google/wiki40b huggingface dataset:
Emil Vaateri

Emil Topiaanpoika Vaateri (29. tammikuuta 1900 – 12. heinäkuuta 1941) oli suomalainen punaupseeri ja työmies. Hän kuului Suomen sisällissodassa Lappeenrannan punakaartin hiihtokomppaniaan. Hän pakeni sisällissodan jälkeen Venäjälle, jossa kävi punaupseerikoulun. Hän palveli Tsekassa Valkeasaaressa, osallistui läskikapinaan, toimi joukkueenjohtajana puna-armeijassa ja vakoili eteläisessä Suomessa 1930-luvun alussa salanimellä Einari Syrjänen. Hänelle myönnettiin punalipun kunniamerkki läskikapinasta, jossa hän haavoittui käteen menettäen yhden sormistaan. Hän julkaisi mielipidekirjoituksia Leningradissa ilmestyneessä suomalaisten punaisten perustamassa Vapaus-lehden numerossa 24, 30.1.1937 . Emil Vaaterilla oli kaksi poikaa kahdesta eri avioliitosta, Leo Vaateri (1927–2013) ja Alfred Vaateri (1937–1994). He asuivat Pietarissa.
Hän kävi Lännen Vähemmistökansojen yliopistoa ja osallistui talvisotaan puna-armeijan riveissä pataljoonankomentajana. Talvi- ja jatkosodan välissä hän palveli Suojärvellä ja osallistui jatkosotaan suomalaisista koostuvan JR52:n komentajana. Hänen sotilasarvonsa jatkosodassa oli kapteeni. 
Kun suomalaiset ylittivät jatkosodan alkuvaiheessa rajan, JP 1:n eli Laguksen joukkojen lähetti, vänrikki Risto Mäkinen kohtasi Emil Vaaterin metsässä Lehmivaara–Uuksun tiellä 12.7.1941 ja syntyneessä laukaustenvaihdossa    Vaateri sai surmansa.
Elohopeamyrkytys

Elohopeamyrkytys on elohopean tai sen yhdisteiden aiheuttama myrkytys. Epäorgaanisen elohopean aiheuttaman myrkytyksen oireita ovat metallin maku suussa, voimakkaat oksennukset ja vatsakivut sekä pitkäaikaisissa myrkytyksissä ientulehdus ja verinen ripuli.
Orgaaniset elohopeayhdisteet ja etenkin niistä luonnossa muodostuva metyylielohopea kasautuvat elimistöön ja voivat aiheuttaa aivosolujen tuhoutumista, vapinaa, halvauksia, silmien näkökentän supistumista, kuuroutta ja sikiövaurioita. Tuhoisimmat metyylielohopean aiheuttamat myrkytykset ovat olleet Japanissa (ns. Minamata-sairaus 1960-luvulla). Suomessa myyntiin tarkoitetun tuoreen kalan elohopeapitoisuus ei saa olla yli 1 mg / kg. Myös dimetyylielohopea on hengenvaarallista, koska se läpäisee useimmat suojakäsineet ja ihon hetkessä ja aiheuttaa tappavan myrkytyksen.
Metallinen elohopea eli nesteenä alkuainemuodossa oleva elohopea on ihmiselle melko vaaratonta, sillä se kulkeutuu ruuansulatuskanavan läpi miltei sellaisenaan. Rikkoutuneen elohopealämpömittarin osien joutuessa nieluun vaaran aiheuttavat lasinsirpaleet, ei elohopea. Kuitenkin metallinenkin elohopea on vaarallista, jos sitä pääsee suoraan verenkiertoon. Intialaisessa Rasa shastra -sairaanhoidossa (tarkoittaa "elohopeatiedettä") käytetään metallista elohopeaa yhdistettynä yrtteihin (lyijyn ja arsenikin ohella).
Kinkomaa

Etymologia

Suomen Kansalliskirjaston mukaan Kinkomaa tarkoittaa "pienten vuorten maata". Alun perin nimen on ajateltu viittaavan jäätyneisiin "kinkamiin", joita rengit rikkoivat keväisin puunuijalla. Kinkamat syntyivät, kun savipellot kuokittiin syksyllä ja kynnökset jäätyivät. Myös painon alle laitettavaa tuohilevynippua kutsutaan kingoksi.

