Hilja Riipinen

Elämäkerta

Riipisen vanhemmat olivat maapoliisi Kristian Miklin ja Anna Charlotta Kärnä. Hän tuli ylioppilaaksi vuonna 1902 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1910. Riipinen oli venäjän kielen stipendiaattina Moskovassa 1905, 1909 ja 1914. Riipisen opiskelutovereita ja myöhempiä opettajakollegoja olivat tuleva Lotta-Svärd -järjestön ylijohtaja Fanni Luukkonen ja myöhempi Suomen kansanvaltuuskunnan jäsen ja SDP:n kansanedustaja Hilja Pärssinen. 1930-luvulla Riipinen ja Pärssinen ottivat useita kertoja kiivaasti yhteen eduskunnassa.
Riipinen oli ammatiltaan oppikoulun opettaja ja rehtori. Hän oli Lapuan yhteiskoulussa opettajana vuodesta 1906, koulun johtajana vuodesta 1912, virkaa tekevänä rehtorina vuodesta 1927 ja rehtorina vuodesta 1929. Hän kiinnostui politiikasta Suomen itsenäistyttyä ja tuki sisällissodan aikana voimakkaasti valkoisia joukkoja. Uskonnollisena ja raittiina siveyden puolestapuhujana hän näki Neuvostoliiton ja kommunismin edustavan paholaista maan päällä ja toimikin hyvin voimakkaasti näitä vastaan. Hän oli mukana Lapuan liikkeessä alusta lähtien ja liikkeen kannatuksen voimalla pääsi myös eduskuntaan 1930 kokoomuksen listoilta. Hän oli yksi IKL:n perustajajäsenistä ja kokoomuksesta loikattuaan myös sen kansanedustaja vuosina 1933–1939. Hän oli IKL:n ainoa näkyvä naispoliitikko. Suomen hävittyä jatkosodan Neuvostoliitolle Riipinen etsi syitä tappioon Raamatusta ja varsinkin Johanneksen ilmestyskirjasta. Sodan jälkeen Riipinen palasi opettajan ja rehtorin tehtäviinsä Lapuan yhteiskouluun. Hänelle myönnettiin kouluneuvoksen arvonimi vuonna 1953, jolloin hän siirtyi eläkkeelle.
Isänmaallisessa kansanliikkeessä Riipinen kuului puolueen oikeaan laitaan lähinnä Elias Simojoen kanssa. Sisäpoliittisten olojen rauhoituttua molemmat putosivat eduskunnasta vuoden 1939 vaaleissa IKL:n tappion myötä. Valtioneuvos Karl-August Fagerholm kirjoitti myöhemmin muistelmissaan Hilja Riipisen olleen hänen tapaamistaan poliitikoista fanaattisin, "ja kun poliittinen naishenkilö on fanaattinen, hänen fanaattisuudellaan ei ole äärtä eikä laitaa". Jyrkän ja hyökkäävän esiintymisensä vuoksi Riipinen sai vuonna 1934 väliaikaisen porttikiellon eduskunnan puhujanpönttöön.
Hilja Riipinen ihaili avoimesti Saksan ja Italian johtajia Adolf Hitleriä ja Benito Mussolinia, mitä hän ei koskaan myöhemminkään katunut. Lähes täydellisesti saksan hallinnut Riipinen vieraili Saksassa vuonna 1934 ja kirjoitti Ajan Suunta -lehteen hurmioituneen matkakuvauksen. Saksan ja Neuvostoliiton välinen Molotov–Ribbentrop-sopimus elokuussa 1939 oli Riipiselle suuri järkytys ja pettymys, mutta jatkosodan alkuvaiheet kesällä ja syksyllä 1941 hän koki "Suomen suurena aikana". Vielä keväällä 1945 Riipinen kannatti sodan jatkamista Saksan rinnalla. Poliittisten olojen muututtua sotien jälkeen Riipinen pelkäsi joutuvansa vangituksi ja piti sen varalta ladattua pistoolia työpöytänsä laatikossa.
Hilja Riipinen valittiin Lotta Svärd -järjestön keskusjohtokuntaan vuonna 1924 ja hän sai lisätyksi järjestön periaatteisiin kodin ja isänmaan rinnalle uskonnon. Tätä periaatetta tulkittiin niin tiukasti, että järjestön jäsenyys tuli mahdolliseksi juutalaisille, islaminuskoisille ja siviilirekisteriin kuuluville vasta talvisodan jälkeen. Vuonna 1936 Riipinen syrjäytettiin Lotta Svärdin keskusjohtokunnasta ja Lotta Svärd -lehden päätoimittajan paikalta, koska hänen katsottiin politikoineen liian näkyvästi IKL:n puolesta. Kansallisen yksimielisyyden nimissä hän palasi Lotta Svärdin keskusjohtokuntaan välirauhan aikana ja oli sen jäsenenä järjestön lakkauttamiseen saakka. 
Hilja Riipinen oli naimisissa vuodesta 1911 Jyväskylän opettajaseminaarin voimistelun ja terveysopin lehtorin Heikki Aleksi Riipisen (1883–1957) kanssa. Heillä oli kaksi tytärtä, jotka kuolivat nuorina ennen äitiään ilmeisesti perinnölliseen sydänsairauteen. Hilja Riipinen itse kuoli ilman lastenlapsia, yksinäisenä ja eristäytyneenä tammikuussa 1966. Pari kuukautta myöhemmin sai ensiesityksensä Arvo Salon kirjoittama Lapualaisooppera, jossa Riipisellä oli yksi päärooleista.

Muuta

Veikko Vennamon ohella Hilja Riipinen on ainoa kansanedustaja, joka on jouduttu poistamaan puhemiehen kehotuksesta eduskunnan istuntosalista.
Riipinen kuului toisen sortokauden aikana suomettarelaisiin eli myöntyvyyssuunnan kannattajiin. Ennen maaliskuun vallankumousta hän oli ihaillut keisarillisen Venäjän kulttuuria.
Riipinen kannatti Mäntsälän kapinaa ja sen kukistuttua hän ilmaisi avoimesti pettymyksensä presidentti P. E. Svinhufvudin toimintaan.
Erkki Vasaran väitöstutkimuksen mukaan Riipinen kannatti eugeniikkaa ja katsoi, että ”henkisesti tahi ruumiillisesti rappiolla olevat eivät kelpaa tulevien sukujen perustajiksi”. Riipinen näki maailman taistelutantereena, jossa vastakkain olivat ”yleismaailmallisuususko neuvostojuutalais-moskovalais-merkeissä” ja ”patriotismi-isänmaallisuus”. Juutalaisia hän piti ahneina, rikkaina, isänmaattomina kiskureina.
Riipinen oli myös naisasianainen ja raittiusliikkeen kannattaja. Hän kannatti muun muassa naispappeuden sallimista.