google/wiki40b huggingface dataset:
Kiinteä kotiteollisuuskoulu

Kiinteä kotiteollisuuskoulu oli aiemmin Suomessa oppilaitos, joka valmisti työntekijöitä tarpeellisille kotiteollisuuden työaloille.

Toiminta

Kiinteistä kotiteollisuuskouluista vuonna 1930 annetun asetuksen mukaan kiinteän kotiteollisuuskoulun tarkoituksena oli kehittää työntekijöitä tarpeellisille kotiteollisuuden työnaloille, edistää naisten ja miesten käsityötaitoa yleensä sekä elvyttää kotiteollisuustoimintaa ja käsityöharrastusta.
Kiinteät kotiteollisuuskoulut, jotka olivat joko mies- tai naisoppilaita varten, olivat maataloushallituksen valvonnan alaisia.

Koulut

Kiinteässä miesten kotiteollisuuskoulussa oli puu- ja metallityöosasto tai jompikumpi niistä, ja naisten kotiteollisuuskoulussa oli kutoma- ja ompelutyöosasto tai jompikumpi niistä.
Kiinteän kotiteollisuuskoulun voi omistaa valtio, kunta, kotiteollisuusyhdistys tai muu tähän verrattava yhteisö taikka yksityinen henkilö. Valtioneuvosto päätti uusien koulujen perustamisesta.

Opetus

Kiinteän kotiteollisuuskoulun oppijakso voi olla yksi- tai kaksivuotinen kullakin osastolla, ja oppivuosi kesti kullakin osastolla yhdeksän kuukautta. Maataloushallitus määräsi koulun johtokunnan ehdotuksesta koulun oppivuoden alkamis- ja päättymisajan sekä salli erityisissä tapauksissa poikkeuksia oppivuoden pituuteen.
Koulussa opetettiin kullakin osastolla erikseen ammattitöitä, ammattitietoja, ammattipiirustusta sekä yhteisesti ammatillista laskentoa, kirjanpitoa ja kotiteollisuusliikeoppia. Yksityiskohtaisen opetusohjelman vahvisti maataloushallitus koulun johtokunnan ehdotuksesta.

Pääsyvaatimukset

Päästäkseen oppilaaksi kiinteään kotiteollisuuskouluun hakijan tuli olla vähintään 16 vuotta täyttänyt sekä esittää todistukset siitä, että hän oli hyvämaineinen, että hän oli terve ja vapaa tarttuvista taudeista, että hän oli suorittanut ylemmän kansakoulun oppimäärän ja että hänellä oli holhoojan suostumus, jos hän oli vajaavaltainen.
Yūgiri (1930)

Palvelus

Alus upotettiin 25. marraskuuta 1943.
Ernst Schüz

Ernst Paul Theodor Schüz (24. lokakuuta 1901 Markgröningen – 8. maaliskuuta 1991 Ludwigsburg) oli saksalainen lintutieteilijä.
Schüz opiskeli Tübingenin ja Berliinin yliopistoissa. Valmistuttuaan hän työskenteli Hannoverin ja Dresdenin luonnontieteellisissä museoissa. Vuonna 1929 hän liittyi Rossittenin lintuaseman henkilökuntaan. Hänet valittiin aseman johtajaksi 1936, jolloin hän aloitti laajamittaisen yhteistyön saksalaisten amatöörirengastajien ja aseman kesken. Hän kehitti kattohaikaran ja harmaahaikaran muuton tutkimusta, kottaraisten populaatiotutkimusta, aloitti suunnistautumistutkimuksen yhdessä Werner Rüppellin kanssa, ja muuttofysiologiset tutkimukset Paul Putzigin kanssa. Thienemannille uskollisena hän kaikin tavoin kehitti rengastusta yleisesti hyväksytyksi tieteelliseksi menetelmäksi.
Toinen maailmansota ja sitä seurannut alueluovutus Neuvostoliitolle katkaisi Schüzin uran Rossittenissa. Hän jatkoi lintuasematyöskentelyä vastaperustetulla Radolfzellin lintuasemalla, ja paljolti hänen ansiostaan asema yhdistettiin Max Planck -instituuttiin vuonna 1959.
Schüz oli tuottelias kirjoittaja. Jo 21-vuotiaana hän julkaisi kirjasen lintujen tarkkailijoille. Vuonna 1931 ilmestyi ensimmäinen muuttolintututkimus yhdessä Hugo Weigoldin kanssa. 1952 ja 1971 ilmestyivät Grundriss der Vogelzugskunden ensimmäinen ja toinen osa. Teos oli pitkään yksityiskohtaisin lintujen muutosta kirjoitettu teos. 1959 julkaistu Die Vogelwelt des südkaspischen Tieflandes kertoi Kaspianmeren eteläosan alangon linnustosta. Rudolf Drostin kanssa hän perusti kausijulkaisun Der Vogelzug, nykyisin Dir Vogelwarte.
Schüz oli British Ornithologists' Unionin kirjeenvaihtajajäsen vuodesta 1952 alkaen.
Paratiisikala

