google/wiki40b huggingface dataset:
Beatrix

Van Oranje-Nassau

Nimi vahvistettiin kuningasperheen nimeksi asetuksella 8. tammikuuta 1901. Siinä säädettiin, että kuningatar Wilhelminan mahdolliset lapset saisivat tämän nimen – nimi oli silloin muodossa ”van Oranje Nassau”. Alankomaat halusi näin säilyttää historiallisen nimen jälkipolville. 8. tammikuuta 1937 säädettiin uudella asetuksella, että silloisen prinsessa Julianan mahdolliset lapset kantaisivat nimeä ”van Oranje-Nassau”, nyt väliviivalla. 16. helmikuuta 1966 vahvistettiin, että prinsessa Beatrixin lapset olisivat nimeltään ”van Oranje-Nassau”. 2. tammikuuta 1967 säädetyssä viimeisimmässä asetuksessa säädetään, että hänen sisarensa mahdolliset lapset saisivat isänsä sukunimen lisäksi henkilökohtaiset arvonimet Oranje-Nassaun prinsseinä ja prinsessoina. Nämä nimet eivät kuitenkaan periytyisi.

Kaksoiskansalaisuus

Prinsessa Beatrix on siirtolaisoikeuden professorin Ulli d’Oliveiran mukaan kahden maan kansalainen. Hän on automaattisesti Britannian kansalainen, sillä hän on Hannoverin vaaliruhtinattaren jälkeläinen suoraan alenevassa linjassa. Kansalaisuus perustuu brittiläiseen lakiin, joka tunnetaan nimellä The Act for the Naturalization of the Most Excellent Princess Sophia, Electress And Duchess Dowager of Hanover, And the Issue of Her Body, vuodelta 1705. Beatrix ei ole koskaan vahvistanut Britannian kansalaisuuttaan tai hakenut brittiläistä passia. Laki kumottiin vuonna 1948, mutta Beatrix on syntynyt vuonna 1938, joten lain kumoaminen ei koske häntä.
Alankomaissa on käyty vilkasta keskustelua tärkeissä yhteiskunnallisissa tehtävissä olevien kaksoiskansalaisuuksista.

Asema hallitsijana

Alankomaissa hallitsija ja ministerit muodostavat yhdessä hallituksen. Vuodesta 1848 alkaen perustuslaki säätää, että ministerit ovat toimissaan tilivelvollisia parlamentille. He ovat myös poliittisessa vastuussa hallitsijan lausunnoista ja hänen käytöksestään.
Kuningattarena Beatrixilla oli enemmän valtaa kuin monilla muilla Euroopan monarkeilla. Sisäpolitiikassa valtaa ei ollut paljon, mutta ulkopoliittisissa asioissa hänellä oli liikkumavaraa. Hänen kerrotaan kerran uhanneen erottaa ministerin, jos hänen pyyntöään avata lähetystö Jordaniaan ei noudatettaisi.
Kuningattaren puhetta lainataan harvoin suoraan lehdistössä, sillä tiedotustoimisto (Rijksvoorlichtingsdienst) pitää haastattelujen ehtona, että monarkin sanoja ei lainata suoraan. Tämä sääntö otettiin käyttöön pian kuningattaren valtaannousun jälkeen – kertoman mukaan suojaamaan häntä äkkinäisesti annetuilta lausunnoilta.
Harri Suvanto

