google/wiki40b huggingface dataset:
Wedding

Wedding on yksi Berliinin kaupunginosista (saks. Ortsteil). Se sijaitsee Mitten hallintoalueella (Bezirk) kaupungin keskustan tuntumassa. Vuoden 2011 lopussa kaupunginosalla oli 78 290 asukasta. Sen pinta-ala on 9,23 km² ja väestötiheys 8482 as./km².
Nykyinen Weddingin kaupununginosa muodostettiin vuonna 2001. Vuosina 1920–2000 oli olemassa Wedding-niminen hallintoalue, johon kuului nykyisen Weddingin kaupunginosan lisäksi nykyinen Gesundbrunnenin kaupunginosa. Weddingin hallintoalue liitettiin vuonna 2001 Mitten hallintoalueeseen, samoin kuin Tiergartenin hallintoalue.

Historia

1100-luvulla aatelismies Rudolf de Weddingen rakensi kartanonsa nykyisen Nettelbeckplatzin välittömään läheisyyteen. Maatila säilyi hylättynä 1700-luvulle asti.
1700-luvun puolivälissä, kun Gesundbrunnenista rakennettiin lomailupaikkaa ja kylpyläkaupunkia, uhkapeli ja prostituutio levisi Weddingiin.
Kansalaisten lakkaamaton muuttovirta Weddingiin 1800-luvun lopulla muutti Weddingin työväenluokan kaupunginosaksi. Työntekijät elivät ahtaasti kerrostaloasunnoissa. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Wedding tunnettiin "Punaisena Weddinginä" alueen sotaisan ja suureksi osaksi kommunistisen työväenluokan vuoksi. Alueella oli väkivaltainen protesti vappuna 1929. Weddingin työläisten poliittisen toiminnan vuoksi se oli natsien hyökkäysten kohde 1930-luvulla.
Toisen maailmansodan jälkeen Weddingin ja Reinickendorfin hallintoalueet kuuluivat Ranskan, Mitte sen sijaan Neuvostoliiton miehitysvyöhykkeeseen. Mitten ja Weddingin rajana ollut Bernauer Straße tuli tämän vuoksi myös Länsi- ja Itä-Berliinin rajaksi. Raja kulki kadun eteläistä, Mitten ja siis Itä-Berliinin puoleista reunaa pitkin. Kun Berliinin muuri rakennettiin elokuussa 1961, useat Bernauer Straßen varrella Itä-Berliinin puoleisissa taloissa asuneet hyppäsivät ikkunoistaan jalkakäytävälle, siis Länsi-Berliinin puolelle, ennen kuin rakennukset ehdittiin tyhjentää ja purkaa.

Wedding nykyään

Nykyään Wedding on yksi Berliinin köyhimmistä alueista. Siellä on myös korkea työttömyysaste, lähes 26 prosenttia. Lähes 17 prosenttia väestä elää sosiaaliturvan varassa, 27 prosenttia elää köyhyysrajan alapuolella. Alueen asukkaista noin 30 prosenttia on ulkomaalaisia.
Kantasammakot

Piirteet

Kantasammakot kuuluvat alkukantaisimpiin nykyisin elossa oleviin sammakoihin ja niillä on ne monista muista sammakoista poikkeavia piirteitä. Kantasammakoilta puuttuvat tärykalvo, sekä äänirakko ja jälkimmäisen puuttumisen takia ne eivät myöskään kurnuta. Häirittynä ne saattavat kuitenkin päästää hiljaisia vingahduksia. Kantasammakot eivät käytä kieltään hyönteisten saalistamisessa, vaan nappaavat ne suullaan. Ne eivät myöskään kude veteen, vaan muihin kosteisiin paikkoihin. Tästä syystä poikaset kuoriutuvat vasta toukkavaiheen jälkeen, kun taas monien muiden sammakoiden toukat kuoriutuvat ja viettävät toukkavaiheensa vedessä.
Kantasammakoiden erikoisuus on niiden "ylimääräinen" nikama sekä lihas, joka mahdollistaa hännän liikuttamisen. Samat ominaisuudet on myös Ascaphidae-heimoon kuuluvilla, joita tavataan ainoastaan Pohjois-Amerikassa.