Historia

Varhaisin todiste Kinkomaalla sijainneesta asutuksesta on kivikauden loppupuolelle ajoitettu kivikirves. Hiihtolatu Säynätsalosta Kortteisen rantaan tehtiin 1920-luvulla, ja alueen ensimmäisen auton hankki Rikhard Salonen vuonna 1925.

Palvelut

Kinkomaalle valmistui 200 oppilaspaikan koulu 1–6 vuosiluokan oppilaille maaliskuussa 2016. Rakentamisen yhteydessä kouluun liitettiin vuonna 1998 valmistunut liikuntasali. Alakoulun lisäksi alueella on kaksi yksityistä päiväkotia. Koulun läheisyydessä on myös urheilukenttä sekä tekojääkaukalo.
Kinkomaan keskustaan rakennettiin ruokakauppa syksyllä 2016.

Joukkoliikenne

Jyväskylän seudun joukkoliikenteen linja-autovuorot 16 ja 16M liikennöivät Jyväskylän ja Säynätsalon suuntaisesti Kinkomaantiellä. Linja-autovuoro 21 liikennöi Jyväskylän, Säynätsalon ja Muuramen suuntaisesti.
Moottoroitu lossi liikennöi Kinkomaan alueen vesistöissä vuosina 1930–1947.
Valkorevonhäntä

Ulkonäkö ja koko

Yksivuotinen valkorevonhäntä kasvaa 5–50 senttimetriä korkeaksi. Kasvin kalju varsi on koheneva tai pysty, pitkä- ja kaarevahaarainen, vaalea ja kiiltävä. Kierteisesti olevat pitkäruotiset lehdet ovat 1–4 cm pitkiä, ehyitä, ehytlaitaisia ja kaljuja. Muodoltaan ne ovat vastapuikeita, pitkänsoikeita tai vinoneliömäisen puikeita, suipputyvisiä ja otakärkisiä. Väriltään ne ovat harmaan- tai tummanvihreitä, laidoilta vaaleita ja usein myös poimulaitaisia. Valkorevonhännän kukinnot ovat pieniä ja sijaitsevat varren ja haarojen lehtihangoissa. Kukintojen esilehdet ovat äimämäisiä, pitkäotaisia ja kaksi kertaa kehän pituisia. Pienet kukat ovat yksineuvoisia ja säteittäisiä. Emikukkien kehälehtiä on kolme, joskus myös vain kaksi kappaletta. Kehälehdet ovat suikeita. Suomessa valkorevonhäntä kukkii heinä-syyskuussa. Hedelmä on pallomainen, kurttupintainen ja kaksiluomainen kota.

Levinneisyys

Valkorevonhäntä on lähtöisin Pohjois-Amerikasta, mutta on levinnyt tulokkaana muun muassa Eurooppaan. Suomessa valkorevonhäntä on satunnainen uustulokas, jota on tavattu eri puolilta maata Oulun korkeudelle saakka.

Elinympäristö

Suomessa valkorevonhäntää voi tavata joutomailla, lastaus- ja kaatopaikoilla sekä ratapihoilla.

Käyttö

Useiden muiden revonhäntäkasvien tavoin myös valkorevonhäntä sopii ihmisravinnoksi.
Serge Moscovici

Serge Moscovici (oik. Srul Herş Moscovici) (14. kesäkuuta 1925 Brăila, Romania – 15. marraskuuta 2014 Pariisi, Ranska) oli romanialaissyntyinen, Ranskassa elänyt sosiaalipsykologi ja yhteiskuntatieteilijä.

