google/wiki40b huggingface dataset:
Antero Alpola

Antero Aatos Väinämö Alpola (19. helmikuuta 1917 Kaavi – 11. syyskuuta 2001 Kerava) oli Yleisradion ajanvieteohjelmien pitkäaikainen toimittaja ja esimies. 
Alpola kirjoitti ylioppilaaksi 1938. Hän joutui sekä talvi- että jatkosotaan ehtien välirauhan aikana 1940-1941 opiskella vuoden Helsingin yliopistossa. Hän avusti Yleisradiota vuodesta 1937 lähtien käsikirjoituksilla. Alpola voitti sekä puolustusvoimien että Yleisradion ajanvieteohjelmien kirjoituskilpailujen ensimmäiset palkinnot 1943.
Alpola tarjosi radiolle parodista jännityskuunnelmaa Kalman-karman mysteerio 1945. Yleisradion teatteripäällikkö Matti Kurjensaari, joka etsi uutta työntekijää yhtiön ainoaan ajanvietetoimittajan virkaan, mieltyi Alpolan ”älylliseen tyyliin”. Työnäytteeksi virkaa varten Alpola kirjoitti kuunnelman Luulot pois eli Ville Vastamäki, onnettoman ikäluokan mies, jossa sota-aikaa tarkasteltiin satiirisessa valossa. Kuunnelma meni välittömästi tuotantoon ja siihen ihastui itse Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoki ja niin Alpola nimitettiin Yleisradion teatteriosaston ajanvietetoimittajaksi.
Ajanvietetoimittajana Alpolan vastuualueena oli yhtiön viihdeohjelmien tuottaminen. Hän oli vuosikymmenen ajan yhtiön ainoa ajanvietteestä vastaava toimittaja, kunnes 1956 Aune Haarla (Ala-Tuuhonen) nimitettiin toiseksi. Kun 1970 radioteatteri ja ajanviete erotettiin toisistaan ja Yleisradiolle perustettiin oma radiopuolen ajanvieteosasto, Alpolasta tuli sen päällikkö. Hän työskenteli yhtiössä eläkkeelle jäämiseensä 1977 asti ja osallistui vielä senkin jälkeen radiotyöhön freelancerina.
Alpolan tunnetuin työ on radiohupailu Kankkulan kaivolla, jota hän kirjoitti vuosina 1958–1970 yhdessä Haarlan kanssa. Ohjelman studio-orkesteriksi koottiin Alpolan aloitteesta humppa-humppa-orkesteri Pumppu-Veikoiksi ristitty kokoonpano (myöhemmin nimeksi vakiintui Humppa-Veikot), joka soitti 1930-luvun fokseja Kullervo Linnan johdolla, laulusolistina Teijo Joutsela. Sana ”humppa” on ilmeisesti Alpolan keksintöä ja johdettu onomatopoeettisesti tuuban äänestä; myöhemmin se vakiintui tarkoittamaan koko Pumppu-Veikkojen soittamaa musiikkilajia.
Yksi Alpolan "tuotemerkeistä" oli Aatonaaton joululahjavalvojaiset, joissa esiintyjinä olivat muun muassa Aune Haarla Jouluakkana ja Hannes Häyrinen. Ohjelmaa juonsi Alpola itse, ja se lähetettiin 36 jouluaaton aattona 1956–1991.
Alpola ehti olla pitkän uransa aikana muun muassa Pertti "Spede" Pasasen esimies. Pasanen kuoli vain neljä päivää ennen Alpolaa.
Alpola kirjoitti muistelmateoksen Viihdevuosien vilinässä. Radiokauteni ensimmäinen puoliaika 1945–1960. (Karisto 1988). Toiseksi osaksi tarkoitettu ”toinen puoliaika” (vuoteen 1977) jäi julkaisematta. Alpola kirjoitti lisäksi pakinakokoelman Poudalla sataa harvoin (Gummerus 1958) ja toimitti koululaiskaskukokoelman Opin sauna autuas aina (Tammi 1984).
Elsi Borg