Levinneisyys

Kahta kantasammakkolajia (koskisammakko ja L. archeyi) tavataan Uuden-Seelannin Pohjoissaarella. Stephensaartensammakkoa tavataan vain Stephen-saarella ja L. pakekaa tavattiin alun perin vain Maud-saarella, joskin niitä on sittemmin istutettu suojelusyistä muualle. Kolme tunnettua sukupuuttoon kuollutta kantasammakkolajia ovat L. auroraensis, L. markhami ja L. waitomoensis. L. waitomoensis tunnetaan vain Pohjoissaarelta, L. markhamin jäännöksiä on löydetty Pohjoissaarelta ja Eteläsaarelta ja L. auroraensis tunnetaan vain yhdestä luolasta Eteläsaarelta löydetyistä jäännöksistä.

Uhat ja suojelu

Kantasammakkoja uhkaa Batrachochytrium dendrobatidis-sienitauti, joka L. archeyi-yksilöissä vuonna 2001 kantojen romahtamisen jälkeen. Sienitauti on vaikuttanut sammakkokantoihin myös muualla maailmassa ja Uuteen-Seelantiin se on levinnyt todennäköisesti lemmikeiksi maahan tuotujen sammakoiden mukana. Tulokaslajeista myös rottien tiedetään syövän joskus kantasammakkoja. Muiden sammakkolajien tulo Uuteen-Seelantiin tulokaslajeina on pyritty estämään, koska ne saattaisivat kilpailla kantasammakkojen kanssa elintilasta. Toinen uhka kantasammakoille on elinympäristöjen tuhoutuminen metsähakkuiden ja jopa teidenrakentamisen takia. Viime vuosisatojen aikana kantasammakkojen esiintymisalue onkin pienentynyt huomattavasti. Ilmastonmuutos saattaa myös olla uhka tulevaisuudessa. Kantasammakkojen vahingoittaminen ja luonnosta kerääminen on ollut laitonta vuodesta 1921. Yksittäisillä saarilla alun perin tavattuja kantasammakkolajeja on istutettu muille saarille ja L. archeyi-lajin yksilöitä kasvatetaan tarhaolosuhteissa siltä varalta, että luonnonvarainen kanta häviää esimerkiksi sienitautien takia.
Tiibetinsusi

Ulkonäkö

Tiibetinsuden turkki on takana pidempää, jäykkä ja mustan ja harmaan karvoituksen sekoitus. Sen kurkku, rinta, vatsa ja sisäjalat ovat puhtaan valkoiset ja pää on vaalean ruskea ja otsa harmaantuu lyhyin mustin ja harmain karvoin. Kallo on kutakuinkin samanlainen kuin Eurasian suden, mutta jalat ovat lyhemmät.
Don Johnson Big Band

Historia

Yhtyeen alku sijoittuu 1990-luvun puoliväliin Tommy Lindgrenin, Johannes Laihon ja Kari Saarilahden tutustuttua lukiossa ja soitettua koulunsa musiikkiluokassa. Myöhemmin mukaan liittyi myös yhtyeen neljäs jäsen Pekka Mikkonen. Nimi Don Johnson Big Band syntyi salamannopeasti heidän harjoitustilansa varauslistaa ylläpitävän naisen tiedusteltua yhtyeen nimeä.
Vuonna 2000 Don Johnson Big Band julkaisi esikoisalbuminsa Support de Microphones, joka on yksi Suomen myydyimmistä omakustanteista. Sen myötä yhtye alkoi kerätä kulttisuosiota. Toista albumia varten yhtye solmi yhteistyösopimuksen Universal Musicin kanssa. 
Yhtye on esiintynyt myös ulkomailla, muun muassa Kiinassa sekä musiikkialan suurtapahtumassa Midemissä (2006) yhtenä Suomen edustajana.
Yhtyettä pidetään yleisesti energisenä ja vauhdikkaana esiintyjänä, mikä henkilöityy nimenomaan keulahahmoon, Tommy Lindgreniin. Keikoille tunnusomaista on myös runsas vierailijoiden käyttö: keikoilla ovat yleensä mukana Juuso Hannukainen ja Tero Rantanen (lyömäsoittimet), ja usein mukana on nähty myös Quintessencen laulaja Emma Salokoski sekä beatboxaaja Felix Zenger.
Maks Luburić