Koko ja ulkonäkö

Paratiisikala kasvaa noin 10 cm pitkäksi. Sen vartalo on punaisen ja sinisen kuviollinen. Värit muuttuvat kalan mielentilan mukaan tummemmiksi ja vaaleammiksi. Koiraan pyrstö ja evät ovat suuret liehukkeet, mutta eivät yhtä isot kuin taistelukalalla.

Alkuperä

Paratiisikala elää luonnossa Itä-Aasiassa Koreasta Pohjois-Vietnamiin, joissa, ojissa ja kastelukanavissa. Labyrinttielimensä avulla se pärjää vähähappisissakin lampareissa.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Paratiisikalat ovat melko aggressiivisia lajitovereitaan ja pienempiä kaloja kohtaan. Samassa akvaariossa ei voi yleensä pitää enempää kuin yhtä koirasta.
Kutuvalmis koiras rakentaa kuplapesän ja houkuttelee naaraan siihen. Kutemisen jälkeen koiras suojelee pesää poikasten kuoriutumiseen asti, ja hätistää naaraankin pois. Kotiakvaariossakin on melko helppoa saada kalat kutemaan, mutta poikasten kasvatus on haastavampaa, koska ne tarvitsevat hienojakoista ruokaa, mutta veden pitäisi silti pysyä hyvälaatuisena.

Vesiolot ja ravinto

Paratiisikala elää luonnossakin monenlaisissa vesissä, ja kestää monenlaisia lämpötiloja ja labyrinttielimensä takia vähähappisia olosuhteita. Aikuiset yksilöt pärjäävät lämpötiloissa 15-28 °C. Kalat innostuvat kutemaan veden lämmitessä yli 22 °C, mielellään lähelle 25 °C, kun taas poikasille sopii 20-24 °C.
Sopiva veden pH-arvo on 6–8, kovuus (dH) 5–19.
Luonnossa paratiisikalat syövät hyönteisiä, muita selkärangattomia, pikkukaloja ja niiden mätiä. Akvaariossa sille annetaan pakastettujen eläinten kuten surviaisentoukkien lisäksi hiutaleruokaa tai pieniä pellettejä.
Kuivasjoki

Nimityksiä

Joella on uoman eri osuuksilla eri nimet. Se alkaa Kuivasjärvestä Kuivasjoen nimisenä. Niemenlammen jälkeen sitä kutsutaan Ruonanjoeksi ja Ruonanlammen jälkeen Jarvanjoeksi. Ruonanjoen osuus on entisen lammen pohjaa, sillä jokea on viimeisen sadan vuoden aikana perattu kunnolla. Linnanlahden ja Ruonanlammen välinen osuus oli aikaisemmin yhtä pitkää lampea, mikä selittänee joen osuuden nimenkin. Alajuoksun osuuden nimitys liittyy maatilan nimeen, sillä hieman kauempana sijaitsee "Jarva" niminen talo  ja joen alajuoksun lähellä sijaitsee Jarvanneva ja Jarvankytö.
Vuden 1959 painetussa Vuorijärven peruskartassa käytetään myös yläjuoksun nimenä Jarvanjoki.

