google/wiki40b huggingface dataset:
Apatismi

Apatismi on filosofinen ajattelutapa, joka korostaa välipitämättömyyttä ja tunnottomuutta elämässä esiintyville kivuille ja vaivoille. Apatismin juuret ovat stoalaisessa filosofiassa ja etiikassa, joka korostaa erityisesti järkeä. Stoalaisen filosofian mukaan hyve oli samaa kuin tieto: hyve johtaa vapautumiseen järjettömistä intohimoista ja edelleen voidaan saavuttaa mielenrauha - apatistinen tila.
Erotuksena depressiasta eli tunne-elämän lamaantumisesta ja masentuneisuuden tilasta, apatismia pidetään tavoiteltavana tilana suhtautua elämään. Apatismin harjoittaja vapautuu (vapauttaa) itsensä intohimoista ja haluista. Apatismiin liittyy passiivinen tai neutraali suhtautuminen eri elämän ilmiöihin. Mm. Baruch Spinozan ajattelussa on viitteitä apatismistä. Descartes ei pitänyt apatismin saavuttamista mahdollisena.
Korpijärvi (Ylöjärvi, Kuru)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Karjulanjoen valuma-alueella (35.36), jonka Kuusijärven–Haukkajoen alueeseen (35.362) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 126,6 metriä mpy.
Mutanärhi

Tuntomerkit

Mutanärhi on 29-47 cm pitkä ja painaa 110-130 grammaa. Höyhenpuku on tummanharmaa ja siinä on vaaleammanharmaita viiruja. Siivet ovat ruskeat ja pyrstö musta. Sukupuolet ovat samannäköiset. Mutanärhen silmän väri vaihtelee iän mukaan. Poikasilla se on ruskea ja vuoden ikäisillä harmaa. Vanhoilla yksilöillä harmaan silmän ympärillä on keltainen rengas.

Levinneisyys

Mutanärheä tavataan kotoperäisenä Australiassa. Lajin populaatiota ei ole arvioitu, mutta sitä on kuvattu yleiseksi.

Elinympäristö

Mutanärhi elää ruohostoilla ja avoimissa eukalyptusmetsissä. Laji vaatii veden läheisyyttä, koska se tarvii mutaa pesän rakentamista varten.

Ravinto

Mutanärhi käyttää ravinnokseen pääasiassa hyönteisiä ja siemeniä, joita se etsii maasta.
Hilja Mörsäri

Hilja Karoliina Mörsäri (24. elokuuta 1932 Karunki – 13. kesäkuuta 2016 Hämeenlinna) oli suomalainen kirjailija, kirjallisuusvaikuttaja ja äidinkielen ja kirjallisuuden opettaja.
Mörsäri debytoi runokokoelmalla Kolme vuodenaikaa vuonna 1958. Hän julkaisi lisäksi kaksi muuta runokokoelmaa ja teoksen Päivien ja unten kirjasta, joka sisältää ”vuosien varrella kertyneitä marginaalimerkintöjä, aforismeja ja impressioita”.
Mörsäri teki tai oli mukana tekemässä kymmentä kirjallisuuden ja kirjoittamisen oppi- ja harjoituskirjaa sekä toimitti useita artikkelikokoelmia ja kaunokirjallisia antologioita. Hän toimi luennoitsijana, kouluttajana ja kriitikkona sekä kirjoitti esseitä oman alansa julkaisuihin ja kolumneja sanomalehtiin. Hän suomensi Edith Södergranin aforismit kokoelmaksi Kaikkiin neljään tuuleen (2013).
Vuonna 2006 Mörsäri palkittiin WSOY:n Kirjallisuussäätiön tunnustuspalkinnolla.
Estäjähormoni

Estäjähormoni tai statiini on hypotalamuksen erittämä hormoni, joka estää jotain muuta umpieritystä.
Ilkivalta

