google/wiki40b huggingface dataset:
Hätilä

Hätilä on Hämeenlinnan 15. kaupunginosa, joka sijaitsee keskustan ja Vanajaveden itäpuolella. Se sijaitsee aivan rautatieaseman tuntumassa. Hätilästä löytyy muutamia elintarvikekauppoja, hammashoitola ja pankki. Hätilässä on kaksi alakoulua ja Hämeenlinnan yhteiskoulu, jossa on perusopetuksen yläkoulu. Arkkitehti Mika Ernon suunnittelema Hätilän kirkko valmistui vuonna 1956. Hätilän postinumero on 13210. Nimestään huolimatta Puolustusvoimien Hätilän ampuma-alue, jota pääasiassa käyttää Parolannummella majaileva Panssariprikaati, ei sijaitse Hätilässä vaan Taka-Hätilän kaupunginosassa.

Historia

Hätilä on muinainen hämäläiskylä, joka kuului keskiajalla Vanajan pitäjään. 1500-luvulla kylän alueet joutuivat läheisen Hämeen linnan alaisuuteen, ja sinne perustettiin yksi linnan kolmesta latokartanosta. Hätilän kartano säilyi sotilasvirkatalon muodossa 1900-luvulle asti. 1900-luvun alkupuolella Hämeenlinnan kaupungin rajan välittömässä läheisyydessä sijainneesta kylästä muodostui Hämeenlinnan maalaiskunnan suurin ja tärkein taajama, jossa oli mm. kauppaliikkeitä sekä sahateollisuutta. Hätilä liitettiin osaksi kaupunkia vuoden 1948 kuntaliitoksessa, minkä jälkeen lähes kaikki merkit vanhasta kyläasutuksesta ja kartanosta ovat hävinneet uuden rakennuskannan tieltä.
Hutspot

Hutspot on hollantilainen vihanneshöystö eli muusi, johon käytetään perunaa, porkkanaa ja sipulia. Hutspotilla on legenda, joka periytyy espanjalaisten Hollannin valloitukseen. Hutspottiin voi lisätä lihaa tai kalaa ja muitakin vihanneksia.
Gustaf de Laval

Carl Gustaf Patrik de Laval (9. toukokuu 1845 - 2. helmikuu 1913) oli ruotsalainen insinööri ja keksijä, joka teki tärkeitä parannuksia höyryturbiiniin ja meijerikoneisiin. Hän oli Ruotsin tuotteliaimpia keksijöitä 1800-luvulla.

Elämä

Gustaf de Laval syntyi Orsan kunnassa Taalainmaalla. Hän kirjautui KTH:n vuonna 1863 ja valmistui koneinsinööriksi 1866, jonka jälkeen hän jatkoi vielä vuonna 1867 Uppsalan yliopistossa. Tämän jälkeen kaivosyhtiö Stora Kopparberg palkkasi hänet. Sieltä hän palasi Uppsalan Yliopistoon vuonna 1867 ja väitteli tohtoriksi 1872. Tämän jälkeen hän oli töissä Georgsmarienhüttessä sijaitsevalla rautaruukilla Saksassa. De Lavalista tuli Ruotsin akatemian jäsen vuonna 1886. Hän oli menestyksekäs insinöörinä ja käynnisti useita liikeyrityksiä. Liikemiehenä hän oli rahan käytön suhteen jopa niin huoleton, että hänen kuolemansa jälkeen hänen leskensä joutui konkurssiin. Hänet valittiin Ruotsin valtiopäiville 1888-1890 silloisen kaksikamarisen järjestelmän alahuoneeseen (andra kammaren) ja myöhemmin hänestä tuli ylähuoneen (första kammaren) jäsen.