Maantietoa

Joki alkaa Kuivasjärvestä, jonka vedenpinnan korkeus on 136,0 metriä merenpinnan yläpuolella (mpy). Se laskee Linnanjärven eteläpäähän, jossa vedenpinnan korkeus on keskimäärin 120,5 metriä mpy. Joella on siten pudotusta 15,5 metriä. Ensimmäinen koski on loiva ja se sijaitsee 600 metriä luusuasta ja on 300 metriä pitkä. Yli 400 metriä alempana ennen Niemenlampea on jyrkempi Lamminkoski, joka on 200 metriä pitkä. Niemenlampi on 125,1 metriä mpy. Pudotusta on kertynyt kahdessa koskessa yhteensä 11 metriä. Ruonanlampeen mennessä laskua tulee lisää vain 10 senttimetriä, joten loput 4,5 metrin pudotuksesta syntyy 500 metriä pitkässä Hautalankoskessa ja lyhyessä Haapakoskessa.

Virkistyskalastus

Kuivasjoen koskissa on elänyt luontainen taimenkanta, jota vuoden 2004 koskenkunnostuksella pyrittiin vahvistamaan. Luvalliselle kalastukselle kosket avattiin vuonna 2006. Sallittu kalastusväline on lipalla tai perholla varustettu heittovapa. Koskia hallinnoi Linnankylän osakaskunta.

Historiaa

Vanhoissa pitäjänkartoissa 1840–1870-luvuilta on veistöt piirretty tarkasti näkyviin. Joen uoma oli 1800-luvulla paikoin paljon leveämpi kuin nykyään. Erityisesti Linnanlahden ja Ruonanlammen väli on yhtenäistä järveä. Kun jokea on myöhemmin perattu Ruonanlammen alapuolelta, on vedenpinta laskenut alemmaksi ja paikalla on nykyään jokimainen uoma.
Ylävirran Kuivasjoen ensimmäiselle koskelle oli piirretty rinnakkainen uoma, joka oikasi Myllyniemen poikki ja yhtyi kosken alapuolella olevaan suvantoon. Karttaan on myös piirretty myllyä merkitsevä karttamerkki tähän uomaan. Tuo suvanto ja vanhan uoman pohjalla kulkeva oja näkyvät vielä painetussa Vuorijärven peruskartassa vuodelta 1959.
1800-luvulla kulki maantie Sillanpään torpan kautta lähes samasta kohtaa, missä valtatie 3 kulkee nykyään. Sillanpään pellot ja varsinkin niityt olivat jo laajat. Linnanlahden ja Niemenlammen ympärillä sijaitsivat myös Ylilammin ja Alalammin talot ja vastarannalla eräs torppa. Joen itäranta oli autiota suomaata.
Vuonna 1910 rakennettiin Lamminkoskeen pato, joka muodosti pienen patoaltaan. Siinä pyöritettiin vesivoimalla myllyä ja sahaa. Myöhemmin siihen asennettiin sähkögeneraattori, jolla sähköistettiin toistakymmentä maataloa. Toiminta loppui 1960-luvulla. Sähkölinja tuo tänä päivänäkin virtaa samassa kohdassa seisovalle muuntajalle.
Thíva

Myöhempi historia

Alarikin johtamat gootit hyökkäsivät Boiotiaan ja Thebaan 300-luvulla jaa. Alue kärsi myös slaavien hyökkäyksistä. Bysanttilaiselle ajalle tultaessa paikalla oli vain vähän asukkaita. 600–700-luvuilla alue ei ollut täysin Bysantin hallinnassa slaavien kansainvaellusten vuoksi. Viimeistään 800-luvulle tultaessa Bysantin valta palasi. Kaupunki elpyi ja se toimi yhden theman pääkaupunkina. Sen bysanttilainen kukoistuskausi kesti 1100-luvulle. Kaupunki oli merkittävä kaupan keskus ja laajeni Kadmeian ulkopuoliselle tasangolle. Normannit valtasivat kaupungin vuonna 1147. Leon Sguros valtasi sen takaisin vuosisadan lopulla. Vuonna 1204 kaupunki päätyi neljännen ristiretken myötä latinalaisvallan alle. Kaupunki oli ensin burgundien, sitten katalaanien ja sitten firenzeläisten vallassa. 1400-luvulla kaupungissa oli noin 2 500 asukasta.
Osmanivallan alle Thíva, samoin kuin koko Boiotia, päätyi vuonna 1460. Kaupunki taantui jälleen, mutta säilyi muun muassa silkki- ja muun kangasteollisuuden keskuksena. Venetsian ja Turkin välisen sodan aikana vuonna 1687 venetsialaiset valtasivat kaupungin kreikkalaisten sissien avustuksella. Turkkilaisvalta palasi vuonna 1695. Thíva liittyi Kreikan vapaussotaan vuonna 1821 ja vapautui turkkilaisvallasta lopullisesti Pétran taistelussa vuonna 1829. Kaupungissa oli suuret maanjäristykset vuosina 1858, 1894 ja 1914, mitkä hidastivat sen kehitystä. Vähitellen kaupunki kuitenkin kehittyi maanviljelys- ja 1900-luvulla myös teollisuuskeskuksena.
Nykyinen Thívan kunta muodostui, kun Thíva, Plataiés, Thísvi ja Vágia yhdistyivät vuoden 2011 alussa Kallikrates-suunnitelman mukaisesti.