Elsi Naemi Borg (3. lokakuuta 1893 Nastola – 30. joulukuuta 1958 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hänen suunnittelemiaan rakennuksia ovat mm. Helsingin Lastenlinna, Taulumäen kirkko Jyväskylässä, Pirkanpohjan taidekeskuksen Sininen talo Ähtärissä sekä Teuvan kirkko. Lisäksi hän on ollut suunnittelemassa Viipurin sotilassairaalaa yhdessä Olavi Sortan kanssa.
Lemun kirkon sankarihautausmaan muistomerkki on hänen teoksensa vuodelta 1949.
Elsi Borgin puoliso oli taidemaalari Anton Lindforss. Borgin veli oli arkkitehti Kaarlo Borg ja sisaria olivat taidegraafikko ja piirustuksenopettaja Ester Borg ja kansanedustaja Margit Borg-Sundman.
La Muette de Portici

Oopperan historia

Oopperan libreton pohjana oli vapaustaistelija Tommaso Anellon Napolissa vuonna 1647 nostattama kapina Espanjan varakuningasta vastaan. Kapina oli voitokas, mutta Anello itse sai siinä surmansa. Libretto käsitteli aihetta kuitenkin niin vapaasti, että kaikkein oleellisinta lukuun ottamatta alkuperäisistä tapahtumista ei ollut oopperassa paljonkaan jäljellä.
Ooppera koki ennennäkemättömän menestyksen, kun se esitettiin Pariisissa Pelletier-kadun teatterissa 28. helmikuuta 1828. Pariisissa oopperaa esitettiin kaikkiaan 505 kertaan vuoteen 1882 mennessä ja Berliinissäkin 285 kertaa vuoteen 1898 mennessä.
Teos kuvaa isänmaallisuuden ja vapaudenkaipuun viriämistä — kaikki eräänlaisena freskona napolilaisten joutuessa kärsimään espanjalaisten sortoa.
La Muette de Portici on Auberin koomisiin oopperoihin verrattuna epäyhtenäisempi, leikkisyys ja vakavuus ovat sen partituurissa toisinaan pahasti ristiriidassa. Toisaalta muiden muassa Richard Wagner piti sitä mestariteoksena ja hän ylisti etenkin orkesterin käsittelyä siinä. Ooppera on kuitenkin nykyisin painunut lähes täydelliseen unohdukseen. Vain Marseillessa yritettiin sen esittämistä vuonna 1991, mutta esitys ei ollut kovinkaan suuri menestys ja se ei toiminut edes tekohengityksenä.
Suomessa ooppera esitettiin ensimmäisen kerran Helsingissä vuonna 1841, suomen kielellä vuonna 1874.

Bryssel 25.8.1830

Oopperan esitys Brysselin Théâtre de la Monnaiessa 25. elokuuta 1830 eli Alankomaiden kuninkaan Vilhelm Oranialaisen 59. vuosipäivän juhlallisuuksien yhteydessä laukaisi tapahtumaketjun, joka johti Belgian itsenäistymiseen Alankomaiden herruudesta. Kun lavalla laulettiin aariaa pyhästä isänmaanrakkaudesta (Amour sacré de la patrie), katsojat nousivat seisomaan ja ryntäsivät kadulle. Tapahtumaa pidetään Belgian vallankumouksen ja itsenäisyystaistelun alkuna.
Simelius

Simelius on suomalainen suku, joka tunnettiin pitkään varsinkin pappissukuna, mutta josta on 1900-luvulla tullut muidenkin alojen vaikuttajia. Osa suvun jäsenistä on suomentanut nimen muotoon Simojoki.