Laval-suutin

Vuonna 1882 de Laval esitteli oman höyryturbiinikonseptinsa. ja vuonna 1887 hän rakensi pienen höyryturbiinin esitelläkseen sitä. Vuonna 1890 de Laval kehitti suuttimen nostaakseen höyryn nopeuden yli äänennopeuden saadakseen käyttöön höyryn liike-energian paine-energian sijasta. Nykyisin laval-suutinta käytetään rakettimoottoreissa. Laval-turbiini voi toimia aina 30'000 rpm nopeudella. Turbiinin akseli oli asennettu pitkälle joustavalle akselille laakerien ollessa kaukana toisistaan turbiinin eri puolilla. Koska turbiinia ei voitu tasapainottaa täydellisesti, joustava akseli salli pienen epätasapainon laakerien vahingoittumatta. Turbiinin korkea kierrosnopeus vaati myös kehittämään uuden tyyppisen alennusvaihteen, jonka periaate on yhä käytössä. Koska tuon ajan materiaalit eivät olleet riittävän lujia kestääkseen suuria keskipakovoimia, turbiinin tuotto oli rajallista ja suuria lämpövoimalaitosten sähkögeneraattoreita pyöritetään nykyään pääasiassa Charles Parson kehittämällä höyryturbiiniratkaisulla.

de Laval separaattori

Gustaf de Laval oli merkittävä meijerikoneiden kehittäjä, kuten sentrifugi-periaatteella toimivan maito-kerma-separaattorin parannukset Wilhelm Lefeldtin keksintöön ja varhainen lypsykone, joka patentoitiin ensimmäisenä vuonna 1894. Tämän keksinnön kaupallinen hyödyntäminen onnistui vasta de Lavalin kuoleman jälkeen vuonna 1918. Yhdessä Oscar Lamm'in kanssa de Laval perusti vuonna 1883 Ab Separator -nimisen yrityksen, joka vuodesta 1963 toimi Alfa Laval-nimellä ja on nykyään osa Tetra Laval-konsernia ja toimii DeLaval-nimellä.

Kuolema

Gustaf de Laval kuoli Tukholmassa vuonna 1912 67 vuoden iässä.
Madison Park

Madison Park on yhdysvaltalainen Electronicaa soittava yhtye, johon kuuluu kaksi jäsentä, DeAnna ja James Cool.

Yhtyeen historia

Yhtyeen kaksikko julkaisi muutamat heidän ensimmäisistä kappaleistaan New Sound Theory-nimisen levyn kahdelle raidalle, kahden eri taiteilijan kokoelmat julkaistiin vuonna 2003 Basic Lux-laabelille. Heidän ensimmäinen albumi julkaistiin vuonna 2004, ja "Ocean Drive", albumin ensimmäinen single, nousi "Hot Shot Debut"iksi Billboard Hot Dance Club Play-listalla ollen siellä parhaimmillaan sijalla #12. Vuonna 2005 heidän uudelleentehty versio Roxy Musicin "More Than This"-kappaleesta pääsi Billboardin Dance Top 30-listalle. Heidän viimeisin Billboard Dance-listalle päässyt hitti oli "Im listening" vuodelta 2006, joka julkaistiin kaksikon toiselle albumille, he julkaisivat myös "In the Stars"-singlen vuonna 2006.
Vuonna 2007 Madison Park teki remixejä Sony Legacy´s Remixed ja Reimagined-sarjoille. Heidän ensimmäisen Legacy´s Remixedillä tehdyn albumin julkaisi Sony BMG. Tämä kokoelma sisältää kappaleita myös Nina Simonelta ja Coldcutin, Francios K.:n, Chris Cocon ja Tony Humphriesin remixejä. Madison Park ryhtyi Lemmy B:n kanssa uudelleentekemään "The Look of Love"-singleä, joka löysi tiensä myös Sinkkuelämää-elokuvan soundtrackille vuonna 2008, kappale esitettiin myös varsinaisessa elokuvassa samana vuonna.
Seuraava remixaus, jonka Madison Park valmisti Sony legacylle oli Billie Holidayn "Im Gonna Lock My Heart", jonka julkaisi Sony BMG "Billie Holidays: Remixed and Reimagined"-albumille. Madison Parkin remix näyttäytyi Nip/Tuckin jaksossa vuonna 2007.
Sen jälkeen Madison Park nauhoitti kolmannen albumin, "Another Yesterdayn", joka julkaistiin 9. joulukuuta 2008. Madison Park on tällä hetkellä työstämässä materiaalia heidän neljättä studioalbumia varten.
Emil Åkesson