Tutkimukset

Moscovicin väitöskirja (La psychanalyse, son image, son public) hyväksyttiin Sorbonnen yliopistossa vuonna 1961 ja vuonna 1964 hänet valittiin École Pratique des Hautes Étudesin sosiaalitieteiden osaston johtajaksi (1975 lähtien École des Hautes Études en Sciences Sociales (ÉHÉSS)).
Moscovicin tutkimuksissa painottuu sosiaalipsykologian yhteiskunnallisuus, jota on pidetty eurooppalaisen sosiaalipsykologian määrittävänä piirteenä erotuksena Yhdysvalloissa tehdylle tutkimukselle. Moscovici oli 1960-luvulta alkaen keskeinen tutkija ns. eurooppalaisen sosiaalipsykologian syntymisessä. Toisaalta hän itse työskenteli useaan otteeseen Yhdysvalloissa. Moscovicia pidetään erityisesti vähemmistöjen vaikutusta ja sosiaalisia representaatioita koskevan tutkimuksen uranuurtajana. Hän kehitti myös joukkopsykologiaa ja ryhmäpolarisaatiota koskevaa tutkimusta.
Moscovici oli kiinnostunut siitä, mikä saa aikaan muutoksen sosiaalisessa järjestelmässä. Vastoin aiempaa käsitystä hän osoitti, että määrätietoinen ja johdonmukaisesti mielipiteitään esittävä vähemmistö pystyi vaikuttamaan ryhmän päätöksentekoon ja toimintaan. Tutkimukset ovat osoittaneet, että enemmistön ja vähemmistön vaikutus on laadullisesti erilaista.
Väitöskirjassaan La psychanalyse, son image, son public (1961) Moscovici loi pohjan niin sanotulle sosiaalisten representaatioiden lähestymistavalle. Väitöskirjan innoittajana toimi halu tutkia sosiaalisen tiedon muotoja modernissa yhteiskunnassa. Sosiaalisten representaatioiden käsitteelliset juuret ovat sosiologi Émile Durkheimin kollektiivisten representaatioiden käsitteessä. Durkheimin tutkimissa perinteisissä yhteiskunnissa yhteisön jäsenet jakoivat kollektiivisina representaatioina myyttien, legendojen ja uskonnon kaltaisia käsityksiä. Moscovici keskittyi mielikuviin ja arkikäsityksiin, joita muodostetaan ja ylläpidetään alati muuttuvassa yhteiskunnassa. Hän määrittelee sosiaaliset representaatiot jaetuiksi arkiteorioiksi, jotka ovat arvojen, ideoiden ja käytäntöjen muodostamia. Sosiaalisten representaatioiden funktio on luoda sosiaalinen järjestys, joka mahdollistaa orientoitumisen maailmassa. Lisäksi ne mahdollistavat yhteisön jäsenten keskinäisen kommunikaation luomalla yhteisen koodiston, joka luokittelee ja nimeää sosiaalisen todellisuuden elementit. Sosiaalisten representaatioiden tutkimus on saanut suosiota Euroopan lisäksi erityisesti Etelä-Amerikassa.

Perhesuhteet

Ranskalainen poliitikko ja entinen europarlamentin jäsen Pierre Moscovici on Serge Moscovicin poika.
Baradla-Domican luolat

Baradla-Domican luolat ovat luolasto, joka sijaitsee suurimmalta osaltaan Unkarissa ja osittain Slovakiassa. Unkarin puoleinen osa on Aggtelekin kansallispuiston alueella. Luolasto on kaikkiaan 25 km pitkä ja se on karstista muodostunut kalkkikiviluola, jossa on tippukiviä. Sen muodostuminen nykyiseen muotoonsa alkoi kaksi miljoonaa vuotta sitten. Se on Keski-Euroopan suurin maan alapuolella oleva luolasto. Luolasto kuuluu Unescon maailmanperintöluetteloon. Baradla-Domican luolastossa on kolme kerrosta ja luolia on kaikkiaan 700. Luolastossa on kaksi aukkoa, joita on kutsuttu Baradlaksi ja Domicaksi. Näiden väliossä virtaa Styxvirta ja ne johtavat lopulta yhteen luolaan, joka on nimeltään Baradla  Baradlan sisäänkäynti on Unkarin puolella ja Domican sisäänkäynti Slovakian puolella. Slovakian puolella luolaston ympäristössä on myös kansallispuisto. Domican luola alkoi muodostua Triaskaudella.
Andrée Desautels