Seuraura

Suvanto on Rauman Lukon kasvatti. Hän voitti C-nuorten SM-hopeaa vuonna 1986. Suvanto nousi Lukon SM-liigajoukkueeseen 17-vuotiaana kaudella 1988–1989, jolloin hän teki 38 runkosarjaottelussa tehot 10+1=11. Kaudella 1991–1992 Suvanto jakoi 16 osumallaan joukkueen sisäisen maalipörssin kolmannen sijan Timo Saarikosken ja Jari Torkin kanssa. Kauden 1993–1994 päätteeksi hän voitti SM-pronssia. Kesken seitsemännen SM-liigakautensa 1994–1995 Suvanto siirtyi Lukosta Turun Palloseuraan. Hän teki 8. huhtikuuta 1995 viidennessä finaalissa vieraissa Jokereita vastaan TPS:n 1-5-voittoon päättyneen ottelun ratkaisumaalin, joka ratkaisi joukkueelle myös Suomenmestaruuden.
Kaudella 1995–1996 Suvanto teki SM-liigan yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 12+19=31. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa, kuten myös seuraavan kauden 1996–1997 päätteeksi. Suvanto voitti kauden aikana TPS:ssä myös EHL:n mestaruuden. Hän voitti saman vuoden syyskuussa European Super Cupin, mutta Suvanto siirtyi kesken kauden 1997–1998 Ruotsiin ja Elitserien-joukkue Malmö Redhawksin riveihin. Kaksi seuraavaa kautta hän vietti taas kasvattajaseurassaan Lukossa.
Suvanto aloitti kauden 2000–2001 Slovakian Extraligan HKm Zvolenissa, jossa hän pelasi lopulta vain kaksi ottelua. Suvanto pelasi loppukauden Puolan pääsarjajoukkue Podhale Nowy Targin riveissä. Kaksi seuraavaa kautta hän pelasi Ranskassa; kauden 2001–2002 Brûleurs de Loups de Grenoblen ja kauden 2002–2003 Ducs d'Angersin joukkueessa. Pelaajauransa viimeisellä kaudellaan 2003–2004 Suvanto pelasi Saksan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla Oberligan ERC Haßfurtissa.

Maajoukkueura

Suvanto pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 1990.
Henri Desgrange

Henri Desgrange (31. tammikuuta 1865 Pariisi – 16. elokuuta 1940 Beauvallon) oli ranskalainen kilpapyöräilijä, urheilujohtaja ja toimittaja, joka on tullut tunnetuksi perustettuaan vuosittain ajettavan Ranskan ympäriajon.
Hän teki urallaan 12 ratapyöräilyn maailmanennätystä, ja joukossa on tunnin aika-ajon ennätys 35,325 kilometriä tunnissa, jonka hän ajoi 11. toukokuuta 1893.

Elämäkerta

Ennen urheilu- ja kilpapyöräilyuraansa Desgrange toimi notaaritoimiston virkailijana Place de Clichyllä Pariisissa. Hän kuitenkin luopui suunnittelemastaan urasta asianajajana ja omistautui kokonaan urheilulle.
Hänen urheilu-uransa merkittävin saavutus oli vuonna 1893 Buffalo-velodromilla tehty tunnin ajon maailmanennätys vuonna 1893 (35 325 m). Ennätys säilyi voimassa seuraavaan vuoteen, kunnes Jules Dubois paransi sitä lähes kolme kilometriä. Radalla hän saavutti myös muita maailmanennätyksiä, esimerkiksi 50 ja 100 kilometrin metkoilla. Hän teki 1893 amatöörien 1 kilometrin seisovan lähdön maailmanennätyksen ajalla 1.37,0. Michel van den Eynde rikkoi ennätyksen kaksi vuotta myöhemmin ajalla 1.29,0. Hän saavutti mestaruuden vuonna 1893 myös kolmipyöräisillä.
Ennen toimittajaksi ryhtymistä hän toimi Parc des Princes'n urheiluareenan johtajana vuodesta 1897 ja myös katetun, pyöräilykisoihin tarkoitetun Auto vélodrome d'Hiver'n johtajana vuodesta 903 lähtien. Tämän elämänvaiheensa aikana hän julkaisi myös kaksi teosta: La tête et les jambes (1894) ja Alphonse Marcaux (1899). Hänestä tuli vuonna 1900 uuden urheilupäivälehden L'Auto-Vélo, vuodesta 1903 L'Auto, päätoimittaja ja johtaja.
Vuonna 1915 hän liittyi Ranskan asevoimiin tavallisena sotilaana mutta kohosi ensimmäisen maailmansodan taistelujen myötä upseeriksi. Vielä vanhanakin on oli kiinnostunut urheilusta ja harrasti monimuotoista pyöräilyä, erityisesti pyöräilymatkailua, ja maastojuoksua.