Ilkivalta siinä merkityksessä, jossa sanaa käytetään Suomen rikoslaissa, on tahallista häiriön aiheuttamista esimerkiksi meluamalla muualla kuin yleisellä paikalla tai yleisöltä suljetussa virastossa, toimistossa, liikkeessä tai tehtaassa tai muussa vastaavassa paikassa. Ilkivaltaa on myös häiriön aiheuttaminen tarpeettomilla puhelinsoitoilla virastoon, toimistoon, liikkeeseen taikka muuhun vastaavaan paikkaan, samoin kuin väärän hälytyksen aiheuttaminen käyttämällä julkisen kulkuneuvon hätäjarrua tai hälytintä muutoin kuin hätätilanteessa. Suomessa ilkivallasta seuraa sakkorangaistus. Yleisellä paikalla tapahtuvasta ilkivallasta eli häiriön aiheuttamisesta esimerkiksi meluamalla julkisella paikalla rangaistaan järjestyslain perusteella järjestysrikkomuksena. 
Yleisessä kielenkäytössä ilkivallaksi nimitetään myös toisen omaisuuden tahallista vahingoittamista. Tällaisesta teosta käytetään yleisesti myös nimitystä vandalismi, varsinkin kun hävitysvimma kohdistuu kulttuurielämän tuotteisiin. Sana juontuu alun perin kansainvaellusten aikaisesta vandaalien heimosta, jotka hävittivät Galliaa ja ryöstivät Rooman vuonna 455.
Suomen rikoslain 35. luvussa toisen omaisuuteen tai tekijän yhdessä muiden kanssa omistaman omaisuuden vaurioittamisesta tai hävittämisestä käytetään nimitystä vahingonteko. Siitä rangaistaan sakolla tai vankeudella enintään yhdeksi vuodeksi, törkeissä tapauksissa ankaramminkin. Lievissä tapauksissa rangaistusseuraamus on sakko. Paljon vaaraa aiheuttava ilkivaltateko voi tuoda tekijälleen syytteen myös liikenneturvallisuuden vaarantamisesta tai tapon yrityksestä. Eräissä tapauksissa kyseessä voi olla myös hautarauhan tai kotirauhan rikkomisen muoto.
Jääkiekon maailmanmestaruuskilpailut 2022

Hakijat

Mahdollisina hakijoina pidettiin Valko-Venäjää ja Latviaa. Koska ne saivat järjestettäväkseen vuoden 2021 turnauksen, myönnettiin vuoden 2022 turnauksen järjestämisvastuu yksimielisesti Suomelle, joka myös haki vuoden 2021 turnauksen isännäksi.
Mujejärvi

Maantiede ja ilmasto

Mujejärven kunnan pinta-ala on 1 316 neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa Mujejärven piirin Lietmajärven, idässä Rukajärven, etelässä Voloman ja lännessä Repolan kuntiin sekä kaakossa Karhumäen piiriin. Pinta-alasta suurin osa on metsää ja suota. Seudulla virtaa Muujoki (ven. Mujezerka), joka saa alkunsa Hietajärvestä (Hedo) ja virtaa Muujärven (Mui) kautta laskien Tširkkakemiin. Kunnan alueelle suunnitellaan 900 hehtaarin laajuista koskemattomien metsien luonnonmuistomerkkiä. Hyötykaivannaisiin kuuluvat gabro-diabaasi, kvartsi, rauta, magnetiitti, hiekka ja turve.
Seudulla vallitsee lauhkea mannerilmasto, jossa on meri-ilmaston piirteitä. Tammi-helmikuun keskilämpötila on –12 … –13 °C ja heinäkuun +13 … +14 °C. Vuotuinen sademäärä on 500 millimetriä. Lumi peittää maan 170–190 päivää vuodessa. Sen paksuus on avoimilla paikoilla keskimäärin 35–55 ja metsässä 50–70 senttimetriä.

Asutus

Mujejärven taajama on kunnan ainoa asutuskeskus. Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan sen asukkaista 71 % on kansallisuudeltaan venäläisiä, 12 % valkovenäläisiä, 8 % karjalaisia, 3 % ukrainalaisia ja 1 % suomalaisia.