Marie Andrée Carmen Desautels CM (s. 9. lokakuuta 1923 Montreal, Québec) on kanadalainen musiikkitieteilijä, -kirjailija ja -pedagogi. Hän opetti musiikin historiaa ja musiikkitiedettä Québecin musiikkikonservatoriossa vuosina 1949–88. Hän työskenteli myös muissa opinahjoissa ja sai kunnian ondes Martenot -soittimen tuomisesta Kanadaan. Hänestä tehtiin Kanadan ritarikunnan jäsen musiikkia koskevien kirjoitustensa ansiosta ja uraauurtavasta tutkimustyöstään.
Desautels opiskeli muun muassa Pariisin konservatoriossa, ja hänen opettajiensa joukossa oli Nadia Boulanger. Ondes Martenot'n soittamista hän opiskeli soittimen kehittäneen Maurice Martenot'n johdolla.
Berezin B-20

Berezin B-20 oli Neuvostoliiton ilmavoimien käyttämä 20 mm:n konetykki toisen maailmansodan aikana. Suunnittelija oli Mihail Berezin. Tykkityyppi kehitettiin raskaasta Berezin UB -konekivääristä. B-20 oli maan tuon aikaisen suunnitteluperiaatteen mukaan suorituskykyynsä verrattuna kevyt.
Berezin UB ja ŠVAK -raskaat konekiväärit kehitettiin ilmavoimien standardiaseiksi. Berezin UB otettiin tuotantoon, sillä ase käytti samaa patruunaa kuin maavoimien DŠK ja oli rakenteeltaan yksinkertaisempi kuin ŠVAK. Berezin UB oli ilmavoimien pääase hävittäjissä että pommittajissa ŠVAK, ja myöhemmin B-20-tykin ohella.
B-20 on kaasumäntätoiminen ja vyösyöttöinen ase. Ase painoi 26 kg. Kaliperi oli 20×99 mm R (laippakantainen) ja ammuksen lähtönopeus oli 860 m/s. Tulinopeus oli 800 ls/min. Vastaaviin aseisiin verrattuna tulinopeus oli merkittävästi parempi, koska suunnittelussa painotettiin todennäköistä käyttömäärää kestoiän sijaan.
Tykkiä käytettiin erilaisissa asennuksissa sekä synkronoituna ampumaan potkurikehän läpi että vapaasti ampuvana. Berezin korvasi  ŠVAK-tykin tuotantolinjoilla 1944 eteenpäin. Sitä käytettiin esimerkiksi Jakovlev Jak-9 -hävittäjässä sylinterikansien väliin asennettuna ampumaan potkurinavan läpi sekä Lavotškin La-7 -hävittäjässä synkronoituna.
Berezinin rakenteeseen pohjautuva 23 mm "VJa" -tykki tuli Berezinin rinnalle ja korvasi tämän sodan jälkeen.
Oskari Mörö

SM-kisat

Kalevan kisoissa Mörö on voittanut 400 metrin aitajuoksun SM-kultaa Lahdessa 2012, Kuopiossa 2014, Porissa 2015, Seinäjoella 2017 ja Lappeenrannassa 2019. 400 metrillä hän saavutti hopeaa  Oulussa 2016.
Sisäratojen SM-kilpailuissa Mörö on saavuttanut 400 metrillä kultaa 2013 ja 2016 sekä hopeaa 2011.