Vjekoslav ”Maks” Luburić (6. maaliskuuta 1911 – 20. huhtikuuta 1969) oli Kroatian toisen maailmansodan aikaisen Ustaša-hallinnon jäsen ja sotarikollinen.
Luburićin isä kuoli pian ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja perhe joutui elämään äärimmäisessä köyhyydessä. Nuoruudessaan Luburić ajautui pikkurikollisuuteen. Hänet pidätettiin ja tuomittiin irtolaisuudesta lyhyeen vankeusrangaistukseen vuonna 1929. Kahta vuotta myöhemmin, vuonna 1931, häntä syytettiin kavalluksesta. Mostarilainen oikeusistuin tuomitsi hänet viideksi kuukaudeksi vankeuteen. Pian tuomionsa julistamisen jälkeen hän kuuli Ustaša-järjestöstä ja siirtyi sen koulutusleireille Unkariin ja Italiaan. 
Unkarissa Luburić tutustui Jure Francetićin, elinikäiseen ystäväänsä. Francetić keksi ryhtyä kutsumaan Vjekoslavia nimellä Maks, joka jäi pysyvästi käyttöön. 
Toisen maailmansodan aikana, huhtikuussa 1941, Jugoslavian alueelle perustettiin Itsenäinen Kroatian valtio, joka oli Saksan ja Italian nukkevaltio. Ustaša-järjestö muodosti Kroatiasta yksipuoluediktatuurin. 
Luburić oli noussut Ustašan kenraaliksi ja toimi Kroatian salaisen poliisin III-osaston johtajana. Hän oli organisoimassa Jasenovacin keskitysleiriä ja myöhemmin komensi sitä. Leirillä säilytettiin ja murhattiin juutalaisia, romaneja, serbejä ja Ustašaa vastustaneita kroaatteja. Luburić kävi lokakuussa 1941 Saksassa saamassa Gestapolta oppia keskitysleirien rakentamisessa ja hallinnoimisessa. 
Luburić kannatti äärimmäisiä otteita vastarintaa kohtaan. Vuonna 1942 eräissä juhlissa Luburić kerskui toiminnallaan saaneensa aikaan enemmän surmattuja kuin mihin ottomaanit olivat aikanaan kyenneet. Saksalainen Wehrmachtin kenraali Edmund Glaise von Horstenau tapasi Luburićin Jasenovacissa ja kuvaili tätä esimiehilleen monilla negatiivisilla adjektiiveilla. Titon joukoissa taistellut ja myöhemmin korkea-arvoinen jugoslavialainen poliitikko Milovan Djilas on kuvaillut muistelmissaan, miltä Bosnian serbikylissä näytti Luburićin joukkojen riehunnan jälkeen. Myös Luburicin sisar Nada Šakić -Luburić oli sotarikollinen. Hän johti Jasenovacin keskitysleirin naisten osastoa.
Huhti–toukokuussa 1945 Kroatian valtio sortui. Luburić lähti kohti Itävallan rajaa mukanan pakolaisjoukko, joka koostui paitsi Ustašan joukoista perheineen, myös monista kroaateista, joilla ei ollut mitään tekemistä Ustašan julmuuksien kanssa. Tapaus johti Bleiburgin murhenäytelmään, jossa tuhannet ihmiset saivat surmansa. Luburić pääsi kuitenkin yhdessä Ustašan johtajan Ante Pavelićin kanssa pakenemaan ulkomaille. 
Pian sodan jälkeen Luburić yritti nostaa vastarintaa Kroatiassa ns. Krizari- eli ristiretkeläississien avulla. Hanke kuitenkin tyrehtyi. Hän oleskeli sodan jälkeen Saksassa, Espanjassa, Kanadassa ja Ruotsissa. Hän perusti HNO-järjestön (Hravatski narodni otpor, "Kroatian kansan vastarinta") ja koordinoi sen terroria ympäri Eurooppaa. Vuonna 1969 Luburić löytyi kuoliaaksi pahoinpideltynä huvilaltaan Espanjassa. Todennäköisesti hänet tappoi Jugoslavian tiedustelupalvelun UDBA:n agentti Ilija Stanić.
Wonderboy

Laulun synty

Ray Davies kirjoitti ”Wonderboyn” hänen toisen tyttärensä, Victorian, syntymän aiheuttamassa tunnekuohussa. Davies onkin myöhemmin miettinyt, että olisiko hyvin henkilökohtainen laulu sopinut paremmin soolosingleksi.
”Wonderboy” äänitettiin tammikuussa 1968 Pye Studiosin kakkosstudiossa, Lontoossa.