Historia

Suku on alkujaan Pohjois-Pohjanmaalta ja sen arvellaan asettuneen noin 1400–1500-luvulla Raahen ja Saloisten tienoille, mahdollisesti jo sitä ennen Kalajokilaaksoon. Nimi on johdos vanhasta henkilön- ja talonnimestä Simi (lyhenne Simeonista) ja Saloisten Savonlahden Similän taloa on arveltu alkuperäiseksi kantataloksi, josta olisivat lähtöisin muutkin Pohjois-Pohjanmaan Simi- ja Simelius-nimiset suvut. Sen sijaan eräiden suvun jäsenten 1900-luvun alussa ottaman suomenkielisen nimen viittaus Simojokeen ei sisällä mainittavaa yhtymäkohtaa suvun historiaan.
Suvun varhaisin tunnettu jäsen on Johan Simi -niminen porvari, jonka tiedetään asuneen Raahessa vuonna 1677. Hänen pojanpoikansa Henrik Simelius (1677–1716) oli suvun ensimmäinen pappi ja myös ensimmäinen, joka käytti nimestään latinalaistettua muotoa Simelius. Hänen jälkeläisissään oli noin 30 pappia sekä runsaasti lukkareita. Alkuperäisten pappishaarojen sammuttua 1800-luvulla suvun myöhemmät merkittävät papit olivat lukkarien jälkeläisiä. Monista muista Suomen vanhoista pappistaustaisista sivistyssuvuista poiketen pappistraditio on elänyt nykypäivään saakka Simelius–Simojoen suvussa.
Ole Wasz-Höckert

Bror Ole Wasz-Höckert [uːle vas'hökkärt] (28. elokuuta 1918 Helsinki – 23. lokakuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen lastenlääkäri, professori ja kansanedustaja. Hän edusti Ruotsalaista kansanpuoluetta Helsingin vaalipiiristä 1983–1991. Presidentin valitsijamies Ole Wasz-Höckert oli 1988. Lastentautien lääkärinä uransa tehnyt Wasz-Höckert toimi Oulun yliopiston lastentautiopin professorina vuosina 1964–1972 ja Helsingin yliopiston lastentautiopin ruotsinkielisenä professorina vuosina 1972–1985.

Elämä ja ura

Ole Wasz-Höckertin äiti oli Maria Marcella Schmidt ja isä eläinlääkäri, jääkärieläinlääkintäluutnantti Arne Höckert, joka hukkui pian Olen syntymän jälkeen matkalla Dresdeniin laivan ajettua miinaan Viron rannikolla. Arne Höckert oli kaksikielisestä (suomi ja ruotsi) perheestä. Hän oli avioitunut Dresdenissä eläinlääketieteellisessä opiskellessaan saksalaisen Schmidtin kanssa ja aviopari oli saanut jo yhden pojan ennen Olen syntymää vuonna 1914. Sotaorvoksi jääneen Olen adoptoivat vuonna 1920 Dresdenistä valmistunut eläinlääkäri Hugo Wasz ja hänen vaimonsa Dagmar Tyyne Lukander, joka oli Helsingin poliisipäällikön tytär. Ole Wasz-Höckert varttui Uudessakaupungissa.
Wasz-Höckert tuli ylioppilaaksi Ruotsalaisesta normaalilyseosta 1937, aloitti lääketieteen opinnot Helsingin yliopistossa 1938 ja liittyi lääkintäsuojeluskuntaan. Jo heti talvisodan ensimmäisenä päivänä hänet nimitettiin Väestönsuojelun paikallisen ensiapuryhmän johtajaksi. Seuraavien sotavuosien aikana hän toimi yhteensä neljän vuoden ajan lääkintäupseerina etulinjassa. Hänen sotilasarvonsa oli lääkintäluutnantti (1943).
Sodan jälkeen 1950-luvulla Wasz-Höckert uudisti lasten tuberkuloosihoidon Suomessa. Sittemmin hän toimi lastentautiopin ja lastenklinikan organisoijana. 1980-luvun alun rauhanliikkeessä Ole Wasz-Höckert tuli tunnetuksi Lääkärit ydinsotaa vastaan -järjestön Suomen toimikunnan puheenjohtajana 1981–1995. WHO:n ja UNICEFin asiantuntijatehtäviä hänellä on ollut vuodesta 1949. Wasz-Höckert toimi YK:n 2. aseidenriisunnan erikoisistunnon kokousedustajana New Yorkissa 1982.
Wasz-Höckert väitteli tohtoriksi vuonna 1950 ja sai lastentautien erikoislääkärin pätevyyden 1951. Hän julkaisi useita lukuja käsi- ja oppikirjoissa, monografioita sekä yli 250 tieteellistä alkuperäisartikkelia, kongressireferaattia ja muuta kirjoitusta kansainvälisissä sarjoissa.
Waz-Höckertin puoliso vuodesta 1940 oli hammaslääkäri Nina Gorbatow, perheeseen syntyi neljä lasta.
Uudenkaupungin satama