Nähtävyydet

Kaupungin nähtävyyksiin kuuluvat muun muassa muinaisen Theban rauniot sekä Thívan arkeologinen museo.
Zenith

Zenith SA on sveitsiläinen luksuskelloja valmistava yritys, jonka perusti Georges Favre-Jacot Le Loclen kaupungissa vuonna 1865. 
Zenithillä on maine laadukkaiden ja tarkkojen kellojen valmistajana. Se onkin voittanut 1 565 palkintoa tarkkuudestaan. Se on yksi harvoja sveitsiläisiä kellovalmistajia, joka valmistaa koneistonsa itse. Vuonna 1969 julkaistu El Primero -malli oli ensimmäisiä automaattisia kronografikelloja, ja sitä valmistetaan vieläkin. 
LVMH osti Zenithin vuonna 1999, ja siitä tuli LVMH:n tuote. Zenithin nykyinen toimitusjohtaja on Jean-Frédéric Dufour.
Stockmannin Moskovan tavaratalot

Stockmannilla (ven. Стокманн) oli 31. tammikuuta 2015 asti Venäjän pääkaupungissa Moskovassa neljä eri tavarataloa. Niistä yksi sijaitsi keskikaupungilla Metropolis-kauppakeskuksessa ja kolme muuta keskustan ulkopuolella sijaitsevissa kauppakeskuksissa; yksi kauppakeskus Mega Etelässä, yksi kauppakeskus Mega Pohjoisessa ja yksi kauppakeskus Mega Idässä. Lisäksi Smolenskajan tavaratalo lakkautettiin jo aiemmin. 
Tavaratalot siirtyivät pois Stockmannin omistuksesta Reviva Holdings Limited -yhtiölle 1. helmikuuta 2016 alkaen. Uusi omistaja aikoo siirtää tavaratalot omistamansa Debenhams-brändin alle vuoden 2018 alkuun mennessä.

Smolenskajan tavaratalo

Stockmann avasi ensimmäiset myymälänsä Moskovassa jo Neuvostoliiton aikana vuonna 1989, mutta ensimmäinen täysimittainen tavaratalo avautui Smolenskajalle vasta vuonna 1998. Näin se oli Stockmannin toinen täysimittainen tavaratalo ulkomailla Tallinnan tavaratalon jälkeen. Tavarataloa on avaamisen jälkeen laajennettu vuonna 2002.
Toukokuussa 2008 Stockmann joutui sulkemaan tavaratalon vuokranantajien laittoman toiminnan vuoksi. Siitä huolimatta, että Moskovan kansainvälinen välitystuomioistuin ratkaisi Smolenskajan tavaratalon vuokrakiistan Stockmannin eduksi, lopettivat vuokranantajat sähkönjakelun Stockmann-tavarataloon ja tekivät toiminnallaan tavaratalon aukipitämisen mahdottomaksi. Smolenskajan tavaratalon korvikkeeksi avattiin kuitenkin helmikuussa 2009 Venäjän uusin Stockmann Moskovan uudessa Metropolis-kauppakeskuksessa.
Tavaratalon kellarikerroksessa sijaitsi elintarvikkeita myynyt Herkku-osasto (ven. Gastronome) sekä kioski, joka myi lehtiä ja tupakkatuotteita.
Ensimmäisessä kerroksessa sijaitsivat miesten pukeutuminen, aluspukeutuminen, sukat ja asusteet, kosmetiikka, laukut, palvelupiste sekä löytötavarat. Toisessa kerroksessa sijaitsivat naisten pukeutuminen, aluspukeutuminen, sukat ja asusteet, nuorten pukeutuminen sekä lasten pukeutuminen. Kolmannessa kerroksessa oli kodin tuotteiden myymälätilat, joissa myytiin kodin tekstiilejä, keittiötuotteita sekä leluja.