Ranskan ympäriajo

Géo Lefèvre oli toimittajana Henri Desgrangen lehdessä, ja hänen aloitteesta Desgrange perusti vuonna 1903 maantiellä ajettavan kilpailun, Tour de Francen. Hän pysyi kilpailun järjestäjänä ja johtajana ensimmäisen maailmansodan keskeytystä lukuun ottamatta vuoteen 1936. Hän jätti tehtävänsä Jacques Goddet'n huoleksi kesken Tour de France -kilpailua Charlevillessä.
Henri Desgrangelle on pystytetty muistomerkki col du Galibier'n huipulle, ja joka vuosi jaetaan hänen nimeään kantava palkinto. Palkinto luovutetaan kilpailijalle, joka ensimmäisenä saavuttaa tämän huipun.
Gotlandsflyg

Gotlandsflyg on vuonna 2001 perustettu ruotsalainen, Gotlannista kotoisin oleva lentoyhtiö.
Olavi Vepsäläinen

Olavi Vepsäläinen (1927 Suonenjoki – 12. syyskuuta 1993) oli suomalainen taidemaalari, kuvataiteilija, kuvittaja, kuvanveistäjä, taidegraafikko ja arvopaperitaiteilija. Hän debytoi vuonna 1951.
Vepsäläinen toimi arvopaperitaiteilijana Suomen Pankin setelipainossa vuosina 1952–1968. Hän teki myös paljon runokirjojen kansikuvituksia WSOY:lle 1950- ja 1960-luvuilla. Vepsäläinen on suunnitellut ja piirtänyt kaikkiaan yli 40 suomalaista postimerkkiä. Hänet tunnetaan myös julistetaiteilijana ja postikorttien kuvittajana. Kotinsa, Iloharjun, Vepsäläinen testamenttasi yhdessä vaimonsa Ilma Roponen-Vepsäläisen kanssa Suomen Taiteilijaseuralle.
Vepsäläinen on näytellyt sivuosassa Edvin Laineen Nokea ja kultaa -elokuvassa, taiteilijan roolissa Rauni Mollbergin elokuvassa Ei koskaan pilanpäin ja ”Eeron” roolissa Ilmari Unhon elokuvassa ”Minä elän”. Vepsäläinen on ollut tekijänä ja selostajana lyhytdokumentissa ”50-vuotta säästäjien hyväksi”.

Näyttelyt

Vepsäläinen on osallistunut graafisen taiteen näyttelyihin Sveitsissä, Moskovassa ja Leningradissa. Kotimaassa Vepsäläinen on osallistunut lukuisiin Nuorten, Suomen Taiteilijaseuran, Taidemaalariliiton ja Suomen Taidegraafikoiden vuosinäyttelyihin. Hänen taidettaan on ollut esillä myös Suomen Taideakatemian 3-vuotis näyttelyissä.

Julkinen taide

Vepsäläinen on tehnyt seinädekoraation "Pieksäristeys" Savon Solmuun Pieksämäelle vuonna 1980. Vepsäläisen taidetta on muun muassa Jyväskylän taidemuseossa, Amos Andersonin taidemuseossa, Helsingin, Lahden, Rauman ja Turun kaupunkien kokoelmissa, Lahden julistemuseossa sekä postin ja pankkien kokoelmissa.
Kaarlo Uskela