Emil Gerhard Åkesson (24. syyskuuta 1858 Lappee – 5. tammikuuta 1930 Mikkeli) oli mikkeliläinen lyseon lehtori, joka oli nuorsuomalaisten kansanedustajana 1900-luvun alussa.
Åkessonin vanhemmat olivat oikeusraatimies Karl Gustav Åkesson ja Sofie Leontine Savander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1877, valmistui filosofian kandidaatiksi 1883 ja suoritti kasvatusopin tutkinnon 1884. Åkesson toimi Mikkelin lyseossa luonnonhistorian, maantiedon ja historian kollegana 1885–1919 ja luonnonhistorian, maantiedon ja historian vanhempana lehtorina 1919–1925 sekä vt. lehtorina 1925–1926. Hän omisti vuosina 1886–1889 Mikkelin Sanomat ja toimi lehden vastaavana toimittajana. Åkesson oli myös voimistelunopettajana 1888–1898 ja Mikkelin VPK:n päällikkönä 1886–1911.
Åkesson oli kansanedustajana 1909–1911 Mikkelin läänin vaalipiiristä. Hän toimi myös Mikkelin kaupunginvaltuuston puheenjohtajana sekä Mikkelin läänin vaalipiirin keskuslautakunnan puheenjohtajana.
Soili Perkiö

Soili Perkiö (s. 28. maaliskuuta 1958 Helsinki) on suomalainen säveltäjä ja Sibelius-Akatemian musiikkikasvatuksen lehtori. Perkiö on säveltänyt yhteistyökumppaninsa, kirjailija Hannele Huovin runoja lauluksi usealla levyllä, alkaen lastenlevystä Vauvan vaaka (1995). He saivat vuonna 2009 yhdessä lastenkulttuurin valtionpalkinnon. Varhaisiän musiikinopettajat ry:n myöntämän Vuoden lastenlevy -tunnustuksen Perkiö sai vuonna 2012 yhdessä Liisa Kallion kanssa julkaistusta teoksestaan Pikku Papun laulut ja vuonna 2014 yhdessä Hannele Huovin kanssa Muumiperheen lauluretki -albumista.

Diskografia

(osin, erillisjulkaisuja)
Shiny Abraham

Shiny Abraham (s. 8. toukokuuta 1965) on entinen intialainen yleisurheilija, joka kilpaili pikajuoksussa. Hän on voittanut Intian mestaruuden 800 metrin juoksussa. Abraham on kilpaillut yli 75 kansainvälisessä kilpailussa.
Henry Steel Olcott

Liittyminen Teosofiseen Seuraan

Vuonna 1874 tutkiessaan tapausta, jossa henkien väitettiin aineellistuvan eräässä vermontilaisessa maalaistalossa, hän tutustui venäläiseen okkultistiin Helena Petrovna Blavatskyyn. Vuotta myöhemmin Olcott ja Blavatsky perustivat Teosofisen Seuran. Olcottista tuli seuran puheenjohtaja ja Blavatskysta sihteeri.