Moskovan muut Stockmann-tavaratalot

Vuonna 2004 Stockmann avasi Moskovassa kaksi uutta tavarataloa Ikealta vuokratuissa tiloissa. Mega Etelän tavaratalo aloitti toimintansa 17. huhtikuuta ja Mega Pohjoisen 15. joulukuuta. Vuonna 2006 avattiin uusi tavaratalo Moskovan kaakkoispuolella sijaitsevaan Mega Itä -kauppakeskukseen. Stockmann aikoi alun perin sulkea Mega-keskusten tavaratalot, mutta päätti sittemmin luopua koko Venäjän liiketoiminnasta ennen niiden lopullista sulkemista. Uusi omistaja päätti jatkaa myös Mega-keskusten tavaratalojen toimintaa.

Stockmannin muut myymäläketjut Moskovassa

Tavaratalojen lisäksi Stockmannilla on ollut liiketoimintaa Moskovassa Seppälä- ja Bestseller-myymäläketjujen kautta.
Tomáš Špidlík

Tomáš Špidlík (17. joulukuuta 1919 – 16. huhtikuuta 2010) oli tšekkiläinen kardinaali. Hän oli pappisvihkimyksensä 22. elokuuta 1949 saanut jesuiitta. 
Špidlík ylennettiin kardinaaliksi 21. lokakuuta 2003; hän oli silloin jo 83-vuotias, joten hänellä ei ollut koskaan mahdollisuutta äänestää konklaavissa uuden paavin valinnassa.
Toimituskielto

Toimituskielto (kreik. Αφορισμος, aforismos, lat. Suspensio) on kanonista oikeutta soveltavissa kirkoissa, kuten ortodoksisessa ja roomalaiskatolisessa kirkossa, kurinpitotoimenpide, jonka aikana pappi tai diakoni ei saa käyttää papillista arvoa osoittavia tunnuksia tai toimittaa kirkon pyhiä toimituksia. Toimituskielto voi olla täydellinen, jolloin kaikki toimitukset ovat kiellon kohteeksi joutuneelta papiston jäseneltä kiellettyjä, tai osittainen, jolloin vain tietyt toimitukset ovat kiellettyjä. Toimituskiellon aikana pappi pysyy papiston jäsenenä, ja toimituskiellon purkamisen jälkeen pappi voi toimia papillisissa tehtävissä kuten aikaisemminkin. Toimituskielto on kurinpitotoimenpiteenä lievempi kuin ekskommunikaatio tai kielto osallistua jumalanpalvelukseen. Katolisen ja ortodoksisen kirkon lisäksi myös muun muassa anglikaanisessa ja episkopaalisessa kirkossa on käytössä toimituskielto.

Historia

Toimituskiellosta on kirjallisia lähteitä Cyprianuksen (k. 258) ajoista lähtien. Neokesarean kirkolliskokouksen (314–325) kanoneissa määrätään pysyvä toimituskielto tietyistä rikkeistä ja neljännessä kirkolliskokouksessa Karthagossa kanoneissa määrätään osittainen toimituskielto, joka kieltää piispaa vihkimästä pappeja.