Julkaisu ja vastaanotto

”Wonderboy” ilmestyi Britanniassa singlenä B-puolenaan ”Polly” 5. huhtikuuta 1968. Singlen tuotti Ray Davies itse. Kappale saavutti kriitikoilta useita positiivisia arvioita. Esimerkiksi New Musical Express totesi; ”Ansaitsee olla suuri hitti – ja tulee olemaan!” Lisäksi The Beatlesin John Lennon pyysi eräällä lontoolaisella klubilla, että sitä soitettaisiin yhä uudelleen ja uudelleen. Kehuista huolimatta ”Wonderboy” ei kuitenkaan myynyt hyvin. Se nousi Record Retailer -listan sijalle 36 säilyen top 40:ssä kaikkiaan viisi viikkoa. New Musical Expressin listalla se pärjäsi hieman paremmin ja nousi sijalle 28. Sen sijaan Melody Makerin listalle single ei noussut lainkaan. Britanniassa ”Wonderboy” oli heikoimmin menestynyt Kinks-single neljään vuoteen. Sen sijaan Alankomaissa se menestyi hyvin pääsemällä listan neljännelle tilalle.
Yhdysvalloissa singlen julkaisi Reprise Records 15. toukokuuta 1968. Se ei saavuttanut sijoitusta Billboardin, Cashboxin tai Record Worldin listoilla.
»En kokenut, että olisin ollut menettämässä kykyni tehdä menestyviä kappaleita – julkaisin vain lauluja, joiden tekemisestä nautin. Kuinka vain, ”Wonderboy” ei ollut pop-äänite, se oli visio.»
(Ray Davies)
Bo Diddley

Bo Diddley (Ellas Bates, Ellas McDaniel; 30. joulukuuta 1928 McComb, Mississippi – 2. kesäkuuta 2008 Archer, Florida) oli yhdysvaltalainen rhythm and blues -laulaja ja kitaristi, joka tunnettiin parhaiten persoonallisesta rytmistään ja monista säveltämistään rock-klassikoista.

Varttuminen ja uran alkutaival

Bo Diddley syntyi Mississippin osavaltiossa, mutta varttui Chicagossa, jossa sodanjälkeinen Chicago-blues teki häneen suuren vaikutuksen. Hän aloitti pikkupoikana viulunsoiton, mutta ryhtyi myöhemmin soittamaan kitaraa. Diddley toimi myös jonkin aikaa nyrkkeilijänä ennen päätymistään vakavasti otettavaksi muusikoksi.
Hän oli blues-kitaristi Chuck Berryn ikä- ja ”tallitoveri”, sillä molemmat levyttivät chicagolaiselle Chess Recordsille.

Musiikki

Diddleyn kappaleisiin kuuluvasta persoonallisesta rytmistä tuli hänen tavaramerkkinsä, ja sitä on usein jäljitelty. Monet myöhemmät muusikot ovat tehneet hänen kappaleitaan uudelleen tunnetuksi. Klassikoihin kuuluvat muun muassa ”Bo Diddley”, ”Who Do You Love”, ”Mona” ja ”Roadrunner”, joista viimeksi mainitusta esimerkiksi suomalainen Hurriganes-yhtye teki oman version.
Diddley soitti harvoin tyypillistä 12-tahdin bluesia, vaan pitkitti laulujensa säkeistöjä ja pysytteli yhdessä soinnussa vaihtaen sitä ainoastaan kertosäkeessä. Diddleyn omaperäiseen ”viidakkorytmiin” vaikuttivat hänen sodanjälkeisestä Chicago-bluesista saamansa vaikutteet, ja erinomaisessa yhteistyössä Diddleyn kanssa toimiva yhtye täydensi kokonaisuutta.
Suomessa Bo Diddley esiintyi Järvenpään Puistobluesissa 29. kesäkuuta 1991.

Nimikkokitarat

Diddley lisäsi lavashow’hunsa visuaalisia tehokeinoja: hän teetti Gretsch-kitarayhtiöllä joukon psykedeelisenmuotoisia ja -värisiä kitaroita, joukkoon kuului jopa joitakin turkiksella päällystettyjä soittimia. Tunnetuin Diddleyn teettämistä kitaroista lienee niin sanottu ”laatikkomalli”, suorakulmion muotoinen kitara, jota Diddley käytti eniten uransa aikana.