Vuodet Intiassa

Vuonna 1879 liikkeen johtajat matkustivat Intiaan Bombayhin. Pian tämän jälkeen heistä Wijanandan luostarissa Ceylonilla tapahtuneessa seremoniassa tuli ensimmäiset länsimaalaiset, jotka oli virallisesti vihitty buddhalaisiksi. Eversti Olcott kirjoitti kuuluisan "Buddhalaisen katekismuksensa", josta tuli hänen saarelle perustamiensa buddhalaiskoulujen tekstikirja. Vuonna 1882 Teosofisen Seuran päämaja siirrettiin nykyiselle paikalleen Adyariin Madrasissa. Intiaan palattuaan eversti Olcott kiinnitti huomionsa teosofisen liikkeen kehittämiseen ja johtamiseen liittyviin kysymyksiin. Hän alkoi suhtautua kriittisesti Blavatskyyn etenkin kun tämä kohtasi kasvavia huijausepäilyjä. Olcott halusi myös ottaa etäisyyttä ns, mahatmailmiöön, johon kuului, että Blavatsky esitti mystisten adeptien lähettävän paranormaalein keinoin mahatmakirjeitä, joissa ohjeistavat seuran asioita. Blavatskyn palattua Eurooppaan vuonna 1885 Olcott jäi Intiaan johtamaan Teosofisen Seuran päämajaa. Liike hajosi vuonna 1895 William Quan Judgen ja Olcottin erimielisyyksiin ja Judge vei mukanaan koko Yhdysvaltain osaston. Olcott kuoli Adyarissa Madrasissa, helmikuun 17. päivänä vuonna 1907, minkä jälkeen Teosofista Seuraa alkoi johtaa Annie Besant.
Statira (Dareios III:n tytär)

Statira II oli Statira I:n ja Dareios III:n tytär, Drypetisin sisko ja Sisygambisin lapsenlapsi. Makedonialaiset joukot vangitsivat Statira II:n sekä tämän perheen Issoksen taistelussa, jonka Dareios hävisi. Vaikka Statira kihlattiin ensin Mazaerusille, joka kuoli 328 eaa., hän avioitui Aleksanteri Suuren kanssa 324 eaa.. He järjestivät suuret häät Susassa, missä useat Aleksanterin sotilaat solmivat avioliittoja jalosukuisten persialaisten kanssa.
Aleksanterin kuoltua Roxana, Aleksanterin toinen vaimo, murhasi Statiran ja tämän siskon 323 eaa. Babyloniassa.
Itakonihappo

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa itakonihappo on hygroskooppista väritöntä kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin, kohtalaisesti kloroformiin ja bentseeniin sekä vähäisessä määrin dietyylieetteriin. Itakonihappo on diproottinen heikko happo ja sen pKₐ-arvot ovat 3,9 ja 5,5. Itakonihappo reagoi karboksyylihapoille tyypillisesti muodostaen esimerkiksi alkoholien kanssa estereitä. Kuumennettaessa itakonihapon vesiliuosta se isomeroituu muodostaen mesakoni- ja sitrakonihappoja. Tislattaessa itakonihappoa se muodostaa sitrakonihappoa ja sitrakonianhydridiä.

Valmistus ja käyttö

Itakonihapon anhydridiä muodostuu, kun sitruunahappoa kuivatislataan ja siitä saadaan hydrolyysin avulla itakonihappoa. Ensimmäiset yhdisteen valmistusprosessit perustuivat tähän. Yhdistettä voidaan valmistaa myös propargyylikloridista, hiilimonoksidista ja vedestä nikkelitetrakarbonyylin toimiessa katalyyttinä. Nykyään itakonihappoa valmistetaan ainoastaan bioteknisesti fermentaatiolla ja raaka-aineena käytetään esimerkiksi melassia. Itakonihappoa tuottavat fermentaatiolla muun muassa Aspergillus itaconicus- ja A. terreus-homeet. Näistä A. terreus on tuottajaorganismina tehokkaampi ja yleisemmin käytetty. Nämä homeet muodostavat melassin sisältämistä sokereista ensin akoniittihappoa, jota muodostuu osana sitruunahappokiertoa. Akoniittihaposta muodostuu itakonihappoa akonitaattidekarboksylaasin katalysoimana. Nykyään itakonihapon vuosittainen tuotanto on noin 70–80 tuhatta tonnia ja suurin tuottajamaa on Kiina.
Itakonihappo ja sen esterit polymeroituvat akryylihapon ja akrylaattiestereiden tavoin. Itakonihappoa käytetään monomeerina yhdestä akryylihapon kanssa valmistettaessa karylaattihartseja. Näihin hartseihin itakonihappo tuo muun muassa parempaa sitoutumiskykyä väriaineisiin, parantuneita virtausominaisuuksia ja stabiloi polymeeriemulsioita. Itakonihappoa käytetään myös hampaiden paikkaukseen käytettävien hammassementtien valmistukseen. Itakonihaposta valmistetaan myös muovien pehmentimiä sekä butadioli-, butyrolaktoni- ja tetrahydrofuraanijohdannaisia.
Heikki Aittokoski