Toimituskielto Suomen ortodoksisessa kirkossa

Suomen ortodoksisessa kirkossa lain ortodoksisesta kirkosta perusteella hiippakunnan piispa voi määrätä papin tai diakonin toimituskieltoon enintään kuudeksi kuukaudeksi, jos tämä "opettaa, liittää saarnaansa tai levittää mielipiteitä, jotka ovat vastoin kirkon tunnustusta tai kanonista rakennetta" tai ei käyttäydy työtehtävissään ja niiden ulkopuolella "asemansa edellyttämällä tavalla". Tätä pidemmistä toimituskielloista tai pappeuden menettämisistä tai palauttamisista päättää piispainkokous hiippakunnan piispan esityksen pohjalta.
Järjestöbarometri

Järjestöbarometri on vuosittain ilmestyvä julkaisu, joka seuraa sosiaali- ja terveysjärjestöjen toimintaa ja toimintaedellytysten kehitystä. Järjestöbarometri tuottaa tietoa mm. järjestöjen vapaaehtois- ja ammatillisesta toiminnasta sekä palvelutuotannosta, rahoituksesta ja henkilöstöstä. Keskeistä aineistoa ovat järjestöjen omat ennakoinnit järjestötoiminnan tulevaisuuden haasteista ja toiminnan painopisteiden muutoksista. Lisäksi barometri tuottaa aikasarjoja ja pysyvien teemojen lisäksi vuosittaisia erityisteemoja ajankohtaisista aiheista. Järjestöbarometrin kyselyaineistoina ovat kaikkien alan valtakunnallisten järjestöjen toiminnanjohtajille sekä paikallisyhdistyksille tehdyt kyselyt. Paikallisista yhdistyksistä on koottu yli 2 000 yhdistyksen koko maan ja kaikkia toimialat kattava otos, jota seurataan vuosittain. Kyselyaineistojen lisäksi keskeisen aineiston muodostavat sekä Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskuksen tilastot järjestöjen rahoituksesta ja henkilöstöstä että Suomen Virallinen Tilasto yksityisestä palvelutuotannosta. Järjestöbarometri seuraa myös järjestöjen alueellisten työntekijöiden arvioita järjestötoiminnasta sekä tuottaa yhdistysrekisteriin perustuvaa tietoa uusista rekisteröitävistä alan yhdistyksistä. Järjestöbarometrin julkaisee Sosiaali- ja terveysturvan keskusliitto ja sen rahoittaa Sosiaali- ja terveysjärjestöjen avustuskeskus.
Jeongseon Alpine Centre

Rinteet ja hissit

Jeongseon Alpine Centressä on neljä laskettelurinnettä ja hiihtohisseinä toimivat yksi gondolihissi ja kolme tuolihissiä. Laskettelurinteistä FIS:n sertifioimia ovat miesten ja naisten vauhtilajirinne Jeongseon Downhill sekä alppiyhdistetyn pujottelurinne Jeongseon Slalom.
Kovaotteiset miehet

Vastaanotto

The New York Timesin kriitikot valitsivat Kovaotteiset miehet vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta.
Hilarie Burton

Hilarie Ross Burton (s. 1. heinäkuuta 1982 Sterling Park, Virginia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan muun muassa roolistaan Peyton Sawyerina televisiosarjassa Tunteet pelissä. Burton on myös toiminut VJ:nä MTV:llä.
Burton on seurustellut vuodesta 2009 lähtien näyttelijä Jeffrey Dean Morganin kanssa. Parilla on maaliskuussa 2010 syntynyt poika.
Kankareenjärvi

Rannat

Järven rannat vaihtelevat karusta kangas- ja kalliomänniköstä märkään nevaan. Osa männikköisistä ja kallioisista rannoista järven länsipäässä on mökki- tai uimarantakäytössä. Järvellä on suultaan soinen laskuoja luoteeseen, ja siihen laskee lounaasta, pohjoisesta ja koillisesta eri kokoisia ojitettuja suopainanteita, joiden korkeus rannassa on lähellä järven pintaa.

Valuma-alue

Järven luusuassa luoteessa sekä järven luonaiskulmassa, jossa on järveen laskeva suopainanne, on rämeitä, joiden nevareunukset ovat luhtaisia ja rahkasammalta kasvavia. 
Kolmas alava, rannassa nevasta ja sisemmällä puustoisesta suosta muodostuva  suopainanne on järven koilliskulmassa. Siihen laskee idästä kallioselänteiden välisestä noin kilometrin pituisesta ja parisataa metriä leveästä painanteesta ojitettu Isossuo, jonka keskiosassa vielä on hiukan mäntyrämettä.
Pohjoisesta järveen laskee lisäksi korkeudeltaan lähellä järven pintaa oleva erillinen pieni avosuo, jota yhdistää järveen alava puustoinen suopainanne.