Arvokisat ja maaottelut

Mörö selviytyi Singaporen nuorten kesäolympialaisissa 2010 400 metrin aitajuoksussa loppukilpailuun. Loppukilpailussa hän juoksi alun perin viidenneksi ajalla 51,80, mutta hänet hylättiin hänen ylitettyään seitsemännen aidan sääntöjen vastaisesti. Alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa Tallinnassa 2011 Mörö oli seitsemäs ajalla 51,06. Barcelonan alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa 2012 hän eteni finaaliin kauden parhaalla suomalaisajalla 50,89. Finaalissa Mörö oli kuudes sivuten omaa ennätystään 50,80.
Mörö kilpaili aikuisten maaottelussa ensimmäisen kerran Tampereen hallimaaottelussa 2011 sijoittuen 300 metrin aitajuoksussa kolmanneksi. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 Mörö karsiutui alkuerissä kauden parhaalla ajallaan 51,59 s. Zürichin EM-kilpailuissa 2014 Mörö teki 400 metrin aitojen alkuerässä uuden ennätysaikansa 49,97. Välierässä hän juoksi uuden Suomen ennätyksen 49,08 ja eteni loppukilpailuun. Aitafinaalissa Mörö juoksi ajan 50,14 ja sijoittui kahdeksannelle sijalle. Seuraavana vuonna hän sijoittui kuudenneksi alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa.
Amsterdamin EM-kilpailuissa 2016 Mörö juoksi itsensä loppukilpailuun tekemällä välierässä kauden parhaan aikansa 49,37, joka samalla alitti myös Rion olympialaisten aikarajan Loppukilpailussa Mörö juoksi ajan 49,24 sijoittuen neljänneksi.
Rion olympialaisissa 2016 Mörö juoksi alkuerässä uuden Suomen ennätyksen 49,04. Välierissä hän juoksi ajan 49,75 karsiutuen loppukilpailusta.
Sirkka Tälli

Sirkka Tälli on suomalainen drag-artisti, jota esittää näyttelijä Pertti Kinanen. Hahmo tuli tunnetuksi MTV3-televisiokanavan Punainen planeetta -keskusteluohjelmassa 1997–1998, jonka tuottajana toimi Liisa Akimof. Syksyllä 2000 Sirkka Tälli esitti kuluttajille ympäristöneuvoja antavaa ”tutkivaa journalistia” Yleisradion ohjelmasarjassa Ekoisti. Hän on esiintynyt usein juontajana sekä valtaväestölle että seksuaalivähemmistöille suunnatuissa tilaisuuksissa.
Ejnar Kohlmann

Ejnar Kohlmann (1. joulukuuta 1888 Helsinki – 30. toukokuuta 1968 Tukholma, Ruotsi) oli suomalainen jääkärikapteeni ja taidemaalari. Hänen vanhempansa olivat kirjailija Victor Alexander August Kåhlman ja Elin Elvira Lundberg. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Thyra Margaretha Helsingiuksen kanssa, josta hän erosi vuonna 1925 ja avioitui toistamiseen vuonna 1925 Elsa Matilda Nordströmin kanssa.

Opinnot

Kohlmann kävi neiti Thyra Albrechtin yksityiskoulua ja neiti Vallenin ranskankielistä yksityiskoulua kaksi vuotta sekä kävi yksityisopintoja suorittaakseen lyseon kurssin.