Heikki Aittokoski (s. 30. marraskuuta 1970 Jyväskylä) on suomalainen toimittaja. Hän työskentelee Helsingin Sanomien ulkomaantoimittajana.
Aittokoski on opiskellut poliittista historiaa Helsingin yliopistossa. Hän aloitti Helsingin Sanomissa vuonna 1995 työskennellen ensin kulttuuritoimituksessa. Aittokoski oli HS:n Berliinin kirjeenvaihtaja 1998–2001, ulkomaantoimituksen varaesimies 2002–2007 ja Brysselin kirjeenvaihtaja 2006. Vuosina 2007–2012 hän toimi ulkomaantoimituksen esimiehenä, minkä jälkeen hän palasi ulkomaantoimittajaksi. Vuosina 2014–2015 Aittokoskella oli Jone Nikulan kanssa HSTV:ssä keskusteluohjelma Nikula, Aittokoski ja maailma (NAM).
Vuonna 2014 Aittokoski sai Suomen Kuvalehden journalistipalkinnon. Hän oli ehdolla myös Bonnierin vuoden 2014 Vuoden journalisti -palkinnon saajaksi. Hänen teoksensa Narrien laiva – Matka pieleen menneessä maailmassa (2013) sai Lauri Jäntin säätiön kunniamaininnan vuonna 2014. Vuonna 2016 hänen teoksensa Kuolemantanssi – Askeleita nationalismin Euroopassa valittiin Tieto-Finlandia-palkintoehdokkaaksi. Vuonna 2017 Aittokoski sai tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon pitkäjänteisestä journalistisesta työstä.
Vasilinsaaren piiri

Vasilinsaaren piiri tai Hirvisaaren piiri (ven. Василеостровский район, Vasileostovski raion) on yksi Pietarin 18 hallintopiiristä. Piiri sijaitsee kaupungin keskustassa. Siihen kuuluu kaksi Nevan suistossa Suuren ja Pienen Nevan välissä sijaitsevaa suurta saarta,  Vasilinsaari ja Alaissaari, joita erottaa vain kapea Smolenka-joki. Lisäksi piiriin kuuluu pieni Sernyi-saari Pienessä Nevassa. Piiri rajoittuu pohjoisessa Petrogradin ja etelässä Amiraliteetin piiriin. Piirissä on noin 200 000 asukasta.
HMS Undervattensbåten N:r 4

Palveluskäyttö

Alus poistettiin palveluksesta 6. kesäkuuta 1929 ja sen lopullinen kohtalo on tuntematon.
Oulunsalon kotiseutumuseo

Rakennukset ja pihapiiri

Rakennukset ovat lähes kaikki alkuperäisillä paikoillaan. Päärakennuksessa on kilpukkarekenteinen pirtti, pieni välikamari sekä kaunis salin puoli. Pihapiirissä on aittoja, talli ja riihi. 
Piha on suojainen paikka kesätapahtumille ja Entisaikain Joulumarkkinoille, jotka järjestetään joka vuosi museon ympäristössä.

Aukioloajat ja sisäänpääsy

Museo on auki kesäisin ja tapahtumien yhteydessä. Kohteeseen on vapaa sisäänpääsy. Museolle on helppo myös tulla linja-autolla, koska pysäkki sijaitsee aivan museon lähellä.
Helunan häämatka

Juoni

Heluna-lehmä ja hänen emäntänsä nousevat sisävesilaivaan, joka matkaa järvellä laiturilta toiselle. Laivaan nousee eräältä laiturilta teatteriseurue, mistä aluksen päällikön tytär (Sirkka-Liisa Wilén) on innoissaan, sillä hän haaveilee teatteriurasta. Hänen isänsä (Reino Valkama) ei hyväksy moisia suunnitelmia. Tytär onnistuu kuitenkin pääsemään esiintyjäksi seurueeseen, mutta isä lukitsee hänet ennen esitystä hyttiin. Tytär keplottelee itsensä kuitenkin vapaaksi ja ehtii esittämään osansa. Juoneen on nivottu myös poliisi Vihulaisen (Heimo Lepistö) kuljettama rosvo-Aapeli (Armas Jokio).