Elämä ja tuotanto

Tamperelaisesta työläiskodista kotoisin ollut Uskela kouluttautui latojaksi ja työskenteli useissa kirjapainoissa. Anarkismiin hän tutustui asuessaan Ruotsissa vuodet 1900−1907. Uskela löysi Ruotsista myös puolisonsa, jonka kanssa hän eli pitkään avoliitossa. Pariskunta avioitui vasta keväällä 1917, häissä olivat paikalla muun muassa Uskelan tavoin anarkistina tunnettu kirjailija Arvid Järnefelt sekä Mathilda Wrede. Suomeen palattuaan Uskela toimitti muun muassa pilalehti Huvittajaa 1912–1913, mutta elätti itsensä pääosin tilapäistöillä kirjoittamalla työväenlehtiin erilaisia pakinoita, novelleja ja runoja. Niitä julkaisivat muun muassa SDP:n äänenkannttaja Työmies, pilalehti Paukku sekä sosialidemokraattisen nuorisoliiton lehdet Rynnäkköön ja Työläisnuoriso. Hänen ensimmäinen julkaistu teoksensa oli poliittinen pamfletti Yhteiskunnan varkaat, joka ilmestyi omakustanteena 1908. Ajatuksen kirjoittamisesta Uskela kertoi saaneensa latojana toimiessaan, jolloin hän omien sanojensa mukaan joutui lukemaan paljon "roskakirjallisuutta". 
Sisällissodan jälkeen Uskela joutui Tammisaaren vankileirille, vaikka hän ei edes osallistunut taisteluihin punakaartien riveissä. Tammisaaressa hän kirjoitti vuonna 1921 julkaistun kokoelman Pillastunut runohepo. Myös Uskelan toinen pääteos, postuumisti vuonna 1923 ilmestynyt novellikokoelma Vainovuosilta käsittelee sisällissotaa ja on saanut innoitusta hänen vankileiriajoistaan. Kustannusyhtiöt Savukeidas ja Turbator julkaisivat molemmat uudelleen vuosina 2008 ja 2009. Uskelan muu tuotanto käsittää lähinnä lyhyitä satiirisia tarinoita ja runoelmia. Useimmat niistä joutuivat 1910-luvulla viranomaisten takavarikkoon valtapitäviin kohdistuneen pilkkansa vuoksi.
Kaarlo Uskela kuoli verenmyrkytykseen vain 44-vuotiaana. Hänen hampaassaan oli reikä, mutta Uskela ei jostakin syystä suostunut menemään hammaslääkärille, vaan yritti paikata sitä itse. Lopputuloksena hän sai tappavan verenmykytyksen.

Runokokoelman takavarikko

Runokokoelma Pillastunut runohepo takavarikoitiin oikeuden päätöksellä vuonna 1933. Samalla kaikki teoksen jäljellä olevat kappaleet määrättiin tuhottavaksi polttamalla. Virallisena syynä oli Uskelan runojen ateistinen ja kirkonvastainen sisältö, mutta hänen tuotantoaan pidettiin myös vallankumouksellisena ja jopa väkivaltaisena. Kyseessä on tiettävästi Suomen itsenäisyyden aikana ainoa viranomaisten tuhottavaksi määräämä kirja. Uskela sai samalla myös tuomion valtiopetoksellisesta toiminnasta, vaikka hän oli kuollut jo 11 vuotta aikaisemmin.
Onur Recep Kıvrak

Onur Recep Kıvrak (s. 1. tammikuuta 1988) on turkkilainen jalkapallomaalivahti ja on tällä hetkellä ilman klubia sen jälkeen, kun hän on ilmoittanut jäävänsä eläkkeelle ammatillisesta jalkapallosta tammikuussa 2019. Vaikka hän ei välttämättä väitä siitä, hänet tunnetaan jalkapallofanien joukossa, nimellä Kelebek  tarkoittaen eli Perhosta.
Karin Kull

Karin Johanna Kull (s. 26. helmikuuta 1929 Helsinki) on suomalainen ruotsin kielellä kirjoittava kirjailija.
Obinitsa järv