Uudenkaupungin satama eli Hepokarin satama (LOCODE: FI UKI) on Uudessakaupungissa, Varsinais-Suomessa sijaitseva satama. Sataman maksimisyvyys on 8,5/10 metriä ja laitureita siellä on viisi. Sataman toiminta muodostuu pääasiassa ro-ro-liikenteen viennistä ja tuonnista. Vuonna 2004 sataman liikevaihto oli 1 400 000 euroa ja henkilökunnan lukumäärä oli neljä. Satamapäällikkönä Uudenkaupungin satamassa toimii Esa Soini.

Historia

Uusikaupunki perustettiin vuonna 1617. Yksi syy kaupungin perustamiseen oli hyvät satamaolosuhteet. Kaupunkia perustettaessa sille myönnettiin verovapaus kymmeneksi vuodeksi. Tämän vuoksi alueelle tuli paljon talonpoikaispurjehtijoita ja maakauppiaita. Kaupungin ollessa Ruotsin hallinnassa, saivat uusikaupunkilaiset purjehtia ainoastaan Itämeren satamiin. Vuonna 1830, Uudenkaupungin ollessa Venäjän vallan alla, sai kaupunki rajoittamattoman tapulioikeuden. Näin laivat saattoivat purjehtia mihin satamaan maailmassa tahansa. Uusikaupunkilaiset porvarit alkoivat kuljettaa Välimerelle puutavaraa, tuoden palatessaan takaisin suolaa paluulastina.
1800-luvun lopulla, tehokkaan sahateollisuuden kehityttyä, loppui puutavaran menekki ja lautatavaran hinta putosi niin paljon, että sen kuljettaminen purjelaivoilla ei ollut kannattavaa. Kauppapurjehdus alkoikin muuttua rahdinkuljetukseksi. Kun purjelaivakausi päättyi, alkoivat Uudenkaupungin naapurikaupungit kasvaa, kun taas Uudenkaupungin kehitys hidastui.
1960-luvulla, uuden kaupunginjohtajan, autotehtaan ja lannoitetehtaan myötä alkoivat kaupunki ja satama jälleen kasvaa ja kehittyä. Hangonsaareen vievän Uudenkaupungin radan sivuraiteen päähän perustettiin tuolloin myös Hepokarin seisake. Se avattiin liikenteelle 23.5.1961, mutta seisake lakkautettiin jo reilun vuoden kuluttua, 14.8.1962.
Conchita Bautista

Conchita Bautista (s. 27. lokakuuta 1936 Sevilla) on espanjalainen laulaja ja näyttelijä, joka on edustanut maataan Eurovision laulukilpailussa kahdesti. Vuonna 1961 hän esitti kappaleen ”Estando contigo” ja sijoittui 16 kilpailijan joukossa yhdeksänneksi. Vuonna 1965 hän kilpaili kappaleella ”¡Qué bueno, qué bueno!” sijoittuen jaetulle viimeiselle sijalle nollalla pisteellä.
Kitarisa

Kitarisa (lat. tonsilla pharyngea) on imukudosta sisältävä rauhanen, joka sijaitsee nenänielun yläosassa. Sillä on sama tehtävä kuin nielurisoilla ja kielirisalla: se suojaa elimistöä tappamalla nenänieluun saapuvia viruksia ja bakteereita. 
Jos kitarisa on jatkuvasti tulehtunut, sen toiminta kääntyykin haitalliseksi: risasta erittyy nenänieluun lisää bakteereita, jotka aiheuttavat korva-, poskiontelo- ja keuhkoputkentulehduksia. Kitarisa voidaan myös leikata pois, jos se turvottuaan tukkii yhteyden nielusta korvatorveen tai ilman kulun nenäontelosta nieluun.
ProAgria