Tuotanto

Veikko Itkosen tarjotessa ohjaustyötä Orvo Saarikivelle tämä kieltäytyi käsikirjoituksen luettuaan. Elokuva oli lajityypiltään puskafarssi voimakkaasti karrikoituine hahmoineen. 
Työnimenä oli mainittu S/S Susanna. Nimi vaihdettiin mielenkiintoisempaan vaikka astutettavaksi kuljetettava Heluna-lehmä onkin sivuosassa. Aluksena käytettiin vanhaa Merenkulkuhallituksen yhteysalusta. Ulkokuvat otettiin Laajasalossa ja Saimaalla, ja studio oli rakennettu Haagan työväentalolle.
Elokuvan ensi-ilta oli 16. syyskuuta 1955 Kalevassa ja Rexissä Helsingissä.

Vastaanotto

Kriitikoiden arvio elokuvasta oli murskaava. ”...filmi on juuri sellainen, kuin nimi lupaa, yhtä viheliäisen törkeä.” Muidenkaan arvostelijoiden oli vaikeaa nähdä tuotoksessa mitään hyvää.

Julkaisut

Helunan häämatka sai televisioensi-iltansa syyskuussa 1982. Elokuva keräsi ruutujen ääreen noin 1,1 miljoonaa katsojaa, eli lähes neljäsosa suomalaisista katsoi "räiskyvän kesäiseksi hullutteluksi" luonnehdittua farssia. VLMedia Oy julkaisi Helunan häämatkan DVD:nä vuonna 2018. DVD:n takakannessa julkaisua mainostetaan virkkeellä "Kotimainen puskafarssi vuodelta 1955!".
Electric Eye

Electric Eye on Judas Priestin vuonna 2003 julkaistu arkistomateriaalia ja promovideoita sisältävä DVD.
Pierre Brasseur

Pierre Brasseur, oik. Pierre-Albert Espinasse (22. joulukuuta 1905 Pariisi, Ranska – 16. elokuuta 1972 Bruneck, Italia), oli ranskalainen näyttelijä.
Hänen vanhempansa olivat näyttelijät Georges Espinasse ja Germaine Brasseur, joka tosin oli tuolloin vielä naimisissa Albert Brasseurin kanssa. Myös hänen isoisänsä Jules Brasseur oli näyttelijä. Hänen poikansa Claude ja pojanpoikansa Alexandre ovat myös käyttäneet sukunimeä Brasseur.
Mahtipontisista rooleistaan tunnettu Brasseur esitti puolittain kuvitteellisen näyttelijä Frédérick Lemaîtren osan Marcel Carnén elokuvassa Paratiisin lapset (1945) ja tohtori Génessierin osan kauhuelokuvassa Silmät ilman kasvoja (1959).
Nathan Gamble

Nathan Gamble on lapsinäyttelijä, joka näyttelee elokuvassa Marley & Me. Hän esittää kymmenvuotiasta Patrick Grogania. Hän on myös esittänyt Austinia sarjassa Onnea matkaan, Charlie!.
Matti Hakala (ensyklopedisti)