Maantietoa

Järvi on padottu Tuhkvitsan laaksoon (viroksi Tuhkvitsa org) useita metrejä korkealla maapadolla, jonka päällä kulkee Obinitsan taajamasta lähtevä maantie. Järven pinta-ala on 20 ha (hehtaaria) ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 350 metriä leveä. Tekojärven läpi virtaa Obinitsa oja (myös Tuhkvitsa oja), joka yhtyy Piusa jõgeen 2,7 kilometrin päässä Ala-Tsumbassa. Järven valuma-alueen laajuus on 43,0 km² (neliökilometriä).
Järven tilavuudeksi on arvioitu 0,000846 km³ (kuutiokilometriä) eli 0,846 miljoonaa m³. Järven rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä ja rannat ovat pohjoispään niittyjä lukuun ottamatta metsää. Rannat ovat jyrkkiä ja itärannan paljaassa hiekkakivikalliossa on luola ja lähde (viroksi Tuhkvitsa allikas).

Historiaa

Pato on rakennettu vuonna 1995.
Rannikkotöpösieppo

Levinneisyys

Rannikkotöpösieppoa tavataan Keniassa, Somaliassa ja Tansaniassa. Lajin on raportoitu olevan yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Vasil Radoslavov

Vasil Hristov Radoslavov (27. heinäkuuta 1854 Lovetš – 21. lokakuuta 1929 Berliini, Saksa) oli bulgarialainen poliitikko, joka toimi Bulgarian pääministerinä vuosina 1886–1887 ja 1913–1918. Hän oli pääministerinä myös lähes koko ensimmäisen maailmansodan ajan.
Radoslavov opiskeli lakia Heidelbergin yliopistossa Saksassa ja valmistui vuonna 1882. Hänet valittiin jo seuraavana vuonna Bulgarian parlamenttiin ja vuosina 1884–1886 hän toimi oikeusministerinä Petko Karavelovin sekä Kliment Tărnovskin hallituksissa. Vuosina 1886–1887 hän toimi itse pääministerinä. Ferdinand I:n valtaistuimelle nousun jälkeen Radoslavovista tuli venäläisvastaisen liberaalipuolueen johtaja ja Stefan Stambolovin vastustaja. Stambolovin hallituksen kaaduttua hän toimi 1894 uudelleen oikeusministerinä ja 1899–1901 sisäministerinä. Sekaannuttuaan korruptioon Radoslavov tuomittiin vuonna 1901 oikeudessa valtion edun vastaisista liiketomista erään rautatieyhtiön kanssa. Sen jälkeen hän oli sivussa vallasta aina vuoteen 1913.
Toisen Balkanin sodan jälkeen kuningas Ferdinand nimitti Radoslavovin heinäkuussa 1913 uudelleen pääministeriksi, sillä kuningas kannatti nyt hänen saksalaismyönteistä ja venäläisvastaista politiikkaansa. Radoslavovin johdolla Bulgaria läheni keskusvaltoja ja hyväksyi kesällä 1914 merkittävän saksalais-itävaltalaisen valtiolainan, mutta pysytteli maailmansodan ensimmäisen vuoden ajan puolueettomana. Taitavasti Radoslavov sai ympärysvallat vakuutettua vilpittömyydestään, kunnes Bulgaria syyskuussa 1915 julisti hänen ja kuningas Ferdinandin suunnitelmien mukaisesti sodan. Bulgarian sotaanliittyminen johti Serbian kukistumiseen, mutta sen jälkeen Saksa vaati Bulgarialta yhä kasvavaa panosta omiin operaatioihinsa. Syksyllä 1916 Bulgaria joutui liittymään myös sotatoimiin Romaniaa vastaan. Sodan rasitukset ja elintarvikepula johtivat siihen, että Radoslavovin hallitus menetti pian parlamentin ja kansalaisten tuen. Hän pysyi kuitenkin vallassa viimeiseen sotavuoteen asti.
Radoslavov menetti lopullisesti suosionsa toukokuussa 1918, jolloin tulivat julkisuuteen Romanian kanssa solmitun Bukarestin rauhansopimuksen ehdot, jotka hyödyttivät lähinnä Saksaa. Ferdinand I pakotti Radoslavovin väistymään ja nimitti kesäkuussa 1918 uudeksi pääministeriksi Aleksandăr Malinovin. Bulgarian hävittyä sodan Radoslavov pakeni lokakuun alussa Berliiniin. Vuonna 1922 Aleksandăr Stambolijskin hallitus sääti lain ”kansalliseen onnettomuuteen syyllisten tuomitsemisesta”, jonka nojalla Radoslavov tuomittiin poissaolevana kuolemaan. Hänet armahdettiin 1929, mutta hän kuoli samana vuonna asuessaan yhä maanpaossa.
M. King Hubbert