ProAgria on suomalainen valtakunnallinen maatalousalan neuvonta- ja kehittämisorganisaatio. ProAgria tarjoaa palveluja maatalous- ja maaseutuyrittäjille ympäri Suomen sekä tekee tiivistä yhteistyötä koko elintarvikeketjun eri toimijoiden kanssa.
ProAgrian toimialoja ovat maito ja nurmi (lypsykarjatilojen kehittäminen), kasvi (kasvintuotannon kehittäminen), liha (sika-, lihanauta-, lammas- ja vuohitilojen tuotannon kehittäminen), hevoset (hevostilojen kehittäminen), matkailu ja ruoka, elintarvikkeet, urakointi, hyvinvointi, kalat ja kalavesialueet, luomutuotanto ja muu yritystoiminta.
ProAgria-ryhmään kuuluvat alueelliset ProAgria-keskukset; nautakarjanjalostukseen ja keinosiemennykseen erikoistunut Faba; nauta-, sika-, lammas- ja vuohirekisteriä ylläpitävä ja maataloudelle it-palveluja tarjoava ProAgria Maatalouden Laskentakeskus Oy, ruotsinkielinen ProAgria Svenska Lantbrukssällskapens Förbund sekä Valio Oy Alkutuotanto.
Pro Agria julkaisee maatalousalan lehtiä Käytännön Maamies ja KMVET yhdessä Agrologien liiton kanssa.
Dazat

Dazat ovat tedojen ohella toinen tubujen pääryhmistä. He asuvat tedojen eteläpuolella Sahelin vyöhykkeellä Tšadissa ja Nigerin itäosassa. Dazan kieltä eli dazagaa pidetään yleensä tubun (tedan) murteena.
Eri klaaneihin jakautuneita dazoja arvioidaan olevan yli 200 000 henkeä. Uskonnoltaan he ovat muslimeja. Ryhmän pääelinkeino on paimentolaisuuteen perustuvaa karjanhoito. Kotieläimiä ovat kamelit, hevoset, lampaat ja vuohet. Lisäksi harjoitetaan keinokasteluun perustuvaa maanviljelyä (taateleita, viljaa ja vihanneksia) sekä kaupankäyntiä. Sahelin kuivuus on pakottanut miehet etsimään ansiotöitä kaupungeista.
Dazojen alaisuuteen kuuluu erityinen käsityöläisryhmä aza (azza).
Kolme ässää

Kolme ässää on suomalainen lapsille tarkoitettu animaatiosarja. Se kertoo kahden lapsen ja koiran, Sallan, Saken ja Saastamoisen, muodostamasta salapoliisikolmikosta, joka ratkoo omassa lähiympäristössään tapahtuvia mysteerejä. Sarjan on käsikirjoittanut myös Sirkuspelle Hermannin luojana tunnettu kirjailija Simo Ojanen ja piirtänyt animaattori Mikko Kunnas. Kertojana toimii näyttelijä Tapio Hämäläinen.
Kolme ässää -sarjan ensimmäiset jaksot esitettiin TV2:n Pikku Kakkosessa vuonna 1994. Vuosina 1994–1998 valmistui yhteensä 33 viiden minuutin pituista jaksoa, jotka on myöhemmin julkaistu myös DVD-muodossa Pikku Kakkosen parhaat ja Pikku Kakkosen suosikit -nimisissä sarjoissa. Varsinaisten jaksojen lisäksi DVD:t sisältävät tietoiskuja muun muassa heijastimen ja pelastusliivien käytöstä. Kolmen ässän seikkailuja on myyty myös ulkomaille.
Vuonna 2001 ilmestyi Simo Ojasen lastenkirja 3 ässää ja karkulainen, jonka kuvitus on animaatiosarjan tavoin Mikko Kunnaksen tekemä.
Belmopan

Maantiede

Belmopan sijaitsee Belizejoen laaksossa maan keskiosissa Cayon alueella. Se sijaitsee sisämaassa, 80 kilometriä länteen entisestä pääkaupungista Belize Citystä. Kaupunki on melko lähellä Mountain Pine Ridgen luonnonpuistoa.