Vesistösuhteet

Järven laskuojasta muodostuu Kankareenjärven laskujoki Purilanjoki. Se on pienen rannikkovesistön muodostava joki, joka laskee Halikonlahteen hiukan Halikonjoen ja Uskelanjoen suitten länsipuolella.

Historia

Paleobotanisten tutkimusten mukaan Kankareenjärveä on käytetty vuosisatojen ajan pellavan liotuspaikkana.
Valeteloitus

Valeteloituksien käyttö oli yleisintä Etelä-Amerikan sisällissotien ja kapinoiden aikaan 1800-luvulla ja 1900-luvun alussa. Uhrit pakotettiin katsomaan yhtä tai useampaa teloitusta ampumalla, jonka jälkeen heidät vietiin muka teloitettavaksi. Kiväärit tähdättiin uhrin ohitse tai ne ladattiin paukkupatruunoin. Menetelmä oli toisinaan liiankin tehokas: monet uhrit kuolivat sydänkohtaukseen.
Menetelmää on kutsuttu erääksi julmimmaksi kidutuskeinoiksi, sillä ensimmäisen valeteloituksen jälkeen uhri on jatkuvasti epävarma kohtalostaan. Valeteloituksen katsotaan murentavan ihmisen persoonallisuuden. Keinoa käytetään usein vain rankaisemiseen, ei niinkään tunnustuksen aikaansaamiseksi.
Valeteloitukseen verrattavaa menetelmää lukea armahdus vasta juuri ennen kuolemaantuomion täytäntöönpanoa on käytetty ainakin Isossa-Britanniassa ja keisarillisella Venäjällä. Kuuluisin tällaisen tapahtuman kuvaus lienee Pierre Bezuhovin armahdus Leo Tolstoin Sodassa ja rauhassa. Kuvaus perustui todelliseen keisari Nikolai I:stä vastaan kapinoideiden dekabristien kuolemantuomioiden muuntoon, joka kuitenkin tehtiin useita päiviä ennen suunniteltua teloitusta. Myös kirjailija Fjodor Dostojevski koki valeteloituksen, jonka on arveltu vaikuttaneen syvästi hänen tuotantoonsa. Kirjassaan Idiootti Dostojevski kuvaa järkyttävästi kuolemaantuomitun viimeisiä ajatuksia.
Potamon Aleksandrialainen

Potamon Aleksandrialainen (muinaiskreikaksi Ποτάμων) oli roomalaisella ajalla elänyt hellenistinen filosofi. Hän oli kotoisin Aleksandriasta.
Diogenes Laertioksen mukaan Potamon oli ”jokin aika sitten” perustanut eklektisen filosofisen koulukunnan. Sudan mukaan Potamon eli kuitenkin keisari Augustuksen aikana (ensimmäisen vuosisadan eaa. lopussa), mikä viittaisi siihen, että Diogenes todennäköisesti kopioi ilmaisun sellaisenaan käyttämästään lähteestä.
Diogeneen mukaan Potamon yhdisteli eri filosofikoulukuntien (platonismi, peripateettisuus, stoalaisuus jne.) opetuksista niitä oppeja, jotka miellyttivät häntä eniten. Hän kirjoitti teoksen Alkeisoppi, jossa hän esitti, että totuuden kriteereitä ovat toisaalta sielun hallitseva osa (hēgemonikon) ja toisaalta havainto. Kaikkeuden perustoina hän piti ainetta, aikaansaavaa syytä, kvaliteetteja ja paikkaa, koska niiden kautta selviää, mistä ja minkä kautta jokin on tehty sekä millainen ja missä se on. Kaiken toiminnan päämäärä oli hyveellinen elämä.
Sudan mukaan Potamon kirjoitti kommentaarin Platonin Valtioon. Potamon Aleksandrialaista ei voida yhdistää siihen Potamoniin, jonka Porfyrios mainitsee teoksessaan Plotinoksen elämä.