Jääkärikausi

Kohlmann liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 22. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin pataljoonan haupitsipatteriin 13. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Kohlmann saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan tykinjohtajaksi Jääkäritykistön 1. patteriin ja osallistui taisteluihin Messukylässä ja Tampereella. Tampereen valtauksen jälkeen hänet siirrettiin tykistön uudelleen järjestelyn myötä Jääkäritykistöprikaatin 1. jääkäripatteriston 1. patteriin ja otti osaa taisteluihin Säiniöllä ja Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kohlmann toimi lähettiupseerina Suomen tykistökoulussa. Lähettikoulusta hänet määrättiin 13. maaliskuuta 1919 alkaen Lappeenrannan komendanttihallituksen adjutantiksi. Komendanttihallituksesta hänet siirrettiin 10. marraskuuta 1920 Viipurin paikallispataljoonan 2. komppaniaan nuoremmaksi upseeriksi ja edelleen 17. joulukuuta 1920 pataljoonan adjutantiksi. Viipurin paikallispataljoonasta hänet siirrettiin 6. huhtikuuta 1921 alkaen Karjalan. kaartin rykmentin, missä hän toimi nuorempana upseerina 6. komppaniassa, josta hänet siirrettiin 7. joulukuuta 1921 edellä mainitun komppanian väliaikaiseksi päälliköksi. Hänet komennettiin 7. helmikuuta 1922 ja lopulta siirrettiin 30. kesäkuuta 1922 Suomenlinnan komendanttivirastoon, missä hän toimi 27. heinäkuuta 1922 alkaen komendantin adjutanttina. Kohlmann erosi armeijasta 12. syyskuuta 1923 ja siirtyi Sandudin tapettitehtaan palvelukseen varastonhoitajaksi. Varastonhoitajana hän työskenteli 31. marraskuuta 1931 saakka. Myöhemmin hän ryhtyi kokopäiväiseksi taidemaalariksi, kunnes vuonna 1937 hän astui J. Merivaaran tehtaan palvelukseen Helsinkiin konttoristiksi.
Hattelmalanjärvi

Maantietoa

Järvi on 750 metriä pitkä, 550 metriä leveä ja sen pinta-ala on 25 hehtaaria. Järven vedenpinnan korkeus on 103,1 metriä meren pinnan yläpuolella ja sen rantaviivan pituus on 2,9 kilometriä. Se on pitkälle umpeenkasvanut. Alue on Natura 2000-alue. Lähialueella on runsaasti asutusta ja viljelyalueita. Hattelmalanjärvellä on monipuolinen vesi-, kahlaaja- ja ruoikkolinnusto. Alue on tärkeä lintujen muutonaikaisena levähdyspaikkana. Järven rannalla on lintutorni. Hattelmalanjärvi laskee Tyrynojaa pitkin Vanajaveteen.
Maja Genetz

Flora Maria (Maja) Genetz (1901 Viipuri – 1970) oli suomalainen yritysjohtaja ja kauppaneuvos.
Maja Genetzin vanhemmat olivat eversti Olli Valter Genetz ja Sigrid von Pfaler. Genetz tuli ylioppilaaksi 1920 ja teki opintomatkoja Ruotsiin ja Saksaan. Hän toimi Nikolajeff Oy:n konttoripäällikkönä 1929, myyntipäällikkönä 1930, apulaisjohtajana 1934 ja toimitusjohtajana vuodesta 1948. Tätä tehtävää hän hoiti vuoteen 1959 asti. Genetz oli yksi Työmaahuolto Oy:n perustajista 1944. Hän oli Lotta Svärd -järjestön keskusjohtokunnan jäsen 1938–1944, muonitusjaoston päällikkö 1930-luvulla ja sota-aikana rajatoimiston johtaja.  Hän organisoi sotien jälkeen myös Suomen Naisten Huoltosäätiön toimintaa ja vastasi muun muassa Helsingin olympialaisten ruokatarjoilusta. Kauppaneuvoksen arvo hänelle myönnettin 1954. Genetz toimi vielä 1960–1970 tukkuliike Suuros Oy:n toimitusjohtajana.
Osamu Maeda

Jalkapallomaajoukkue

Osamu Maeda edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1988-1989. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1988.
Master P