Ilmasto

Belmopanissa on Köppenin ilmastoluokituksen mukaan trooppinen monsuuni-ilmasto. Vuoden ympäri on kuumaa ja sateista, mutta keväisin on parin kuukauden mittainen kuiva kausi. Vuoden keskilämpötila on noin 25 °C ja keskimääräinen sademäärä 2 000 millimetriä. Toukokuu on lämpimin kuukausi. Silloin vuorokauden keskilämpötila on noin 27 °C. Viilein kuukausi on tammikuu, jolloin keskilämpötila on noin 22 °C. Sateisin kuukausi on heinäkuu, jolloin sataa keskimäärin noin 320 millimetriä. Huhtikuu puolestaan on kuivin kuukausi. Silloin keskimääräinen sadanta on 49 millimetriä. Päivisin on kuuma, mutta öisin on viileää.

Kaupunkikuva

Monien muiden tarkoituksenmukaisesti pääkaupungeiksi rakennettujen kaupunkien tapaan Belmopanissa on leveitä päällystettyjä katuja, puistoja ja ankeita toimistorakennuksia. Poikkeuksena toimii kaupungin eloisa keskusmarkkina-alue.

Historia

Hurrikaani Hattien tehtyä pahoja tuhoja Belize Cityyn vuonna 1961 Belmopan valittiin maan uudeksi pääkaupungiksi, kun maa oli vielä Yhdistyneen kuningaskunnan vallan alla. Paikka valittiin riittävän kaukaa rannikolta, jotta tulvien aiheuttamat vahingot vältettäisiin. Kaupungin sijainnin valinnassa otettiin huomioon myös maasto. Belmopanin rakentaminen alkoi vuonna 1966 Yhdistyneen kuningaskunnan tuella. Pääkaupungin asema virallistui vuonna 1970, jolloin myös maan hallitus muutti Belmopaniin rakentamisen ensimmäisen vaiheen valmistuessa. Asuntojen rakentaminen jatkui vielä 1970-luvulla.

Hallinto

Belmopanissa sijaitsee Belizen parlamenttitalo.

Talous

Belmopanissa toimii useita pankkeja. Vaikka Belmopan on Belizen pääkaupunki, Belize City on yhä talouden keskus.

Liikenne

Belmopanissa on joitakin linja-autolinjoja sekä lentokenttä, josta on lentoja Belize Cityyn.

Väestö

Belmopan on Belizen nopeimmin kasvava kaupunki muuttovoiton ansiosta. Aiemmin kaupungin väestö koostui lähinnä julkisen sektorin työntekijöistä, mutta myöhemmin kaupunkiin on muuttanut yhä enemmän väestöä, joista monet ovat asettuneet kaupungin laitamille.
Ernst Albert Forssell

Ernst Albert Forssell (6. helmikuuta 1840 Ilmajoki – 11. toukokuuta 1904 Helsinki) oli suomalainen esittelijäsihteeri ja senaattori. Forssell oli kirjailija Aleksis Kiven ystävä ja tukija ja hän piirsi Kiven hautajaisten yhteydessä ainoan aitona pidetyn säilyneen muotokuvan Kivestä.
Forssellin vanhemmat olivat apteekkari, maaviskaali, Tullihallituksen kanneviskaali Adolf Fredrik Forssell ja Maria Katarina Mathesius. Hän pääsi ylioppilaaksi 1858 Helsingin yksityislyseosta ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1864 sekä molempien oikeuksien kandidaatiksi 1868. Forssell sai varatuomarin arvon 1871.
Fennomaaneihin kuulunut Forssell asui yhdessä Aleksis Kiven kanssa Helsingissä kevätlukukauden 1859 ja myöhemmin hän muun muassa tuki Kiveä taloudellisesti. Kiven hautajaisten yhteydessä vuonna 1873 Forssell piirsi arkusta makaavasta Kivestä ainoan säilyneen autenttisen muotokuvan. Forssell julkaisi vuonna 1876 kirjasen Suomen valtio-oikeus jossa hän epäsuorasti arvosteli Suomen silloista valtiollista järjestelmää pitäen sitä vanhakantaisena.
Forssell oli maanviljelijänä Pornaisissa 1873-1875, Porvoon tuomiokapitulin sihteerinä 1876-1886 sekä Suomen senaatin protokollasihteerinä 1886–1892 ja esittelijäsihteerinä 1892–1900. Hän oli lainvalmistelukunnan vanhempana jäsenenä 1900–1902 ja Suomen senaatin oikeusosastolla senaattorina 1902–1904.
Forssell oli Morgonbladetin toimittaja 1872 ja Finland-päivälehden päätoimittaja 1885. Hän oli Porvoon kaupunginvaltuuston jäsen 1878–1883.
Forssell oli naimisissa vuodesta 1866 Töölön ulkoravintolan tarjoilijana (Töölön Kersti) toimineen ruotsalaisen Brita Christina Almin (aiemmin Brask, 1839–1908) kanssa.
Markku Mantila