Historia

Venäjän keisarikunnassa seutu kuului Aunuksen kuvernementin Repolan kuntaan. Samannimisen järven rannalla sijainnut Muujärvi oli 1800-luvulla Lieksan ja Rukajärven välisen reitin kievarikylä. Vuonna 1850 paikkakunnalla oli 53 asukasta, vuonna 1904 asukkaita oli 95.
Venäjän vallankumouksen ja Suomen itsenäistymisen jälkeen vuosina 1918–1920 Repola liittyi lyhyeksi aikaa Suomeen ennen Tarton rauhan solmimista. Jatkosodassa vuosina 1941–1944 alue oli Suomen miehittämä. Muujärven kylä tuhoutui sodan aikana.
Nykyinen taajama on perustettu vuonna 1963. Vuonna 1965 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja seuraavana vuonna siitä tuli hallintopiirin keskus.

Liikenne, talous ja palvelut

Mujejärveltä on yhteys Repolan ja valtatie M18:n väliselle A134-maantielle. Taajamasta on linja-autoreitit Repolaan, Kiimavaaraan ja Lentieraan sekä Tiiksiin, Rukajärvelle ja Ontajärvelle. Mujejärven lounaislaidalla on huoltoasema.
Taajaman kautta kulkee Suojärven ja Jyskyjärven välinen rautatie (Muujoen asema, ven. Mujezerka), josta haarautuu rata Kostamuksen kautta Suomeen. Lähin lentokenttä on Petroskoissa.
Talous perustuu Mujejärven metsäteollisuuspiirin harjoittamaan puunhankintaan. Lähes 70 % puutavarasta menee vientiin. Lisäksi tuotetaan rakennuskiveä ja sepeliä. Pienimuotoinen maatalous tuottaa lihaa ja maitoa. Kunnan alueella on myös kolme lohenkasvattamoa.
Mujejärvellä toimii kaksi lastentarhaa, keskikoulu, lasten harrastuskeskus, musiikki- ja urheilukoulut. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluu poliklinikka, piirisairaala, palvelukeskus ja lastenkoti. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuuritalo, kirjasto ja vapaa-ajankeskus. Paikallislehtenä ilmestyy kerran viikossa Mujezerskles.

Kaupunkikuva ja nähtävyydet

Taajama koostuu etupäässä yksi–kolmekerroksisista usean perheen asuintaloista sekä omakotitaloista. Kunnan alueella sijaitsevia kulttuuriperintökohteita ovat vuonna 1941 kaatuneiden neuvostoliittolaisten rajavartijoiden ja sosialistisen työn sankarin Viktor Polynskin haudat.
Optinen tähtitiede

Optinen tähtitiede on tähtitieteen tutkimuksen osa-alue, jonka havainnot tehdään kaukoputken avulla pääasiassa näkyvän valon sekä myös sitä ympäröivien pitkäaaltoisen infrapunasäteilyn sekä lyhytaaltoisen ultraviolettisäteilyn taajuudella. Optinen tähtitiede kattaa aallonpituudet 400–800 nanometriä. Tutkimusmenetelmiä ovat valokuvaus filmille tai nykyisin lähinnä valoherkälle elektroniselle kennolle, kohteen lähettämän valon määrää mittaava fotometria, valon jakautumista aallonpituuden suhteen tutkiva spektroskopia sekä valon polarisaation astetta määrittelevä polarimetria.
Optinen tähtitiede muodostaa valtaosan havaitsevasta tähtitieteestä. Maan ilmakehä päästää näkyvän valon lähes esteettä pinnalle asti, toisin kuin useimmat muut aallonpituudet, joten useimmat maanpäälliset tähtitieteen havaintovälineet ovat nimenomaan optisia kaukoputkia. Avaruudessa päästään kuitenkin suurempaan tarkkuuteen pienemmillä laitteilla, koska siellä ilmakehän virtaukset eivät aiheuta kuviin ylimääräistä epäterävyyttä. Myös maanpäälliset kaukoputket sijaitsevat usein kuivilla ja vuoristoisilla seuduilla, jossa sää on mahdollisimman usein selkeä ja ilma sisältää mahdollisimman vähän vesihöyryä. Tähtitieteen harrastus keskittyy lähes yksinomaan optiseen tähtitieteeseen.
Bertil Schütt