Percy Miller, paremmin tunnettu taiteilijanimellään Master P, on yhdysvaltalainen hip hop -artisti, viihdetaiteilija ja yrittäjä. Hän on P. Miller Enterprisesin perustaja ja johtaja. Hän on räpännyt jo vuodesta 1991 ja on myynyt maailmanlaajuisesti yli viisi miljoonaa levyä. 
Percy Miller syntyi New Orleansissa 1967, vanhimpana perheensä viidestä lapsesta. Myöhemmin hän muutti Richmondiin ja perusti pienen levykaupan. Hän aloitti räppäämisen TRU-yhtyeessä kahden veljensä, Silkk the Shockerin ja C-Murderin kanssa. Sen jälkeen hän jätti levy-yhtiönsä ja perusti oman No Limit Records -yhtiön. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa Get Away Clean ilmestyi vuonna 1991.
James Mill

James Mill (6. huhtikuuta 1773 Northwaterbridge – 23. kesäkuuta 1836 Kensington) oli skotlantilainen historioitsija, ekonomisti, poliittinen teoreetikko ja filosofi. James Mill syntyi Angusin alueella Skotlannissa, suutarin poikana. Hänen äitinsä oli Isabel Fenton. 
James Mill oli filosofi John Stuart Millin isä sekä Jeremy Benthamin läheinen ystävä.

Feminismi

Siinä missä poika ja Bentham olivat uraauurtavia feministejä, James Milliä on pidetty antifeministinä, mutta häntä on myös tulkittu feminismille myönteiseksi.
Paula Fox

Paula Fox (22. huhtikuuta 1923 New York – 1. maaliskuuta 2017 New York) oli yhdysvaltalainen kirjailija.
Fox syntyi Elsie Foxin ja Paul Hervey Foxin lapseksi 1923. Hänet adoptoitiin, ja myös hänen vuonna 1943 syntynyt tyttärensä Linda adoptoitiin. Linda synnytti vuonna 1964 Courtney Loven, joten Paula Fox on muusikon biologinen isoäiti.
Foxin ensimmäinen kirja ilmestyi 1966. Hän julkaisi useita lastenkirjoja, omaelämäkerrallisia romaaneja sekä muistelmateoksen. Hän voitti lastenromaanillaan The Slave Dancer (Orjalaivan vankina, WSOY 1980) vuonna 1974 Newbery-mitalin.
Foxille myönnettiin vuonna 1978 Hans Christian Andersen -palkinto.
Markus Allan

Markus Allan (oik. Allan Isberg, s. 3. kesäkuuta 1945) on suomalainen iskelmä- ja tangolaulaja, jonka ura alkoi jo 1960-luvulla. 
Markus Allan pääsi vuonna 1962 Kai Lindin tilalle Leo Lindblomin orkesteriin. Syksyllä 1963 Allan voitti laulukilpailun miesten sarjan ja levytti Toivo Kärjen johdolla ensilevynsä ”Liljankukka”, joka nousi kilpailemaan listasijoitusten kärkipaikoista. Kärjen kynästä on myös Allan Isbergille annettu taiteilijanimi Markus Allan. 1980-luvulla keikat vähenivät tanssijärjestäjien pelätessä romanien ja valtaväestön välisiä yhteenottoja. 1990-luvulla Allanin ura sai uuden käänteen ja hän nousi nuoremmankin yleisön tietoisuuteen laulamalla kappaleen ”Kauas pilvet karkaavat” Aki Kaurismäen samannimisessä elokuvassa. Hän on laulanut myös monilla Sodankylän elokuvajuhlilla. Allan on 2000-luvulla esittänyt suomalaista tangoa muun muassa Cannesissa ja Berliinissä sekä Avanti!-orkesterin solistina Lontoossa ja New Yorkissa. 
Vuonna 2013 Allan sai Tango Finlandia -palkinnon Tangomarkkinoilla. 
Vuonna 2016 Allan sai Kullervo Linnan Säätiön palkinnon.
Markus Allanille on myönnetty valtion taiteilijaeläke.