Markku Juhani Mantila (s. 7. marraskuuta 1964 Kuopio) oli valtioneuvoston viestintäjohtaja marraskuusta 2014 marraskuuhun 2017. Tehtävä oli viisivuotinen, Mantilan erottua hänen seuraajakseen valittiin Päivi Anttikoski.
Mantila tuli ylioppilaaksi vuonna 1983 ja opiskeli vuosina 1986–1991 Turun yliopistossa pääaineenaan valtio-oppi ja sivuaineena poliittinen historia. Hän valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1991. Vuonna 1993 hän suoritti M.Sc.-tutkinnon London School of Economicsissa. Vuosina 1985–1988 Mantila oli toimittaja Ilkassa ja vuosina 1988–1994 Turun Sanomissa, jonka taloustoimittajana hän työskenteli vuosina 1990–1994.
Vuonna 1994 Mantila valittiin Ulkoasiainministeriön kansainvälisten asiain valmennuskurssille. Vuosina 1995–2002 hän työskenteli ulkoministeriön palveluksessa. Hän oli ulkoasiainministerin avustaja vuosina 1995–1996, toinen lähetystösihteeri Soulin suurlähetystössä 1996–2000 ja ensimmäinen lähetystösihteeri Madridissa vuosina 2000–2002.
Ennen valtioneuvoston viestintäjohtajaksi siirtymistä Mantila oli Kalevan päätoimittaja vuosina 2009–2014. Hän aloitti tehtävässä maaliskuussa 2009, kun edellinen päätoimittaja Risto Uimosen jäi eläkkeelle. Vuosina 2002–2009 Mantila oli Pohjalaisen päätoimittaja.
Mantila siirtyi valtioneuvoston palveluksesta perustamaansa yritykseen, jossa hän työskenteli myös vuokraviestintäjohtajana. Vuonna 2018 hänet nimitettiin Naton strategisen viestinnän osaamiskeskuksen yksikönpäälliköksi.
Lähteenmäen koulu

Lähteenmäen koulu on Kokemäen Kauvatsalla sijaitseva alakoulu. Koulun opettajarehtorina toimii Juha S. Lindgren.
Yrjö Hakanen

Yrjö Hakanen (s. 24. elokuuta 1952 Helsinki) on entinen Suomen Kommunistisen Puolueen puheenjohtaja. Puoluetta vuosina 1990–2013 johtanut Hakanen on ollut yksi pitkäaikaisimmista suomalaisista puoluejohtajista. Hakanen oli Helsingin kaupunginvaltuutettu 2004-2017.

