkin. Muita kunnianosoituksia olivat Société de géographie commercialen kultamitali ja Ranskan akatemian Marcelin Guérin -palkinto ja Kornmann-palkinto.

Merkitys

Ranskankielisenä sveitsiläisenä Perret’llä oli ranskalaisia paremmat edellytykset luoda suhteita Ranskan ja Suomen välille. Hän teki suomalaista kirjallisuutta tunnetuksi Ranskassa, loi modernia ja länsimaista Suomi-kuvaa ja toisaalta houkutteli Ranskan kulttuurin huippunimiä vierailulle Suomeen. Senkin jälkeen kun hänet oli poliittisten kähmintöjen vuoksi saatu pois Suomesta, hänen suhteensa moniin suomalaisiin ystäviin säilyivät. Hän toimi edelleen Suomen hyväksi ja käänsi suomalaista kirjallisuutta.
Suomen kielen Perret opetteli varsin nopeasti Suomeen tulonsa jälkeen, niin että jo vuonna 1925 hän pystyi käymään keskusteluja suomeksi. Kielitaito oli hänelle erityinen etu muihin kulttuurin välittäjiin verrattuna. Hänellä oli näin mahdollisuus tutustua suomalaiseen yhteiskuntaan ja kulttuuriin laajemmin aikana, jolloin ruotsinkielinen sivistyneistö hallitsi kansainvälisiä kontakteja.