Matti Iivari Hakala (23. maaliskuuta 1927 Kiukainen – 2. helmikuuta 2012) oli suomalainen tietosanakirjojen päätoimittaja. Koulutukseltaan hän oli valtiotieteen maisteri ja hallinto-opin kandidaatti. Hakala syntyi Satakunnan Kiukaisissa Satanahka Oy:n toimitusjohtajan Heikki I. Hakalan ja hänen puolisonsa, satakuntalaisen kulttuuri- ja poliitikkosuvun tyttären Liinan (o.s. Hosia) perheeseen, varttui Uudellakirkolla Karjalankannaksella perheen omistamassa Halolan kartanossa, kirjoitti ylioppilaaksi Oulusta. Valmistuttuaan Helsingin yliopistosta hän toimi viestinnän ja mainonnan asiantuntijatehtävissä keskeisissä pankki- ja vakuutusyhtiöissä Helsingissä.
Tietosanakirja Oy:n omistaja ja toimitusjohtaja, pääkonsuli Sven Sevelius kutsui Hakalan 24-osaisen Uuden tietosanakirjan (ensimmäinen osa 1963; sarja valmistui 1972) toimitussihteeriksi. Tietosanakirjauransa aikana Hakala toimi myös Koululaisen tietosanakirjan ja Koululaisen uuden tietosanakirjan, Kodin tietosanakirjan, Kodin uuden tietosanakirjan ja Tiedon värikkään maailman päätoimittajana, Suomalaisen tietosanakirjan vastaavana päätoimittajana ja viimeksi Suomen Almanakan kehittäjänä ja keskeisenä toteuttajana.
Eläkevuosinaan Hakala omistautui sukuhistorialliselle tutkimustyölle ja hoiti 1600-luvulta periytyvää sukutilaa Satakunnan Punkalaitumella.
Aninkaistenkatu

Aninkaistenkatu (ruots. Aningaisgatan) on yksi Turun keskustan ruutukaava-alueen muita katuja leveämmistä kaduista ja sisääntuloväylä kaupungin keskustaan. Se kulkee Aurajoelta Turun linja-autoasemalle. Tuomiokirkkosillan toisella puolella on Uudenmaankatu. Pituutta Aninkaistenkadulla on noin 850 metriä.
Aninkaistenkatu päättyy Aninkaistensiltaan, jonka jälkeen katulinja jakaantuu Yrjänänkaduksi, jota pitkin on viitoitus Naantaliin ja Poriin, Satakunnantieksi, jota pitkin pääsee Raisioon, sekä Tampereentieksi, jota pitkin pääsee Tampereelle.

Poikkikadut

Aninkaistenkadun poikkikadut ovat Linnankatu, Eerikinkatu, Yliopistonkatu, Nahkurinkatu, Maariankatu, Sibeliuksenkatu, Tuureporinkatu, Läntinen Pitkäkatu ja Verkatehtaankatu.

Liikenne

Katulinjaus on kauttaaltaan vähintään 2+2-kaistainen, ja lähes kaikissa risteyksissä on liikennevalot. Ennen nykyisen valtatie 1:n valmistumista Aninkaistenkatu oli yksi Suomen vilkkaimmista ja korkeiden talojen reunustamana myös yksi saasteisimmista kaduista. Kevyt liikenne on ohjattu Tuomiokirkkosillalta Multavierunkadun kautta Turun linja-autoasemalle.
Aninkaistenkatu on yksi Turun joukkoliikenteen pääkaduista, julkinen liikenne kulkee Kauppatorilta Eerikinkadun ja Maariankadun kautta Aninkaistenkadulle.

Historialliset perspektiivikadut

Uudenmaankatu ja Aninkaistenkatu muodostavat yhden kolmesta C. L. Engelin Turun palon jälkeen suunnitteleman ruutukaavan mukaisista, Turun muita katuja leveämmistä niin sanotuista perspektiivikadusta, joille oli määrä rakentaa myös Aurajoen ylittävät siltat. Muut vastaavanlaiset kadut olivat Kaskenkatu–Aurakatu sekä Puistokatu–Martinkatu.
Aninkaistenkadun alkupäässä oleva Tuomiokirkkosilta valmistui nykyiseen muotoonsa vuonna 1956. Kadun loppupäässä oleva uusi Aninkaistensilta valmistui vuonna 2000.

