Omena putoaa

Taustaa

Waltari kirjoitti näytelmän elokuussa 1946. Hänen tuotannossaan se sijoittuu kahden suurromaanin väliin: Sinuhe egyptiläinen oli valmistunut edellisenä syksynä, ja Waltari oli alkanut kerätä aineistoa Mikael Karvajalkaa varten. Waltari omisti näytelmän mäyräkoiralleen Tiukulle, jota hän nimitti ”uskollisimmaksi ja hartaimmaksi ystäväkseen.” Omena putoaa on julkaistu kokoelmateoksessa Mika Waltarin näytelmät.

Teemat

Omena putoaa on sikäli poikkeuksellinen Waltarin näytelmä, että se kuvaa perheen yhtenäisenä ja onnellisena. Näytelmän nimi kuvastaa myös yhtä sen teemaa: omena ei putoa kauas puusta, perhe on samaa maata ja ylpeä siitä.
Vaikka Waltari kuvaa näytelmissään yleensä keskiluokkaa, Omena putoaa -näytelmän henkilöt ovat pikkurikollisia. Waltari ei kuitenkaan moralisoi, vaan hänen asenteensa on hilpeän myönteinen. Päähenkilöt ovat tosin huijareita, mutta heidän rikoksistaan kärsivät lähinnä vain koronkiskurit tai toiset huijarit. Waltari itse puolusti näytelmänsä henkilöitä sanomalla, että ”heidän syntinsä ja huijauksensa ovat häviävän pieniä sen rinnalla mitä maailmassa on tapahtunut ja parhaillaan tapahtuu”.
Omena putoaa on veijaritarina, jonka satiirin kohteena ovat yhteiskunnan lainalaisuudet, jotka suosivat oman edun tavoittelua, kuten valtiovalta ja verottaja. Panu Rajalan mukaan Waltari halusi näytelmällään huvittaa ”epävarmuuden masentamia suomalaisia”. Se on eräänlainen aikuisten satu, johon yllättävä lahjoitus tuo onnellisen lopun, mutta siinä on myös alakuloinen sävy. Ihmisten mahdollisuudet onneen ja menestykseen ovat vähäiset.
Maaria Koskiluoma vertaa näytelmän loppua Bertolt Brechtin Kolmen pennin oopperaan ja Perämies-Jaskaa Peppi Pitkätossun isään. Rajala muistuttaa, että myös Sinuhe egyptiläisen Kaptah oli rakastettava huijari.
Rafael Koskimies kertoo Kansallisteatterin historiassa, että siellä esitettiin keväällä 1934 tšekkiläisen František Langerin näytelmää Kameli neulansilmän läpi, josta Waltari sai aiheen omaan näytelmäänsä. Langerin näytelmä kertoo laitakaupungilla asuvasta Pestan perheestä, joka huijaa varakkailta ihmisiltä rahaa tuomalla heitä kurjaksi naamioituun kotiinsa ja vetoamalla heidän sääliinsä. Näytelmissä on kuitenkin se ratkaiseva ero, että Langer ironisoi rikkaita ihmisiä, jotka pettävät itseään esittämällä hyväntekijöitä, kun taas Waltarin kuvaama teollisuusneuvos Österberg haluaa todella auttaa. Langerin näytelmä on vakavampi ja pisteliäämpi kuin Waltarin parodinen näytelmä.