Henkilöhistoria

Hubbert syntyi Texasin San Sebassa vuonna 1903. Hubbert opiskeli geologiaa, matematiikkaa ja fysiikkaa Chicagon yliopistossa, jossa hän valmistui kandidaatiksi 1926, maisteriksi 1928 ja väitteli tohtoriksi 1937. Hän oli Shellin palveluksessa 1943–1964, minkä lisäksi hän työskenteli uransa aikana Amerada Petroleum Companyssa, Yhdysvaltain geologian tutkimuskeskuksen (USGS) tutkijana sekä geofysiikan ja geologian professorina Stanfordin yliopistossa (1963–1968) ja Berkeleyn yliopistossa (1973–1976).

Tutkimukset

M. King Hubbert teki useita löytöjä geofysiikassa, joihin kuuluu maankuoressa olevan kiven plastisuuden matemaattinen osoittaminen siihen kohdistuvan paineen takia. Tämä selitti havaitut tulokset, joiden mukaan maankuoren muoto muuttuu ajan kuluessa. Hän tutki myös maanalaisia virtauksia, pohjavesihydrologiaa ja maan mineraalivaroja. Uransa aikana Hubbert julkaisi yli 70 artikkelia, kirjoitti useita kirjoja ja otti vastaan monia kunnianosoituksia työstään.
Hubbertin kaikkein tunnetuimmat tutkimukset koskivat maaöljykenttien ja maakaasureservien kapasiteetteja. Hän ennusti, että kenttien öljyntuotanto muistuttaisi kellokäyrää, jossa tuotannon huippu saavutetaan puolessa välissä, minkä jälkeen se laskisi. Vuonna 1956 pidetyssä American Petroleum Instituten kokouksessa hän ennusti, että Yhdysvaltojen öljyntuotanto saavuttaisi huippunsa 1960-luvun lopussa tai 1970-luvun alussa. Hubbert tuli kuuluisaksi, kun ennustus toteutui vuonna 1970.
Käyrä, jota Hubbert käytti analyysissään, tunnetaan nimellä Hubbertin käyrä, ja käyrän huippukohta tunnetaan englanniksi nimellä "Hubbert peak", suomeksi nimellä Hubbertin huippu.
Öljykriisin jälkeen vuonna 1975 Yhdysvaltain tiedeakatemia vahvisti hyväksyntänsä Hubbertin öljyntuotannon vähenemiseen liittyville laskelmille ja tunnusti, että heidän aikaisemmat, optimistisemmat arvionsa olivat olleet virheellisiä. Tämä toi Hubbertille suurta huomiota tiedotusvälineissä.
»Our ignorance is not so vast as our failure to use what we know.»
Fiatau Penitala Teo

Sir Fiatau Penitala Teo (1911 – marraskuu 1998) oli Tuvalun ensimmäinen kenraalikuvernööri. Hän toimi virassa lokakuusta 1978 maaliskuuhun 1986. Hänen seuraajansa oli Tupua Leupena.
Kaliumpropionaatti