Bertil Schütt (11. kesäkuuta 1909 Tukholma – 6. heinäkuuta 1983 Tukholma) oli absurdista huumoristaan tunnettu ruotsalainen kirjailija, näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja. Hänelle myönnettiin Svenska Dagbladetin kirjallisuuspalkinto vuonna 1952.
Tukholmassa varttuneen Bertil Schüttin venäjänjuutalainen äiti oli ompelija ja tupakkakauppias, joka myi myös lain kieltämiä kondomeja. Schütt on muistellut lapsuuttaan teoksessa  En skuggboxares memoarer (1972) ja hänen veljensä Roland Schütt romaanissaan Kådisbellan (1989), josta Åke Sandgren ohjasi elokuvan Ritsakauppias (1993). 
Bertil Schütt toimi aluksi turkiskauppiaana vuoteen 1937 asti ja tuli sitten tunnetuksi absurdin humoristista romaaneista ja näytelmistään, jotka eivät kuitenkaan saaneet kovin suurta suosiota. Schütt valitti itse syntyneensä väärään maahan, koska hänen temperamenttinsa ei sovi Ruotsiin.
Suomessa Schütt tuli tunnetuksi 1950-luvun puolestavälistä alkaen Helsingin pikkuteattereissa näytelmistään Tarzan (Lilla Teatern, 1955), Kissa ja kannukset (Inomhuslek, 1952, suomeksi Teatteri Jurkka 1961 ja ruotsiksi Lilla Teatern) sekä rikosfarssistaan Naurumurhaaja (Skrattmördaren), joka sai maailmankantaesityksensä Teatteri Jurkassa tammikuussa 1963 Rolf Sandqvistin ohjaamana. 
Ruotsin televisioteatterin tuottama Schüttin farssi Leski (Änkan, 1958) nähtiin Yle TV1 -kanavalla ruotsalaisena tv-näytelmänä elokuussa 1969. Tv-näytelmä Nainen ja suruharso (Den beslöjade damen, 1977) esitettiin Suomen televisiossa heinäkuussa 1977. Helsingin Sanomien tv- ja teatterikriitikko Jukka Kajava ei oikein ymmärtänyt, mistä tässä avioliiton tasa-arvosta kertovassa farssissa oli kyse, vaikka kehuikin teosta melko hauskaksi ja huippunäyttelijöiden (Margaretha Krook ja Ernst-Hugo Järegård) suorituksia hyviksi. Huhtikuussa 1984 esitettiin Schüttin tekstiin perustuva tv-elokuva En enää koskaan juo olutta (Jag ska aldrig mer dricka öl, 1984). Schütt on toisena käsikirjoittajana Erik Strandmarkin ohjaamassa ruotsalaisessa elokuvassa Sköna Susanna och gubbarna (1959).
Schüttin kirjoittamia romaaneja ei ole suomennettu eikä hänen käsikirjoittamiaan elokuvia ole esitetty Suomen teattereissa.
Kansainvälisen Jääkiekkoliiton vuosisadan tähtikentällinen

IIHF:n vuosisadan tähtikentällinen on Kansainvälisen jääkiekkoliiton vuonna 2008 valitsema kuuden pelaajan kunniagalleria. Valintaperusteena oli kansainvälisissä turnauksissa kunnostautuminen. Valitsijaraati koostui 56 jääkiekkotuntijasta, jotka valittiin 16 maasta sekä Pohjois-Amerikasta että Euroopasta. Yhden 56 äänestä antoi kollektiivisesti The Hockey News -lehden henkilökunta.
Frans Engström