Kuolema

Toukokuussa 2007 Diddley sai aivoinfarktin lavalla kesken esityksen ja joutui sairaalahoitoon teho-osastolle. Hänellä oli myös pitkään ollut sydänvika ja diabetes, ja kokeiden perusteella aivoinfarktin todettiin aiheuttaneen vaurioita oikeaan aivopuoliskoon ja aiheuttaneen puhevaikeuksia.
Bo Diddley kuoli 79-vuotiaana sydänkohtaukseen kotonaan Archerissa, Floridassa 2. kesäkuuta 2008.
Diddley sai Grammy-palkinnon elämäntyöstään vuonna 1999, ja hänelle on myönnetty tähti Hollywood Walk of Famelle.
Katalat pyörteet

Katalat pyörteet on yleensä näennäistieteenä pidetty ajatus, jonka mukaan maapallolla olisi 12 Bermudan kolmiota, Paholaisen merta ja Etelä-Atlantin anomaliaa muistuttavaa aluetta. Pyörteet aiheuttaisivat lentokoneiden ja laivojen katoamisia, kompassihäiriöitä ja muita outoja ilmiöitä. Molemmilla navoilla olisi mystinen pyörre, ja hieman kääntöpiirien ulkopuolella pyörteitä 72 pituusasteen välein. (Tarkemmin: ne sijaitsisivat noin 26,5 °pohjoista tai eteläistä leveyttä, minkä kulman tangentti on 0,5.) Tällöin pyörteiden paikoista syntyisi maan sisään säännöllinen ikosaedri. Ajatuksen esitti vuonna 1972 amerikkalainen Ivan T. Sanderson Saga-aikakauslehdessä artikkelissa "The Twelve Devil’s Graveyards Around the World" ("Kaksitoista paholaisen hautausmaata maapallollamme").

Myöhempiä väitteitä

Hieman myöhemmin kolme venäläistä kirjoittajaa Nikolai Gontšarov, Vjatšeslav Morotšov ja Valeri Makarov julkaisivat Himja i Žizn -lehdessä pyörteisiin liittyvän artikkelin, jossa Maa oletettiin suureksi kiteeksi, ja kosminen energia muodostaisi 62 risteyspaikkaa viisikulmion muotoisille laatoille. Näistä 12 olisi samoja kuin Sandersinin ikosaedrin kärjet, 20 taas vastaisi niiden muodostaman ikosaedrin sivutahkojen keskipisteitä ja loput 30 sen särmien keskipisteitä. Heille tuli mieleen ajatus, yhdistäisikö jokin geometrinen kuvio huomattavia historiallisia paikkoja eri puolilla maapalloa. He totesivatkin, että monet maailman vanhimpien korkeakulttuurien synnyinseudut sijaitsevat lähellä joko Sandersonin ikosaedrin kärkiä eli "katalia pyörteitä" taikka sen tahkojen tai särmien keskipisteitä (esimerkiksi Induksen suisto ja Pääsiäissaari ovat lähellä sen kärkiä, Inka­valta­kunnan keskus Peru sen sijaan lähellä sivutahkon ja Egypti särmän keskipistettä), ja heidän mukaansa muinaiset ihmiset olisivat vaistomaisesti pitäneet tällaisia paikkoja muita tärkeämpinä. Jotkin erikoiset luonnon­muodostumatkin kuten Baikaljärvi sijaitsevat lähellä sivutahkojen keskipisteitä.
Sandersonin mukaan oudot ilmiöt johtuisivat ilma- ja merivirtojen törmäilyistä. Mutta myöhemmin ajatukseen on lisätty mystisempiä ulottuvuuksia. Nämä pyörrealueet mainitsee muun muassa Charles Berlitz kirjassaan Bermudan kolmio. Kriitikoiden mukaan laivojen katoamiset selittyivät myrskyillä, kadonneeksi väitettyä laivaa ei ollut ja katoaminen toisaalla oli mysteerikirjailijan teoksessa siirretty mystiseksi väitetylle alueelle.
Ivan T. Sandersonin esittämää alkuperäistä ajatusta ovat laajentaneet muun muassa William Becker ja Bethe Hagens. Komsomolskaja Pravdassa esitettiin jopa hypoteesi, jonka mukaan Maa olisi alkujaan ollut ikosaedrin muotoinen ja vasta vähitellen pyöristynyt pallomaiseksi ja että alkuperäinen kuvio olisi yhä nähtävissä kahtenatoista viisikulmaisena laattana, jotka peittäisivät maapallon. Ajatusta pidetään kuitenkin erittäin epäuskottavana jo siitä syystä, että vaikka näin olisikin, mannerliikunnot olisivat aikojen kuluessa hajottaneet monitahokkaan alkuperäisen symmetrian.
Myös ei-säännöllisiä pyörreajatuksia on esitetty.
Jälkipoltin