Esitykset

Omena putoaa sai kantaesityksensä 18. huhtikuuta 1947 Suomen Kansallisteatterissa. Ilonaa näytteli Ansa Ikonen ja Perämies-Jaskaa Aku Korhonen. Koskimiehen mukaan varsinkin Ikonen esitti hyvin osansa, mutta suurinta hilpeyttä herätti Tauno Palon Ventti-Ville, josta tuli suorastaan ”koominen myytti pitkiksi ajoiksi”. Muissa rooleissa olivat Oke Tuuri Murto-Kallena  ja Eero Kilpi vanhana herrana. Rajala pitää Ventti-Villen saamaa suosiota esimerkkinä teatterin sattumanvaraisuudesta. Henkilö on kirjoitettuna melko mitäänsanomaton, ja Tauno Palo joutui esittämään sitä lyhyellä valmistumisajalla, kun rooliin jo valittu Joel Rinne katkaisi jalkansa kesken harjoitusten. Palo ei saanut hahmoa elämään, kunnes hän sai roolivarusteet kenraaliharjoituksessa. Hän loi Ventti-Villestä suitun sivukujien herrasmiesvarkaan, joka liikehti liukkaasti ja hermostuneesti. Lopulta Palo onnistui roolissa niin hyvin, että se kasvoi pääroolien ohi.
Näytelmästä tuli suosittu, ja se sai heti Kansallisteatterissa 35 esitystä. Sitä esitettiin vuosina 1947–1949 yhdessätoista ammattiteatterissa ympäri Suomea. Vuonna 1963 Suomen Televisio teki näytelmästä oman versionsa, jonka ohjasi Seppo Wallin. Ilonaa näytteli Maija-Leena Soinne ja Perämies-Jaskaa yllättäen Tauno Palo.  Näytelmä esitettiin televisiossa suorana lähetyksenä, eikä siitä ole minkäänlaista tallennetta. Panu Rajala muistelee esitystä ”elämänläheisenä ja lämpimänä”. 
Vuonna 1968 näytelmästä tehtiin musikaali Nyt putoaa omena, jonka sävelsi Pentti Lasanen ja sanoitti Sauvo Puhtila.  Kansallisteatteri esitti sitä vuonna 1968 Mika Waltarin 60-vuotispäivän kunniaksi. Näytelmän ohjasi Edvin Laine, ja Ilonaa esitti Tea Ista, hänen isäänsä Risto Mäkelä ja Ventti-Villeä Jussi Jurkka. Sole Uexküllin arvostelun mukaan sovituksessa oli hätäisen tilapäistuotteen leima ja se tuntui tähtäävän vain helppoon pikkujouluhuviin. Seuraavana vuonna musikaalia esitettiin Pyynikin kesäteatterissa nimellä Omena putoaa Pyynikillä. Ohjaajana oli Vili Auvinen, ja Peräsmies-Jaskaa esitti Matti Tapio ja Ventti-Villeä Pertti Palo. Vaikka esitys oli melko suosittu, kriitikot pitivät aihetta jo vanhentuneena ja väkinäisesti uuteen aikaan sovitettuna. Waltari itse suhtautui näytelmänsä muokkaukseen huolettoman myönteisesti.
2000-luvulla Omena putoaa on esitetty Hämeenlinnan kaupunginteatterissa (2003–2004) ja Teatteri Eurooppa Neljässä  2009. Jälkimmäisessä Anderssonskaa näytteli Ritva Oksanen. Panu Rajalan päiväkirjan mukaan tekstiä oli muokattu niin paljon, että hän ei ensin tunnistanut näytelmää. Toisaalta hänen mielestään on hyvä, että Waltarista ”pyyhittiin ronskilla kädellä pölyjä”.

Arvioita

Maaria Koskiluoman mielestä Omena putoaa on sekä rakenteen että juonen puolesta ehkä Waltarin herkullisin komedia, ja Rafael Koskimies nimittää sitä menestyskomediaksi. Panu Rajalan mukaan se on ”esitetyin ja kenties rakastetuin Waltarin komedia”. Näytelmän ensiesityksen aikaan tosin myös paheksuttiin sitä, että rikolliset esitettiin myönteisessä valossa. Rajala arvelee, että näytelmän suosio perustuu yllättävään asetelmaan, taitavaan juoneen, hauskoihin henkilötyyppeihin ja napakoihin repliikkeihin. Komiikka syntyy henkilöiden välisistä hämäyksistä ja petoksista sekä vääristä rooliodotuksista. Näytelmän alkupuoli toimii huomattavasti paremmin kuin loppu, sillä kun Ilona ja isä saavat tietää totuuden toisistaan, näytelmässä ei ole enää vastavoimia eikä kunnon toimintaa synny. 
Alkuperäisessä näytelmässä kaikki näytökset tapahtuvat samassa paikassa, Jonssonien kellarimurjussa. Ratkaisu korostaa vaihtuvia tilanteita ja niiden yllätyksellisyyttä. Myöhemmissä sovituksissa tämä rakenne on usein rikottu, mikä haittaa näytelmän sujuvuutta ja vie sen tehoa. Toisaalta näytelmä on jaksanut huvittaa yleisöä yhä uudelleen, ja sitä voi pitää ikivihreänä.