Frans Henry Engström (14. lokakuuta 1873 Kalmar, Ruotsi – 30. huhtikuuta 1940 Helsinki) oli ruotsalaissyntyinen elokuvaaja, joka toimi kuvaajana useissa varhaisissa suomalaisissa mykkäelokuvissa. 
Engström toimi 1890-luvulta alkaen valokuvaajana Karl Emil Ståhlbergin omistaman Atelier Apollon palveluksessa. Engström kuvasi Suomen ensimmäisen näytelmäelokuvan Salaviinanpolttajat (1907) ja hän koulutti myös kaksi apulaistaan Hjalmar Hårdhin ja Oscar Lindelöfin elokuvaajiksi.
Engström toimi myös tuottajana kolmessa kesällä 1911 kuvatussa elokuvassa Hyökyaaltoja, Anna-Liisa ja Sylvi. Elokuvien tuotantoa varten Engstöm perusti edellisenä vuonna yhdessä Suomen Kansallisteatterin näyttelijöiden Teuvo Puron ja Teppo Raikkaan kanssa yhtiön jonka osakepääoman Engström hankki. Engström kärsi kuitenkin suuret tappiot tässä yrityksessä sillä kahden elokuvan filmit tuhoutuivat kun ne oli lähetetty kehitettäväksi Kööpenhaminaan. Kolmas elokuvista, Sylvi, säilyi ja se saatiin myytyä 4500 markan kertakorvauksella Lyyra-elokuvateatteriketjun omistaneelle Hjalmar V. Pohjanheimolle. Pelkästään elokuvien kehittämiseen oli kuitenkin kulunut 12 500 markkaa.
Kitakalat

Lajit ja anatomia

Kitakalojen heimo jaetaan 5:een tai 6:een alaheimoon. Heimoon kuuluu 28 sukua ja lähteestä riippuen 228–292 lajia. Tyypillisiä piirteitä kaikille alaheimojen lajeille ovat hyvin pitkänomainen ruumiinmuoto, suuri pää ja suu, suuret piikkimäiset hampaat, leuan nauhamainen, uloke, jonka päässä on valoelimiä, vatsan valoelimet ja suomuttomuus. Selkäevän pituus ja sijainti vaihtelevat alaheimoittain. Eräillä lajeilla on rasvaevä ja eräiltä puuttuvat rinta- ja vatsaevät. Suurimmillaan kitakalojen heimon lajit saavuttavat noin 50 cm:n pituuden. Väritykseltään heimon kalat ovat tyypillisesti mustia tai tummanruskeita. Eräät lajit ovat hopeanharmaita tai vihertäviä.

Levinneisyys ja elintavat

Kitakalalajeja tavataan Atlantista, Intian valtamerestä ja Tyynestämerestä. Ne elävät syvissä vesissä aina 4 500 metrin syvyyteen asti. Öisin ne liikkuvat lähempänä pintaa kuin päivisin. Heimon kalat ovat petokaloja, jotka saalistavat planktonäyriäisiä ja suuremmat lajit myös kaloja. Ne houkuttelevat saaliseläimiä luokseen valoelimiensä avulla.
Maitland Ward

Maitland Ward (s. 3. helmikuuta 1977 Long Beach, Kalifornia, Yhdysvallat) on kalifornialainen näyttelijä jonka muistettavin rooli on ollut Jessica Forrester yhdysvaltalaisessa saippuasarjassa Kauniit ja rohkeat. Hän esitti Jessica Forresteria tuotantokausilla 1994–1996. Muita televisiosarjoja, joissa Ward on esiintynyt ovat muun muassa Koti kuntoon, Isojen poikien leikit, Käytäväpeliä ja Hoidon tarpeessa. Hän on esiintynyt myös muun muassa elokuvassa White Chicks (2004).
Vuonna 2019 hän siirtyi pornonäyttelijäksi .
Björn Borg