Aninkaistenkatu kirjallisuudessa

Aninkaistenkatu mainitaan Aleksis Kiven Seitsemässä veljeksessä Laurin humalaisessa saarnassa hiidenkivellä: " – – tulin Turkuun, pistettiin puukko kurkkuun. Tulinpa lopulta Aningaisten kadun haaraan ja siellä kohtasin viisi nokkelata naaraa. – – "
Mätäsjärvi (Padasjoki)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,0 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Heinjoen valuma-alueeseen (14.223) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 138,9 metriä mpy.
Ahvenlammi (Ylöjärvi, Länsi-Aure)

Maantietoa

Lammen pituus on 600 metriä, leveys 150 metriä ja sen pinta-ala on 7,6 hehtaaria. Se sijaitsee Seitsemisen kansallispuiston pohjoispäässä noin 600 metriä Länsi-Aureen kylästä etelään. Lammen länsiranta rajautuu harjujaksoon, joka muodostuu Seitsemisharjusta ja Ahvenharjusta. Lammen muutkin rannat ovat kangasmetsää, joka on lammen rannoilla soistunutta. Sen pohjois- ja eteläpäät ovat avosuota. Lampeen laskee yksi oja, joka tuo harjun rinnesuolta pohjavettä. Sen laskuoja lähtee länsirannasta ja juoksee pari kilometriä suon läpi Ainesjärven Vaarinlahteen Isosaaren länsipuolelle. Lammen veden laskennallinen viipymä on 252 vuorokautta, mikä on suomalaisissa järvissä alle keskitason. Rantaviivan pituus on 1,5 kilometriä. Rantaan on rakennettu seitsemän vapaa-ajan asuntoa ja lammen lähiympäristössä sijaitsee yksi maatila. Sinne johtaa tiet seututieltä 332.

Vedenlaatu

Ahvenlammen vedenlaatua on tutkittu vuosina 1990 ja 2002. Lammen vesi on lievästi hapanta ja siinä on runsaasti humusta. Lammen puskurointikyky happamoitumista vastaan on hyvä, joten lammen veden happamoitumisesta ei todennäköisesti ole vaaraa. Sen rehevöityminen on ollut vähäistä. Typen pitoisuudet ovat normaalitasolla, mutta fosforin pitoisuudet on lievästi kohoneet. Veden happipitoisuudet ovat hyvällä tasolla. Tutkimukset on kuitenkin tehty ajankohtana, joka ei satu lämpötilakerrostumisen loppuaikoihin, joten happikadon todennäköisyyttä ei tunneta. Kesällä happitilanne pitäisi olla hyvä, koska lampi on matala. Ahvenlammi soveltuu virkistyskäyttöön hyvin.

Seitsemisen kansallispuisto

Seitsemisharju katkeaa juuri Ahvenlammin kohdalla ja jatkuu pohjoisempana Ahvenharjuna. Seitsemisharjun pohjoispäässä harjun päällä kulkevan tien länsipuolella sijaitsee Seitsemisen luontokeskus. Sieltä lähtee luontopolku, joka laskeutuu Ahvenlammin rantaan ja jatkuu pitkospuilla etelään. Lammen pinta-alasta noin puolet sisältyy kansallispuistoon.
Halkopiippu

Halkopiippu on  halkopolttoisissa höyryvetureissa käytetty 
torvenmuotoinen savupiippu, jonka sisällä olevien kaltevien levyjen avulla pyritään sammuttamaan polttoaineesta aiheutuva tulipaloja sytyttämään pystyvä kipinöinti.  Kipinöintiä estetään myös savutorven yläpäähän sijoitetulla metallisella kipinäverkolla. 
Torviosan alaosassa on erilliset luukuilla suljetut putket tai aukot piippuun kertyvän lentotuhkan poistoa varten. 
Piippumallia käytettiin myös joissakin siirrettävissä paikallishöyrykoneissa.
Al Feldstein

Al Feldstein (24. lokakuuta 1925 Brooklyn, New York, New York – 29. huhtikuuta 2014 Montana) oli yhdysvaltalainen kuvataiteilija. Hän loi vuodesta 1956 pitkäaikaisen uran Mad-lehden toimittajana. Taidemaalarina hän tuli tunnetuksi luontoaiheisista töistään. Hänet valittiin vuonna 2003 Will Eisner Award Hall of Fameen.