The Canadian

Canadian Pacific

Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina Canadian Pacificin matkustajajunat muodostuivat pääasiassa raskaista sekä kevytrakenteisista henkilövaunuista. Yhdysvalloissa sikäläiset rautatieyhtiöt ottivat 1950-luvulla käyttöön uusia teräsrakenteisia matkustajavaunuja. Kanadassa vanhat raskaat vaunut kuitenkin säilyivät liikenteessä vielä 1950-luvun alkuun saakka, jolloin Canadian Pacific investoi uusiin teräsrakenteisiin vaunuihin. Vuonna 1953 CPR tilasi philadelphialaiselta Budd Companylta 155 kappaletta ruostumattomasta teräksestä valmistettuja henkilövaunuja. Tilauserä käsitti 18 kappaletta peräaulalla varustettuja vaunuja, 18 kappaletta korotetulla näköalaosalla varustettuja kupolivaunuja, 30 päivävaunua, 18 ravintolavaunua, ja 71 makuuvaunua. Tämän jälkeen CPR tilasi vielä 18 kappaletta matkatavaravaunuja. Uudet vaunut asetettiin mantereen poikki kulkeville pitkänmatkan reiteille. Vaunujen sisustuksen suunnitteli philadelphialainen arkkitehtiyhtiö Harberson, Hough, Livingston & Larson, joka oli suunnitellut aiemmin muun muassa Pioneer Zephyr -kiitojunan.
CPR tilasi henkilöjuniin uudet veturit General Motorsilta, joka toimitti yhtiölle uusia FP9-sarjan dieselvetureita täydentämään FP7-sarjan kalustoa. FP7- ja FP9-sarjan veturit toimivat henkilöjunien pääasiallisena voimanlähteenä, joskin toisinaan junissa käytettiin myös vanhempia Montreal Locomotive Worksin valmistamia FPA-2-sarjan vetureita sekä 1950-luvun lopulla myös höyryvetureita.
CPR risti uusitun Toronton ja Vancouverin välillä kulkevan junansa The Canadianiksi. Junavuoro aloitti liikenteen 24. huhtikuuta 1955. Samana päivänä myös kilpailevan Canadian National Railwayn junavuoro Super Continental aloitti liikennöinnin rinnakkaisella reitillä. CNR kuitenkin käytti junissaan vanhaa kalustoa eikä investoinut uuteen henkilöliikennekalustoon ennen vuotta 1964.
CPR liikennöi The Canadiania kahdessa eri osassa Ontarion Sudburyn itäpuolella. Montrealista Vancouveriin liikennöivä juna numero 1 yhdistettiin Sudburyssä Torontosta saapuvan junan numero 11 kanssa yhdeksi junaksi. Vastaavasti itään päin liikennöitäessä junasta numero 2 erotettiin Sudburyssä Torontoon menevän junan 12 vaunut. Matka-aika reitin päästä päähän oli 71 tuntia, 16 tuntia nopeampi kuin aiemman The Dominion -junavuoron.
Vaikka junayhteys oli alun perin kannattava, lentoliikenteen suosio ja yksityisautoilun lisääntyminen vähensi rautateiden matkustajamääriä 1960-luvulla. Kun Trans-Canada Highway valmistui vuonna 1966, CPR lakkautti The Dominion -junavuoronsa kokonaan, ja vuonna 1970 anoi Kanadan hallitukselta lupaa lopettaa The Canadian -junavuorot. Hallitus antoi anomukseen kielteisen vastauksen, mutta 1970-luvun aikana CPR yritti hankkiutua eroon matkustajaliikennevelvoitteestaan. The Canadianin toimintoja ja kuluja leikattiin, ja hallitus maksoi 80% junavuoron tappioista.

VIA Rail

Kruununyhtiö VIA Rail Canada perustettiin 1970-luvun lopulla ja otti virallisesti vastuulleen CPR:n henkilöjunaliikenteen 29. lokakuuta 1978. Tuolloin The Canadian osoittautui uuden yhtiön tärkeimmäksi junavuoroksi, ja aluksi se liikennöi vanhalla reitillään. Reittiä täydennettiin Canadian Nationalin aiemmin liikennöimällä Super Continentalilla, joka liikennöi rinnakkaisella pohjoisemmalla reitillä.
Super Continental lakkautettiin budjettileikkausten yhteydessä vuonna 1990 ja The Canadian siirrettiin alkuperäiseltä CPR:n rataverkkoa käyttävältä reitiltään CPR:n reitille, jota Super Continental oli aiemmin käyttänyt. Mantereen poikki kulkeva yhteys säilyi ja samalla VIA kykeni edelleen täyttämään sille asetetut ehdot pohjoisen reitin asutuskeskusten palvelemisesta. Samalla junavuoroja kuitenkin vähennettiin kolmeen junavuoroon viikossa.