Yksityiselämä

Borgin vuonna 2003 syntynyt Leo-poika on myös tennispelaaja ja voittanut jo ikäluokkansa Ruotsin mestaruudet kaksin- ja nelinpelissä ja on ikäistensä 20 parhaan eurooppalaisen pelaajan joukossa. Pojan äiti on Borgin kolmas vaimo, ruotsalainen Patricia Östfeldt, jonka kanssa hänet vihittiin vuonna 2002. Borgin toinen vaimo oli italialainen laulajatar Loredana Bertè, jonka kanssa hän oli aviossa vuosina 1989–1993. Borgin ensimmäinen vaimo oli romanialainen tennispelaaja Mariana Simionescu, jonka kanssa hän oli aviossa vuosina 1980–1984.
Matti Poutvaara

Matti Poutvaara (sukunimi vuoteen 1936 Poutanen; 18. huhtikuuta 1909 Parikkala – 22. joulukuuta 1989 Savonlinnan Keskussairaala) oli suomalainen valokuvaaja. Poutvaara tunnetaan erityisesti maisemakuvaajana ja hän julkaisi useita kuvateoksia Suomen maakunnista ja kaupungeista.
Maanviljelijäperheeseen syntynyt Poutvaara kävi kiertokoulun ja sivutöillään hankkimilla rahoilla hän hankki kameran ja nähtyään Suomen Kuvalehden ilmoituksen valokuvauskirjekurssista kävi kurssin. Hänellä oli monia muitakin ammattisuunnitelmia, mutta hän päätyi valokuvauksen pariin. Alkuaikoina hän muun muassa julkaisi postikortteja ja kuvia lehdissä. Poutvaara teki töitä ilmavoimissa vuodesta 1930 valokuvausaliupseerina Suur-Merijoen lentoasemalla ja hän perusti pian myös oman valokuvaamon Viipurin Tienhaaraan.
Sodan jälkeen Poutvaara erosi tehtävästään ilmavoimien valokuvausteknikkona ja siirtyi itsenäiseksi valokuvaajaksi. Hän asui mm. Tampereen seudulla, kuten Kangasalla, josta käsin hän toimi vapaana valokuvaajana parikymmentä vuotta. Hän kiersi mm. aluksi polkupyörällä maaseudulla myymässä maisemapostikortteja, sekä myöhemmin teki kuvausmatkoja autolla. Vuonna 1947 hän julkaisi ensimmäisen valokuvateoksensa Kaunis Häme ja tämän jälkeen hän julkaisi noin parikymmentä kuvateosta aina 1960-luvulle saakka. Poutvaara kuvasi 1950-luvulta lähtien mm. viistokuvia lentokoneesta kirjojaan varten. Vielä pitkään Suomessa oli rajattu kuvien julkaisuoikeuksia ja valokuvausoikeuksia. Poutvaaran valokuvakirjoja painettiin yhteensä lähes 500 000 kappaletta, eniten myyty teos oli vuoden 1952 Helsingin olympialaisia varten alun perin julkaistu Suomi-Finland. Monet teoksista on tekstitetty useilla eri kielillä. Hänen entiselle kotipaikalleen Pitkäjärven rannalle on nimetty Poutvaarantie.
Matti Poutvaaran pitkäaikainen keräilyharrastus olivat postimerkit. Hänen tunnetuin teoksensa filatelian parissa oli Postia sortokaudelta. 1960-luvun lopulla Poutvaara alkoi jättää valokuvausta vähemmälle ja siirtyi filatelian pariin. Syynä oli mm. ikääntymisen mukana heikentynyt terveys. Hän asui 1970-luvun loppupuolelta lähtien vakituisesti syntymäkunnassaan Parikkalassa. Matti Poutvaara jätti laajan kuvakokoelmansa valtaosin Museovirastolle, sillä kuvat sisälsivät kansantieteellisiä ja historiallisia arvoja. Museovirastolla on pitkäaikaisena tavoitteena pyrkiä digitalisoimaan käytössään olevaa kokoelmaa, jotta se olisi käyttökelpoinen nykyaikana. Filateliakokoelman keskeiset osat ovat puolestaan Postimuseon hallussa.
Poutvaaran harjoittamat kuvausmuodot vaihtelivat lasinegatiivikuvauksesta filmivalokuvaukseen. Ajan valokuvaajille tyypilliseen tapaan hän myös valmisti kuviaan pääosin itse.
Jiuzhaigou