Käyttö

Kaliumpropionaatti estää bakteereiden ja sienien kasvua ja itämistä ja siksi sitä käytetään säilöntäaineena. Kaliumpropionaattia saa käyttää leivissä ja leivonnaisissa ja sen E-koodi on E283.
Buzău (piirikunta)

Maantiede

Piirikunnan pinta-ala on yhteensä 6 103 km². Alueen merkittävin joki on Siretjokeen laskeva Buzău, jonka sivuhaarat keräävät vettä Karpaateilta.
Buzăun piirikunta rajautuu idässä Brăilan piirikuntaan, lännessä Prahovan ja Braşovin piirikuntiin, pohjoisessa Covasnan ja Vrancean piirikuntiin sekä etelässä Ialomiţan piirikuntaan.
Homer

Historiaa

Arkeologiset kaivaukset osoittavat, että varhaiset alutiiqit ovat eläneet alueella vaikkakin heidän kylänsä olivat Kachemakinlahden toisella puolella. 1890-luvulla alueelta löydettiin kivihiiltä. Cook Inlet Coal Fields Company rakensi kaupungin, sataman, hiilikaivoksen ja rautatien Homeriin. Kaivostoiminta jatkui toiseen maailmansotaan asti. Arvioidaan, että alueella olisi edelleen 400 miljoonan tonnin kivihiilivarannot.
Homer sai nimensä Homer Pennockin mukaan. Tämä kullankaivuyrittäjä saapui vuonna 1896 Homer Spitille ja rakensi asumukset 50 työmiehelleen. Kullankaivusta alueella ei kuitenkaan koskaan tullut kannattavaa.
Nykyään merkittävimmät elinkeinot kaupungille ovat turismi, urheilu- ja kaupallinen kalastus sekä metsäteollisuus. Homerin sanotaan olevan ruijanpallaksen urheilukalastuksen pääkaupunki maailmassa (”Halibut fishing capital of the World”).
Ismenias (muusikko)

Ismenias (m.kreik. Ἰσμηνίας, 300-luku eaa.) oli antiikin kreikkalainen muusikko, joka oli kotoisin Thebasta.
Plutarkhos kertoo, että Ismenias joutui skyyttien vangiksi ja pakotettiin konsertoimaan heille. Kun esitys oli ohi, virkkoi skyyttien hallitsija vakavasti, että hänestä Ismeniaan musiikki oli lähes yhtä kaunista kuin aasien kiljunta.
Vähä Teerijärvi (Orivesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 11,5 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria, vaikka se on vesikasvillisuutta kasvava matala järvi. Sen rantaviivan pituus on 1,6 kilometriä. Rannoille on rakennettu kuusi vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet metsäautotieltä, joka alkaa valtatieltä 9.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Längelmäveden lähialueeseen (35.721) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,8 metriä mpy. Siihen on johdettu rantasoiden ojia ja pari metsäojaa. Järven itäpäästä alkaa kaivettu laskuoja, joka on johdettu Nevasuon johto-ojaan ja siitä Isoon Teerijärveen. Sieltä veden jatkavat tämän laskuojaa pitkin Oriveden asemalle Längelmäveden Pappilanselkään.

Virkistys

Oriveden keskustaajaman länsipuolella kulkee järvien ympäristössä hiihtolatuja, joista osa poikkeaa järven pohjoisrannoille. Järven luoteisrantaan on rakennettu ladun varteen laavu.