Jälkipolttimella (engl. afterburner, reheat) tarkoitetaan lentokoneen työntövoiman lisäykseen käytettävää tekniikkaa, jossa polttoainetta ruiskutetaan lisää suoraan suihkumoottorin suihkuputkeen, jota kautta moottorin palamiskaasut poistuvat suurella nopeudella. Näin saadaan merkittävä työntövoiman lisäys (jopa 50 %), mutta polttoaineen kulutus kasvaa jyrkästi (polttoainevarannot hupenevat minuuteissa). Jälkipoltin on sotilaskoneissa, pääasiassa hävittäjälentokoneissa, käytetty tekniikka.

Historia

Jälkilämmitystä käytettiin jo James Wattin höyrykoneessa vuonna 1764. Frank Whittle patentoi "kahden lämpösyklin" moottorin vuonna 1936.

Tekniikkaa

Polttoaineen palaminen suihkuputkessa on mahdollista, koska suihkumoottorissa moottorin läpi kulkee enemmän ilmaa kuin polttoaineen palamiseen tarvitaan. Polttoaine syttyy virtaavan palamiskaasun suuren lämpötilan ansiosta. Lisäksi polttoaineseoksen syttyminen on varmistettu erillisellä sytytystulpalla. Jälkipolttimen voimakkaan kuumentumisen takia sen käyttöikä on lyhyt verrattuna moniin muihin lentokoneen osiin.

Käyttö

Lockheed SR-71 Blackbird -tiedustelukoneen Pratt & Whitney J58 -suihkumoottori oli ainoa, joka pystyi lentämään tuntikausia jälkipoltin päällä, mutta sen tyypillinen tiedustelulento vaati lukuisia ilmatankkauksia. 
Pommikoneet ovat käyttäneet jälkipoltinta lentoonlähdössä, hävittäjät tilanteissa, jossa tarvitaan hyvin suurta nopeutta.
Jälkipoltosta tulevaan suihkuun voi syntyä tiivistysaaltoja suuren nopeuden vuoksi. Suurempi ongelma on koneen infrapunasignaalin merkittävä kasvu, joka helpottaa koneen ampumista alas infrapuna-ohjautuvilla ohjuksilla.
Ainoat siviilikoneet, joissa on käytetty jälkipoltinta olivat Concorde ja Tupolev Tu-144.

Supercruise

Hävittäjälentokoneissa on 1990-luvun lopulla siirrytty voimakkaampiin moottoreihin, joilla voidaan lentää jatkuvasti yliääninopeudella (engl. supercruise) ilman jälkipoltinta.
Strontiumsulfidi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa strontiumsulfidi on valkoista tai harmahtavaa kiteistä ainetta, joka on hieman hygroskooppista. Ilma saa sen muuttumaan väriltään vaaleankeltaiseksi. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen ja rakenne muistuttaa natriumkloridin rakennetta. Strontiumsulfidi liukenee vähäisessä määrin veteen ja happamiin liuoksiin se liukenee muodostaen strontiumvetysulfidia ja vetysulfidikaasua.
COTS

COTS (Commercial off-the-shelf) tarkoittaa kaupallisesti "suoraan hyllyltä" ostettavaa tuotetta. Tällöin vertailukohtana on käyttötarkoitusta varten erityisesti kehitetty ratkaisu. Termiä käytetään hankinnoissa tietotekniikassa ja puolustusvälineissä.
Esimerkiksi puolustusvälinemateriaalin hankinnoissa siviilikäytössä olevan materiaalin mahdollisimman laaja käyttö mahdollistaa kustannustehokkaammat hankinnat ja suuremman materiaalimäärän kuin erikoistilauksesta yleensä pienempinä määrinä valmistettava varsinainen puolustusvälinemateriaali, mille ei ole niin laajaa kaupallista kilpailua.
Suomessa puolustusvoimien alueellinen viestiverkko on luotu COTS-periaatteella.
Mikko Kopra

Mikko Kopra (1915–1991) oli inkeriläinen punaupseeri, joka toimi Neuvostoliitossa lentäjänä toisessa maailmansodassa. Talvisodan aikana hän johti vankileiriä Leningradissa.