Jiuzhaigou (kiin. 九寨沟, Jiǔzhàigōu, Yhdeksän kylän laakso, tiib. Sicadêgu) on luonnonsuojelualue Sichuanin maakunnan pohjoisosassa Kiinassa. Vuonna 1992 Unescon maailmanperintökohteeksi hyväksytty alue on tunnettu monista monikerroksisista vesiputouksistaan ja värikkäistä järvistään.

Luonto

Jiuzhaigoun ekosysteemi luokitellaan lauhkean vyöhykkeen lehtimetsäksi, johon on myös sekoittunut vuoristokasvillisuutta. Melkein 300 km² alueesta on aarniometsää. Nämä metsät ovat syksyisin ruskan peitossa tehden alueesta merkittävän matkailukohteen. Jiuzhaigoussa kasvaa monia mielenkiintoisia kasvilajeja, kuten kotoperäisiä alppiruusuja ja bambuja.
Uhanalaiset isopanda ja lumiapina asuvat suojelualueella, mutta kummankin populaatiot ovat hyvin pieniä ja eristyneitä. Laaksossa elää myös noin 140 lintulajia.

Geologia ja hydrologia

Jiuzhaigoun maisemat ovat muodostuneet jäätiköiden sekä hydrologisen ja tektonisen toiminnan seurauksena. Maakerrokset ovat pääasiassa karbonaattikiviä, kuten esimerkiksi dolomiittiä, ja myös jonkin verran hiekka- ja savikiveä.
Laaksoon kuuluu kolme itsenäistä rotkoa, joita sanotaan välillä myös laaksoiksi suuren kokonsa vuoksi. Lisäksi laaksossa sijaitsee yksi Jangtsen vesistöön kuuluvan Jialing-joen lähteistä.
Jiuzhaigou tunnetaan parhaiten kymmenistä sinisen, vihreän ja turkoosin värisistä järvistä, jotka ovat muodostuneet jäätiköiden seurauksena. Kivivyöryt ja muut luonnonilmiöt patosivat järvet ja sitten jähmettyivät karbonaattivarastoista. Joissakin järvissä on suuria määriä kalsiumkarbonaattia, minkä seurauksena niiden vedet ovat todella kirkkaita ja syvätkin pohjat ovat nähtävissä pinnalta.
Jotkut vähemmän vakaista padoista ja muodostumista on keinotekoisesti vahvistettu. Matkailijoita on kielletty tekemästä suoraa kosketusta järviin.
Istanbulin yliopisto

Historia

Yliopiston juuret pohjaavat madrassaan, joka perustettiin, kun Mehmed II oli valloittanut Istanbulin eli silloisen Konstantinopolin 1400-luvulla. Madrassa oli uskonnollinen koulu, ja siinä koulutettiin yhteiskunnan eliittiä. Koulutus ei kuitenkaan vastannut ajan vaatimuksia, ja vuonna 1863 perustettiin korkeakoulu nimeltä Darülfünun-i Osmani, jonka toiminta kuitenkin lakkasi vuonna 1871. Vuonna 1874 Darülfünun-i Sultani alkoi järjestää ranskankielisiä oikeustieteen luentoja, mutta sekin suljettiin vuonna 1881. Yliopiston toiminta alkoi uudelleen vuonna 1900 nimellä Darülfünun-i Shahane. Tuolloin toimintansa aloittivat teologinen, humanistinen, matemaattinen, luonnontieteellinen ja kielitieteellinen tiedekunta, ja tuolloin voidaan nähdä oppilaitoksen vakiintuneen yliopistoksi.
Vuonna 1924 Kemal Atatürk lakkautti madrassat ja nykyisen yliopiston edeltäjä Istanbul Darülfünunu perustettiin. Siihen kuuluivat tuolloin lääketieteen, oikeustieteen, kirjallisuuden, teologian ja luonnontieteiden tiedekunta.
Yliopiston opettajina toimi useita saksalaisia akateemikkoja, jotka pakenivat Saksasta II maailmansodan aikaan.
Melinda Clarke