Historiaa

Vuoden 1957 peruskartassa järvi oli autio erämaajärvi, jonka laskuoja virtasi vapaasti nykyisiä reittejä pitkin Nevasuolle. Vuoden 1977 kartassa näkyy rantasoille kaivetut suo-ojat, mutta se on edelleen autiona vuoden 1986 kartassa.
Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto

Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto (ven. Боевая Организация, Bojevaja Organizatsija) oli Venäjän Sosialistivallankumouksellisen puolueen terroristisiipi. Se oli puolueen ryhmittymä, jolle oli tehtävänsä vuoksi annettu autonomia puolueen sisällä. Muistelmissaan osaston jäsen Boris Savinkov kutsui ryhmittymää ”terroristiprikaatiksi”.  Osaston jäsenyys pyrittiin usein pitämään salassa toimijoiden oman turvallisuuden vuoksi.

Osaston johto ja tausta

Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston perusti Grigori Geršuni vuonna 1902. Vuonna 1904 Geršuni pidätettiin, jolloin Jevno Azef valittiin hänen seuraajakseen oikeana kätenään Boris Savinkov. Azef toimi Ohranan vakoojana. Hänen aikanaan osasto myös siirtyi käyttämään räjähteitä tuliaseiden sijasta. Jäsenistöön kuului yli neljäkymmentä miestä ja yli kymmenen naista. Kaikki heistä eivät olleet talonpoikia ja työväkeä, vaan heistä osa kuului aatelistoon, papistoon ja porvaristoon. Suuri osa jäsenistä oli 20–30-vuotiaita. Vuonna 1908 Boris Savinkov valittiin osaston johtoon Azefin seuraajana, mutta taisteluosaston toiminta hiipui pian tämän jälkeen.

Toimintaa

Perustamisvuotensa 1902 huhtikuussa Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto suunnitteli ja toteutti Venäjän sisäministerin Dmitri Sipjaginin salamurhan.  Toukokuussa 1903 osasto salamurhasi Ufan kuvernöörin Nikolai Bogdanovitšin. Heinäkuussa 1904 taisteluosasto salamurhasi Sipjaginia seuranneen sisäministerin Vjatšeslav von Plehwen, jonka vaunuihin heitetty pommi surmasi välittömästi.

Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin salamurha

Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš, joka oli aikaisemmin toiminut Moskovan kenraalikuvernöörinä, oli 15. helmikuuta 1905 seuraamassa Elisabet Fjodorovnan punaisen ristin hyväntekeväisyyskonserttia Bolšoi-teatterissa. Sosialistivallankumouksellinen taisteluosasto tunsi hänen reittinsä hyvin ja oli näin ollen kyennyt valmistelemaan hänen salamurhaansa tuolle päivälle. Salamurha oli tarkoitus toteuttaa pommilla. Kuitenkin Aleksandrovitšin vankkureissa olivat myös tämän ottolapset, jotka huomattuaan eräs taisteluosaston aktiiveista päätti jättää heiluttamatta nenäliinaa, joka oli sovittu merkiksi muille valmistautua pommin heittämiseen. Tämä johtui ilmeisesti siitä, että osaston tarkoituksena oli salamurhata Aleksandrovitš, vahingoittamatta tämän perhettä välttyäkseen raakalaismaisen ryhmän maineelta, joka veisi sosialistivallankumouksellisia tarkoitusperiä kauemmas onnistumisesta. 
Kaksi päivää myöhemmin, 17. helmikuuta, suuriruhtinas Aleksandrovitšin vaunut kulkivat Kremlin muurien ulkopuolelle kello 14:45, jolloin Sosialistivallankumouksellisen taisteluosaston jäsen Ivan Kaljajev heitti häntä kohti nitroglyseriinipommilla, joka putosi suoraan Aleksandrovitšin syliin. Suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli välittömästi saamiinsa vammoihin.
Christopher Clark

Tutkimus

Clarkin ammatillista erikoisalaa ovat 1800-luvun Saksan ja Manner-Euroopan historia.
Clark keskittyi uransa alkupuolella uskontohistoriallisiin kysymyksiin; hänen ensimmäinen kirjansa käsitteli kristittyjen ja juutalaisen vähemmistön suhteita Preussissa vuosina 1728–1941.