Ura

Hakasen vanhemmat olivat arkkitehteja. He eivät olleet mukana poliittisessa toiminnassa. Yrjö omaksui vasemmistolaisen maailmankatsomuksensa lukiovuosinaan Tapiolan yhteiskoulussa. Hakasen poliittinen ura alkoi 1970-luvulla Suomen Kommunistisen Puolueen opposition eli niin sanottujen taistolaisten riveissä. Vuonna 1971 Hakanen liittyi Akateemiseen Sosialistiseuraan, ja 1974 hänet hyväksyttiin SKP:n jäseneksi. Valtiotieteitä Helsingin yliopistossa opiskellut Hakanen vaikutti aluksi ensisijaisesti ylioppilaspolitiikassa. Hän oli Ylioppilaslehden (HYY) toimittaja (1976–1977) ja Sosialistisen Opiskelijaliiton Soihdunkantaja-lehden päätoimittaja (1977–1978). Hakanen kuului SOL:n työvaliokuntaan vuodesta 1973 alkaen, ja vuosina 1978-1980 hän toimi järjestön puheenjohtajana. 1970-luvun lopulla Hakanen nousi myös SKDL:n liittoneuvostoon (1979–1985) ja SKP:n keskuskomitean varajäseneksi (1978–1981). Hakanen valmistui valtiotieteiden maisteriksi vuonna 1982.
Hakanen oli Taisto Sinisalon läheinen liittolainen ja hän toimi 1980-luvun alussa Sinisalon poliittisena sihteerinä. Samaan aikaan Hakanen oli myös muun muassa oppositiolle keskeisen Tiedonantaja-yhdistyksen sihteeri. Arvo Aallon johtama SKP erotti opposition vuosina 1985–1986, jolloin Hakanen oli mukana perustamassa Suomen Kommunistista Puoluetta (yhtenäisyys). Hän toimi aluksi sen varapuheenjohtajana (1986–1988) ja pääsihteerinä (1988–1990). Hakanen kuului myös Demokraattisen Vaihtoehdon johtoon. Vuonna 1990 Hakanen valittiin SKPy:n puheenjohtajaksi, kun Esko-Juhani Tennilä joutui jättämään tehtävän siirtyessään Vasemmistoliiton eduskuntaryhmään.
Hakasella oli läheiset suhteet Neuvostoliiton kommunistiseen puolueeseen. Vuonna 1990 Hakanen sai NKP:ltä ainakin 2,8 miljoonaa markkaa SKPy:n käyttöön. Hän oli yhteyksissä NKP:n johtoon aina Neuvostoliiton lakkauttamiseen asti. Itäblokin romahtamisen jälkeen Hakanen on arvostellut muun muassa sosialistimaiden keskusjohtoisuutta ja yksipuolista valtiollistamista.
Vuonna 1990 SKPy:n jäsenet liittyivät SKP:n enemmistön tavoin Vasemmistoliittoon, jonka liittovaltuustoon hän kuului 1990–1993. SKPy jatkoi toimintaansa Vasemmistoliiton ohella ja se suuntautui Hakasen johdolla uuden rekisteröidyn puolueen perustamiseen, jolloin puolueiden tiet erkanivat. Kommunistit erotettiin Vasemmistoliitosta ja uusi SKP muodostettiin 1996. Hakanen johti puoluetta alusta alkaen.
Hakanen luopui puolueen puheenjohtajuudesta kesäkuussa 2013 ja hänen seuraajakseen valittiin Juha-Pekka Väisänen.

Yksityiselämä

Hakasen poika Tapio on DJ Orkidea, yksi Suomen tunnetuimmista dj:istä.
Christopher Romberg

Christopher Romberg (s. 9. huhtikuuta 1981 Inkoo) on suomenruotsalainen laulaja, näyttelijä ja rumpali. Hän oli vuoden 1991 Tenavatähti-voittaja kappaleella "Sköna människor". Hänet tunnetaan myös Leijonakuningas-piirroselokuvan suomenkielisenä nuoren Simban ääninäyttelijänä. Tämän lisäksi hän näytteli Svenska Teaternin Oliver Twististä kertovassa musikaalissa. Christopher meni vuoden 2006 kesällä naimisiin Elna Gullin kanssa Fagervikin kirkossa. 
Christopher on alun perin kotoisin Barösundista ja hänellä on viisi sisarusta. Hän soittaa rumpuja karjaalaisessa kristillistä rockmusiikkia soittavassa Unity-yhtyeessä, jossa soittaa syntetisaattoria myös Christopherin pikkuveli Christo. Heidän veljensä Christer Romberg, joka menestyi myös 2007 Suomen Idols -kilpailussa, on solistina Unity-yhtyeessä.
Christopherin ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa levy on ruotsinkielinen Stanna hos mig vuodelta 1992. Levyn 12 kappaleesta sovitti 11 muusikko Thomas Katter, sekä yhden edesmennyt kapellimestari Jaakko Salo. Levyllä on Christopherin Tenavatähti-voittokappale "Sköna människor" sekä kaksi kappaletta Oliver-musikaalista.