Bioetiikka

Bioetiikka on etiikan, erityisesti soveltavan etiikan haara, joka tutkii terveydenhuollon sekä lääke- ja biotieteiden yhteydessä esiintyviä eettisiä kysymyksiä. Bioetiikan perinteisiä tutkimuskohteita ovat esimerkiksi kysymykset abortin, eutanasian, kloonaamisen, kantasolututkimuksen ja geenimanipulaation moraalisesta oikeutettavuudesta. Monet bioeetikot askaroivat kysymysten parissa lääketieteellisen nanoteknologian, geenipankkien sekä biopankkien moraalisista ja poliittisista seurauksista sekä niihin liittyvistä filosofis-oikeudellisista ongelmista. Ihmisten ja eläinten oikeuksiin liittyvät tutkimuseettiset kysymykset ovat myös perinteisesti bioetiikan alaa.
Kliininen bioetiikka on Yhdysvalloissa 1990-luvulla yleistynyt oppiala, jossa erikoistutaan erityisesti sairaalaympäristöissä nouseviin akuutteihin eettisiin ongelmiin. Joissain yhdysvaltalalaisissa sairaaloissa päivystää kliininen bioeetikko avustamassa lääkäreitä päätöksenteossa tyypillisesti nopeatempoisissa ja eettisesti vaikeaselkoisissa tilanteissa.
Bioetiikkaan läheisesti liittyviä etiikan alueita ovat ympäristöetiikka ja lääketieteen etiikka.
Suomessa bioetiikkaa on pyrkinyt vakiinnuttamaan ja edistämään esimerkiksi Bioetiikan instituutti.

Historiaa

Elämää koskeva eettinen pohdinta on kuulunut filosofian peruskysymyksiin antiikista alkaen, samoin kuin eettisten kysymysten pohtiminen lääke- ja oikeustieteeseen. Ennen 1900-luvun puoltaväliä näiden kysymysten tarkastelu oli kuitenkin epäsystemaattista ja tavanomaisesti kristillisesti virittynyttä.
Varsinainen bioeettinen tutkimus sai alkunsa 1950- ja 1960-luvuilla, jolloin lääketieteessä tehtiin merkittäviä läpimurtoja koskien elinsiirtoja, dialyysiä ja tehohoitoa. Samoihin aikoihin kehitettiin ehkäisypilleri ja turvalliset tavat tehdä abortti. Tuoreessa muistissa oli tuolloin natsien keskitysleireillä harjoittama eettisesti kyseenalainen lääketieteellinen tutkimus, joka oli tullut vastikään suuren julkisuuden tietoon. Nämä kehityskulut ruokkivat mielenkiintoa eettisiin kysymyksiin yksilöiden oikeudesta kalliisiin lääketieteellisiin hoitoihin, aborttiin ja eutanasiaan.
Bioetiikasta tuli oma akateeminen erikoisalueensa Hastings Centerin perustamisen myötä vuonna 1970. Bioteknologisten innovaatioiden myötä bioetiikka laajeni vähitellen kliinisen lääketieteellisen etiikan ulkopuolelle. Mukaan tuli vähin erin bioteknologisia kehityskulkuja ennakoivia elementtejä, joihin aikoinaan suhtauduttiin huvittuneisuudella. Esimerkiksi ihmisen ja eläinten kloonaamisen etiikan pohtiminen herätti 1970-luvulla asiaan perehtyneiden empiiristen biotieteilijöiden piirissä huvittuneisuutta, koska kloonaamisen ajateltiin olevan tuolloin pikemminkin science fictioniin kuin tieteeseen kuuluvaa.
Bioetiikan tutkimuksella on ollut sen alkutaipaleesta asti vuorovaikutusta poliittisen päätöksenteon kanssa. Tämä on näkynyt erilaisten eettisten komiteoiden nousussa 1970-luvun lopulta saakka, niin kansallisella kuin kansainvälisellä tasolla. Esimerkiksi UNESCOlla on ollut oma bioeettinen ohjelmansa 1993.
Bioetiikkaa on harjoittanut alusta saakka laaja joukko kirjoittajia erilaisista filosofisista, tieteellisistä ja uskonnollisista taustoista: bioetiikkaa harjoittaa muun muassa filosofit, lääkärit, sosiologit ja muut  yhteiskuntatieteilijät sekä eri uskontojen teologit. Tästä syystä tieteenalalle on hyvin ominaista epäyhtenäisyys tutkimustavoissa, kirjoitustyyleissä ja argumentatiivisissa lähtökohdissa. Osittain tästä syystä bioetiikka on hyvin kiivaasti kiistelty ala.

Bioetiikka ja yhteiskunnallinen päätöksenteko

Bioetiikkaa tutkitaan akateemisen perustutkimuksen lisäksi usein tilaustutkimuksina lainsäädännön tarpeisiin. Tässä suhteessa bioetiikka on usein esijuridista. Useimmissa länsimaissa on erityisiä tutkimusinstituutteja ja monialaisia komiteoita, joissa bioeettistä ongelmanratkaisua pyritään harjoittamaan.