Yksityiselämä

Allan on ollut yhdessä vaimonsa Sinikan kanssa vuodesta 1961, heillä on kolme lasta.
Ernst G. Hedman

Ernst Gustaf Hedman (18. joulukuuta 1867 Oulu – 21. lokakuuta 1933 Tammisaari) oli suomalainen arkkitehti.
Hedmanin vanhemmat olivat kauppaneuvos Johan Sanfrid Hedman ja Anna Helena Blumenthal. Hän pääsi ylioppilaaksi 1886 Oulun ruotsalaisesta lyseosta ja valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1890.
Hedman oli vuonna 1892 perustetun helsinkiläisen arkkitehtitoimisto Grahn, Hedman & Wasastjernan osakkaana yhdessä Karl Gustaf Grahnin ja Knut Edgar Wasastjernan kanssa. Hedman toimi myös liikemiehenä Suomessa ja Venäjällä. Viimeksi Hedman oli oikeusministeriön vankeinhoito-osaston taloustarkastajana 1925–1932.
Hedman oli naimisissa vuodesta 1893 Elisabet Maria von Blumenthalin kanssa. Hedmanin veli oli Perttulan kasvatuslaitoksen perustaja ja johtaja filosofian maisteri Edvin Leopold Hedman (1863–1915).
Virtuosi di Kuhmo

Virtuosi di Kuhmo (VdK) on suomalainen kamariorkesteri. Se on perustettu 1992.
Orkesterin perustaja oli viulisti-kapellimestari Peter Csaba, joka on johtanut pääosin orkesterin konsertit ja levytykset. Orkesteri perustettiin Kuhmon kamarimusiikkijuhlien yhteydessä toimineen samannimisen orkesterin perinteiden jatkajaksi, mutta myöhemmin se on itsenäistynyt omaksi riippumattomaksi kokoonpanokseen, jolla on oma organisaatio ja ohjelmasuunnittelu.
Virtuosi di Kuhmo on esiintynyt merkittävimmissä suomalaisissa kaupungeissa ja musiikkijuhlilla. Lisäksi se on esiintynyt suurimmissa Euroopan maissa sekä Venäjällä ja Japanissa. Orkesteri on tehnyt seitsemän levytystä. Orkesterin levytyksistä Vivaldi: Neljä vuodenaikaa ja Kaanaanmaa ovat Suomessa ylittäneet kultalevyrajan. Orkesteri on levyttänyt Ondinelle ja EMIlle, ja sillä on tekeillä kahdeksas levy, jonka julkaisee saksalainen CPO-yhtiö.
Day Eleven

Historia

Day Elevenin esiaste kasattiin vuonna 1994 Lappeenrannassa, jossa Olli, Janne ja Kimmo alkoivat soittaa yhdessä ja esiintyä Larha-nimellä. Rumpali Luca liittyi yhtyeeseen vuonna 1996. Larha-nimisenä yhtye soitti vuosina 1996–2001 kuutisenkymmentä keikkaa ympäri Suomea ja julkaisi useita demoja omakustanteina. Olli jätti yhtyeen vuonna 2001, minkä jälkeen kolmimiehiseksi kutistunut yhtye päätti jatkaa nimellä The Lost Soul Movement (myöhemmin yhtye käytti nimestään lyhennemuotoa The LSM). The LSM julkaisi 2002 omakustannesinglen 7 Days, jonka 500 kappaleen painos on myyty loppuun. Matti liittyi yhtyeeseen alun perin keikkakitaristin roolissa vuonna 2003, ja oli mukana virallisena jäsenenä yhtyeen solmittua levysopimuksen tamperelaisen GBfam Recordsin kanssa vuonna 2004. Yhtye otti levysopimuksen solmimisen aikoihin käyttöön nykyisen nimensä, ja ensimmäinen virallinen Day Eleven -julkaisu, single Lost My Love, ilmestyi 10. marraskuuta 2004. Olli liittyi takaisin yhtyeeseen debyyttialbumin Almost Over Everythingin julkaisun jälkeen toimimalla aluksi keikkakitaristina ja myöhemmin virallisena jäsenenä.