Perhetausta ja opinnot

Kopran inkeriläiset vanhemmat joutuivat karkotetuiksi Siperiaan, kun heidän poikansa oli opiskelemassa Hatsinan venäjänkielisessä koulussa. Siellä hän otti käyttöön venäläisen nimen Koprakov. 
Hän pääsi opiskelemaan Leningradin teknilliseen nuorisokouluun, josta hän siirtyi lentokoulutukseen puna-armeijaan. Mihail Koprakov valmistui taistelulentäjäksi 1930-uvulla ja yleni aina kapteeniksi asti. Hän toimi ennen toisen maailmansodan syttymistä lentokadettien kouluttajana. Vuonna 1936 hän avioitui inkeriläissyntyisen sairaanhoitajan Liisan kanssa. Tiedustelulennolla Suomen rajan pinnassa 26.11.1939 hän väitti nähneensä, että Mainilan laukaukset ammuttiin Neuvostoliiton puolelta.

Toiminta toisessa maailmansodassa

Talvisodan ajan Kopra toimi Andrei Ždanovin perustaman lavastetun vankileirin komentajana Leningradissa. Vankileirin asukkaina olivat noin 600 Kuusisen Suomen kansanhallituksen sotilasta. Leirin lopetettua toimintansa hän siirtyi kouluttamaan lentäjiä. Myöhemmin hän lensi paljon evakuointilentoja sodassa Saksaa vastaan. Eräällä lennolla Josifin sotilaskentälle, jonka hän itse oli suunnitellut, laskussa tapahtui onnettomuus, jossa neljä matkustajina ollutta korkea-arvoista neuvostoupseeria sai surmansa. Mikko tuomittiin sabotaasista 20 vuodeksi pakkotyöhön. Hän joutui Siperiaan Jenisein rannalla sijaitsevalle leirille, jonka yhteydessä toimi kolme kaivosta. Sieltä Mikko siirrettiin vuonna 1953 Petroskoihin Onegan konepajalle suunnittelijaksi. Kolmen vuoden päästä tuomio purettiin lopullisesti. Viimeisen työrupeamansa Mikko Kopra teki Tšalnassa metsätyökeskuksen ja sahan johtajana.

Muistelmat

Mikko Kopran vaiheista kirjoitti hänen päiväkirjojensa perusteella Armas Kumpulainen kirjan vuonna 2002. Kirjan nimi on 'Punaupseeri Mikko Kopran päiväkirja'.
Kirsikkabarbi

Ulkonäkö ja koko

Kirsikkabarbi kasvaa noin 5 cm:n pituiseksi. Kalan selkä on useimmiten punaruskea ja hohtaa valossa kuparin väreissä. Kalan evät ovat punaiset ja suun lähettyvillä sillä on viiksipari. Kyljessä on katkonainen musta viiva kuononkärjestä silmän läpi lähelle pyrstöä.

Ravinto

Kirsikkabarbi on kaikkiruokainen. Se syö mielellään elävää tai pakastettua, hiutalemaista ruokaa tai pohjatabletteja.

Vesiolot

Kirsikkabarbille sopii parhaiten pehmeä, 23–26-asteinen vesi, jonka pH on 6,5–7,5. Akvaarion kooksi suositellaan vähintään 60 litraa pienelle parvelle. Pariskuntaa, tai uroksen ja kahden naaraan haaremia voidaan pitää jo 40 litraisessa akvaariossa.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Luonteeltaan kirsikkabarbi on säyseä ja sopii hyvin muiden rauhallisten kalojen seuraksi. Se eroaa muista barbikaloista siten, että vaikka se viihtyy hyvin parvessa, kirsikkabarbeja voi pitää pariskuntanakin. 
Kirsikkabarbien viljely on melko helppoa, ja ne voivat lisääntyä varsinaisessa akvaariossakin. Muiden barbien tavoin tämä laji on mädinsirottelija, joka syö mielellään muniaan. Siksi viljely onnistuu parhaiten erillisessä kutuakvaariossa, jonka tilavuudeksi riittää 20 litraa ja jossa veden lämpötilan on 25–27 astetta.