Reino Rinne

Reino Rinne (17. heinäkuuta 1913 Kuusamo – 6. helmikuuta 2002 Kuusamo) oli koillismaalainen toimittaja, kirjailija ja luonnonsuojelija. Hänet muistetaan kirjallisen työnsä lisäksi myös näkyvästä toiminnasta Kuusamon koskien suojelemiseksi.

Elämäkerta

Reino Rinne syntyi 17. heinäkuuta 1913 Kitkajärven Suonnansaaressa. Nuoruusvuosinaan Rinne työskenteli Posiolla savotoissa ja metsänvartijana. Kansakoulun oppimäärän hän suoritti Kansanvalistusseuran Kirjeopiston kautta. Helsingin yhteiskunnallisessa korkeakoulussa Rinne opiskeli vuosina 1937–1938, minkä jälkeen hän suuntautui toimittajan uralle. Rinne osallistui sekä talvi- että jatkosotaan. Hän toimi 5. tiedotuskomppanian rintamareportterina vuosina 1942–1944. Tunturit hymyilevät -romaani (1945) oli Rinteen esikoisteos. 1960-luvulta lähtien hänen kirjailijanlaatuaan alkoi määrittää yhteiskunnallinen osallistuminen. Toimittajan roolissa Rinne oli jo profiloitunut Kuusamon koskien ja perinteisen koillismaalaisen elämänmuodon puolestapuhujaksi. Rinne sai valtion kirjallisuuspalkinnon vuonna 1971 runopamfletista Anna minulle atomipommi. Vuonna 1980 hän sai  Aleksis Kiven Seuran Eskon puumerkki -palkinnon. Hänet promovoitiin Oulun yliopiston kasvatustieteiden tiedekunnan kunniatohtoriksi vuonna 1994. Rinne kuoli Kuusamossa 6. helmikuuta 2002.

Lehtimiehen ura

Lehtikirjoittelun Rinne aloitti pakinoimalla sanomalehti Kalevassa Olavi Kitkalaisen nimellä. Myöhemmin nimimerkki pelkistyi Kitkalaiseksi. Vuosina 1938–1947 hän työskenteli Kalevassa toimittajana. Oulun vuosinaan Rinne ehti olla myös toimitussihteerinä kulttuurilehti Kaltiossa, jonka hän oli perustanut vuonna 1945 yhdessä Atte Kalajoen kanssa. Lapin Kansan päätoimittajaksi Rinne siirtyi vuonna 1947. Rovaniemellä hän viipyi pari vuotta. Vuonna 1950 Rinne perusti Kuusamoon Koillissanomat. Lehden linjasta Rinne on todennut: ”Koillissanomien tehtävä oli ryhtyä luomaan Koillismaan imagoa ja ylläpitämään sitä kaikissa tulevissa vaiheissa. Siinä oli lehden tehtävä. Se oli toimituksellinen linja, jota ei tarvinnut koskaan korjata.” Koillissanomien päätoimittajana Rinne oli aina vuoteen 1968 saakka, minkä jälkeen hän siirtyi vapaaksi kirjailijaksi.

Luonnonsuojelijana

Pohjois-Suomen rakentamattomia vesistöjä alettiin valjastaa sähköntuotannon palvelukseen 1950-luvulla. Kuusamon koskisodalla viitataan kilpailuun, jota kaksi voimatalousyhtiötä kävi vesiosuuksien omistuksesta. Vähitellen koskisota muuttui koskien rakentamista vaativien ja niiden suojelua kannattavien väliseksi kamppailuksi.
Rinteen ja Koillissanomien rooli koskisodassa oli keskeinen. Alkuun Rinne ajoi koillismaalaisten etua kannattamalla vesien rakentamista taloudellisista syistä. Vuonna 1959 Kitkalaisen kolumneissa alkoivat korostua voimatalouden aiheuttamat haitat paikallisille elinkeinoille. Alueen luonnonarvot ja matkailullinen merkitys olivat saaneet valtakunnallista huomiota jo aikaisemmin. Koillissanomat alkoi yhä äänekkäämmin vastustaa koskien rakentamista. Se onnistui kääntämään kuusamolaiset ja vähitellen myös kunnan virallisen linjan suojelun kannalle.
Valtioneuvoston asettama Kuusamon vesistökomitea esitti nelivuotisen työskentelyn tuloksena syntyneessä mietinnössään koskien rakennushankkeiden hylkäämistä vuonna 1969. Lopullinen päätös koskisodalle oli vuonna 1987 säädetty koskiensuojelulaki. Kiistellyt kosket ovat nykyään osa Oulangan kansallispuistoa ja Karhunkierros-vaellusreitin tunnetuimpia nähtävyyksiä.

Kirjailijana

Kirjailijan uralle Rinne valmentautui paitsi kirjoittamalla, myös lukemalla määrätietoisesti. Yhtenä innoittajana toimi Mika Waltarin Aiotko kirjailijaksi? -teos. Rinteen alkutuotannon teoksia voidaan luonnehtia kansankuvauksiksi. Niissä on laajalti myös omaelämäkerrallisia aineksia. Esikoisromaani Tunturit hymyilevät ilmestyi Otavan kustantamana vuonna 1945. Ote kirjan esittelytekstistä: ”Väkevä ja aito Lapin kuvaus, jossa pohjoisten tunturiseutujen asukas jylhine ympäristöineen, omalaisine askareineen, iloineen ja huolineen saa todenmukaisen tulkinnan. Tuttuna tuttujen joukossa tekijä liikkuu Pohjolan tukkilaisten ja korvenraivaajien parissa. Lapin luonto elää hänen kynänjäljessään vivahdusrikkaana ja viekoittelevana.” Samoja teemoja esiintyy myös romaanissa Tie päättyy tunturin laella (1946) ja novellikokoelmassa Erämaan omia ihmisiä (1949).
Koillissanomien toimittaminen ja erityisesti taistelu Kuusamon koskien puolesta pohjustivat Rinteen uudistumista ja toista tulemista kirjailijana. Myös kirjailijana Rinne koki tehtäväkseen tiedon välittämisen ja ihmisiin vaikuttamisen. Muotoratkaisuina runo sekä tiivis ja aforistinen ”uforismi” mahdollistivat yhteiskunnallisten asioiden kommentoinnin ja keskustelun.
Rinne toi pohjoisen maaseudun näkökulman 1960-luvulla virinneeseen ympäristökeskusteluun. 1970-luvulla hänen tuotannossaan korostuu ekologispohjainen luonnon ja ihmisen ristiriita: kritiikki kohdistuu ihmisen toiminnan seurauksiin luonnossa. 1980-luvulla yhä merkittävämmäksi teemaksi Rinteellä alkaa nousta luonnon henkinen merkitys ihmiselle. 
Pertti Sillanpää, joka on väitellyt Reino Rinteen osallistumisesta suomalaiseen ympäristökeskusteluun, on luonnehtinut Rinnettä luontomystikoksi ja teknopessimistiksi. Rinne kunnioittaa luonnon pyhyyttä ja haluaa säilyttää sen koskemattomana ja alkuperäisenä. Ihmisen hallinnasta karannut tekniikka johtaa ihmiskunnan tuhoon. Luonnon suojeleminen onkin ihmisen suojelua. Tätä Sillanpää pitää Rinteen ja Pentti Linkolan merkittävimpänä näkemyserona.