Perhe

Melinda Clarken äiti on entinen balettitanssija Patricia Lewis ja isä näyttelijä John Clarke. Melinda, jota kutsutaan lempinimellä Mindy, on yksi kolmesta sisaruksesta. Hänen sisarensa Heidi kuoli vuonna 1994 harvinaiseen mutta pahanlaatuiseen sydänkasvaimeen. Clarkella on veli nimeltä Joshua.

Ura

Clarke aloitti uransa näyttelemällä yhden kauden saippuasarjassa Päivien viemää, jossa myös hänen isänsä näytteli. Sen jälkeen hän näytteli yhden kauden televisiosarjassa S.O.F. – Vainukoirat ja teki roolit myös sarjoissa Kameleontti, Xena, Firefly, Siskoni on noita, Poliisipäällikkö Mannion, C.S.I. ja Vampyyripäiväkirjat.
Kuuluisuuteen Clarken nosti draamasarja O.C., jossa hän näytteli Julie Cooperia. Hän oli aluksi sivuhahmo, mutta roolista tuli myöhemmin keskeisempi.
2010-luvulla Clarke on tunnettu rooleistaan tv-sarjoissa Nikita ja Dallas.

Yksityiselämä

Clarkella on yksi tytär aviomiehensä Ernie Mirichin kanssa. Hän asuu perheensä kanssa Beverly Hillsissä Kaliforniassa. Clarke on ollut myös mukana hyväntekeväisyystyössä.
Herrick Hackman

Leo Herrick Hackman (20. joulukuuta 1902 Viipuri – 3. marraskuuta 1984 Helsinki) oli suomalainen teollisuusneuvos, joka toimi Hackman & Co -osakeyhtiön johtajana ja osakkaana vuodesta 1942 alkaen.

Elämä ja ura

Herrick Hackmanin vanhemmat olivat Hackmanin-yhtiön johtaja metsäkonduktööri, vuorineuvos Henry Hackman (1876–1950) ja Mary (o.s. Stünkel). Hackman tuli ylioppilaaksi Viipurin ruotsalaisesta lyseosta vuonna 1921. Vuonna 1926 hän valmistui Teknillisestä korkeakoulusta kone- ja sähkötekniikan alalta diplomi-insinööriksi. Lisäksi hän oli tehnyt opintomatkoja Ruotsiin, Englantiin ja Saksaan.
Hackman avioitui Elsbeth Margit Åströmin (1905–1994) kanssa 3. toukokuuta 1928 ja aloitti samana vuonna Viipurin läänissä Johanneksen uudella sulfiittiselluloosatehtaalla, jonka teknillisenä johtajana hän toimi vuosina 1939–1940. Suojeluskuntalaisena hän otti osaa talvisotaan ja sai ansioistaan 4. lk:n Vapaudenristin. Vuosina 1941–1942 hän toimi Oy Saseka Ab:n teknillisenä johtajana Vuosaaren Kallvikissa ja lopulta vuodesta 1942 alkaen suvun pääyhtiön johtajana. Vapaa-aikanaan Hackman tunnettiin purjehduksen, metsästyksen ja autourheilun harrastajana.
Herrick Hackmanin kolmesta lapsesta tytär Doris Maria Hackman avioitui elokuvaohjaaja Osmo Harkimon kanssa. Hackmanin nimeä kantaa nykyään ruotsinkielinen Stiftelsen Leo, Mary och Mary-Ann Hackman -säätiö. Hän oli liikemies-kansanedustaja Harry "Hjallis" Harkimon isoisä.