Ukrainan valtakunta

Alue

Valtio sijaitsi Itä-Euroopassa Dneprin keski- ja alajuoksun molemminpuolin rajoittuen etelässä Mustaan mereen ja Azovanmereen. Ukrainan valtakunta käsitti pääosa tämän päivän Ukrainaa. Sen alue käsitti myös osan nykyistä Venäjää, Valko-Venäjää, Moldovaa ja Puolaa.
Ukrainan koilliosassa oli alustava demarkaatiolinja Neuvosto-Venäjän suuntaan, idässä sillä oli raja Donin tasavallan kanssa, etelässä Mustameri ja Asovanmeri. Krimin niemimaalla valtaa piti itsenäinen Ukrainan vallankumouksellinen kapinallisarmeija. Lounaassa rajana Romanian suuntaan oli Dniestr-joki, lännessä Ukraina rajoittui Saksan keisarikuntaan ja Itävalta-Unkariin. Pohjoisessa valtaa piti Saksan miehityshallinto Ober Ost ja Valko-Venäjän kansallinen tasavalta.

Keskusvallat miehittävät Ukrainan

Ukrainan kansantasavallan edustajat olivat allekirjoittaneet 9. helmikuuta 1918 Brest-Litovskin rauhaneuvotteluissa sopimuksen keskusvaltojen kanssa eli niin sanotun leipärauhan. Sen mukaan silloin vallassa ollut Ukrainan kansantasavalta toimittaisi maataloustuotteita Saksaan ja saisi keskusvalloilta vastineeksi sotilaallista tukea taistelussa Venäjällä vallassa olevia bolševikkejä vastaan käytävässä sodassa. Neuvosto-Venäjä oli siihen asti kieltäytynyt allekirjoittamasta rauhansopimusta Brest-Litovskissa käydyissä neuvotteluissa. Helmikuun 18. lähtien Saksan ja Itävalta-Unkarin joukot marssivat Ukrainaan ja miehittivät sen. Ukrainalaiset joukot keskusvaltojen joukkojen tukemana ottivat pääkaupunki Kiovan bolševikeilta 1. maaliskuuta ja muun osan Ukrainaa huhtikuun alkuun mennessä. Neuvosto-Venäjä joutui tässä tilanteessa solmimaan keskusvaltojen kanssa rauhan Brest-Litovskissa 3. maaliskuuta. Sen mukaan Neuvosto-Venäjä tunnusti Ukrainan itsenäisyyden.

Ukrainan valtakunta syntyy

Keskusvaltojen ja Ukrainan kansantasavallan suhteet ajautuivat umpikujaan huhtikuun kuluessa niin, että 28. huhtikuuta kansantasavallan hallitus hajosi ja keskusradan jäsenet poistuivat Kiovasta.

Saksalaissuuntaus

Vallan Kiovassa otti keskusvaltojen tuella Pavlo Skoropadski, joka käytti itsestään perinteistä ukrainalaista hetmani-arvonimeä maansa johtajana. Tukenaan Skoropadskilla oli keskusvaltojen miehittäjäsotilaiden lisäksi Ukrainan suurmaanomistajien tuki. Ukrainan kansantasavalta syrjäytettiin ja tilalle asetettiin Nikolai Prokofjevitš Vasiljenkon hallitus. Vailjenko oli lainoppinut ja Venäjän kadettipuolueen jäsen.
Näitä maanomistajia kutsuttiin vapaiksi kasakoiksi. Olihan aiemman ennen vuotta 1654 Ukrainan alueella ollut kasakkavaltio johtajanaan hetmani. Skoropadski kannattajineen halusi nähdä johtamansa ukrainalaisvaltion jatkumona tälle ennen keisarillista Venäjän valtaa olleelle valtiolle. Hallinto oli luonteeltaan konservatiivinen ja anti-sosialistinen.
Vahva kansallinen leima Skoropadskin hallinnossa näkyi kansallisen kulttuurin tukemisessa. Toisaalta sosiaalinen tilanne Ukrainassa heikkeni kaiken aikaa. Vastarinta Skoropadskin hallintoa kohtaan kasvoi kaiken aikaa. Näkyvimpänä tapahtumana oli 30. heinäkuuta 1918 tapahtunut saksalaisen Ukrainan joukkojen komentajan, kenraalisotamarsalkka Hermann von Eichhornin, murha. Sen tekijä oli venäläinen bolševikkeja lähellä ollut vasemmistososialistivallankumouksellinen Boris Donskoi. Kiovan pääkatu, H’reštšatyk oli Ukrainan valtakunnankomissariaatin ajan 1941–1943 nimetty Eichhornstraße:ksi.
Suomen senaatti nimitti Herman Gummeruksen edustajakseen Kiovaan, jossa hän toimi elokuusta 1918 alkaen Suomen edustajana yhdeksän kuukauden ajan. Hän kirjoitti kokemuksistaan Ukrainassa kirjan Ukrainan murrosajoilta. Kirjassa hän kritisoi Saksaan nojautunutta politiikkaa sekä samalla myös Suomen senaatin saksalaissuuntaista politiikkaa sikäli, että kirjassaan hän esittää Saksan politiikan tosiasiallisen heikkouden Ukrainassa. Oleskellessan Kiovassa hän pohti Ukrainan menneisyyttä ja tulevaisuutta, jos kansa saisi olla rauhassa:

»Tulisikohan hyvinvointi ja rauha silloin taas palaamaan, kun uusi ukrainalainen kansallisvaltio oli ennättänyt vakiintua ja parantaa vallankumouksen aikaansaamat vahingot? Sitä ei silloin kukaan osannut ennustaa. Vavisten tosin katseltiin kohti pohjoista, jossa bolshevismin veripunainen kummitus näytti häämöttävän taivaanrannalla.» 
Elokuussa 1918 suomalaiset paperiteollisuusmiehet Rudolf Walden ja Gösta Serlachius vierailivat Ukrainassa neuvottelemassa Ukrainaan vietävästä suomalaisesta paperista vastineeksi Ukrainasta Suomeen tuotavalle sokerille. Walden ja Serlachius tekivät matkasta raportin, jossa he totesivat seuraavaa Ukrainan silloisesta valtiollisesta tilanteesta:

»Maan, jossa 35 milj. asukasta, jolla ei ole ollut itsehallinnon ituakaan, jolta puuttuu sekä poliittiset ja maantieteelliset että tarkat etnografiset rajat, ja jonka kieli vuosisatoja on ollut poljettuna ja jota kieltä ei puhu eikä ymmärrä sivistyneistön enemmistö, ei ole helppoa luoda järjestettyä hallitusta eikä arvovaltaa sille.» 
Suhteet keskusvaltoihin tulivat entistä kriittisemmäksi. Keskusvaltojen taholta tyytymättömyyttä aiheutti Skoropadskin hallituksen kyvyttömyys toimittaa elintarvikkeita, ennen kaikkea viljaa, keskusvalloille. Toisaalta Skoropadskin hallinto näki, että keskusvaltojen asema heikkeni syksyllä 1918 länsirintamalla käynnissä olleessa maailmansodassa.