Pink Floyd

Alkuvuodet 1964–65

Pink Floydin ensimmäinen laulaja-kitaristi oli englantilainen Syd Barrett, joka toimi alussa yhtyeen keulakuvana ja musiikillisena johtajana. Muita alkuperäisjäseniä olivat Richard Wright (koskettimet), Nick Mason (rummut) ja Roger Waters (basso). 
Yhtye juontaa juurensa vuonna 1964 nimellä Sigma 6 aloittaneesta yhtyeestä, jonka jälkeen se tunnettiin nimillä The Tea Set (tai The T-Set), Megadeaths, The Screaming Abdabs, The Architectural Abdabs ja The Abdabs. Yhtye nimettiin The Pink Floyd Soundiksi ja myöhemmin yksinkertaisesti The Pink Floydiksi. Nimi otettiin Pink Anderson- ja Floyd Council -nimisiltä blues-artisteilta. Vähitellen the-artikkeli pudotettiin nimen alusta pois.
Vuonna 1965 yhtye nauhoitti kaksi kappaletta, Slim Harpon ”I'm a King Bee” sekä yhtyeen oman sävellyksen ”Lucy Leave”. Tuolloin soolokitaristina toiminut kitaristi Bob Klose jätti yhtyeen pian nauhoituksien jälkeen ja lähti työskentelemään jazzin parissa.

Vuodet 1966–67

Vuoden 1966 aikana Pink Floyd nousi erääksi lontoolaisen underground-liikkeen suosikkiyhtyeeksi esittäen musiikkiaan sellaisilla näkyvästi esiin nousseilla kohtauspaikoilla kuten UFO- ja Marquee-klubi. Barrett aloitti myös omien laulujen tekemisen yhdistämällä amerikkalaista surf-musiikkia ja englantilaista psykedeliaa ja höystämällä näin syntyneen tuloksen omalla oudolla huumorillaan. Tästä esimerkkinä oli maaliskuussa 1967 julkaistu Pink Floydin ensisingle ”Arnold Layne”, jonka nimihenkilö oli transvestiitti,joka varasteli naisten pikkuhousuja pyykkinaruilta. Radio London julisti pannaan kuulijoiden mieliä hämmentäneen kappaleen. Vastapainoksi Brittein saarten aluevesirajan ulkopuolella toimiva merirosvoasema Radio Caroline soitti ”Arnold Laynea” useita kertoja päivässä. Kappale nousi brittien singlelistoilla sijalle 20. 
Syd Barrett jatkoi omaksumaansa tyylisuuntaa kirjoittaen tulevaa esikoisalbumia varten joukon lauluja, joista yli jäänyt jäänyt ”See Emily Play” julkaistiin Pink Floydin toisena singlenä kesäkuussa 1967. Kappaleesta tuli eräs psykedeelisen rockin klassikoista. Se kohosi kotimaassaan myydyimpien singlejen joukkoon, avasi ovet TV-ohjelma Top Of The Popsiin ja teki Pink Floydin nimeä tutuksi saarivaltakunnan ulkopuolella.
Yhtyeen ensimmäinen albumi The Piper at the Gates of Dawn julkaistiin elokuussa 1967. Albumi oli vahva näyttö eritoten Barrettin luomisvoimasta. Barrettin arvoitukselliset sanoitukset yhdistyivät psykedeelisiin äänikokeiluihin. Levyn pehmeää ääripäätä edustavan sadunomaisen maailman viattomuuden hetket muuttuivat välillä lähes pelottaviksi tuokiokuviksi piilevästä pahaenteisyydestä. 
Barrett ei itse päässyt nauttimaan Pink Floydin alkavasta menestyksestä, sillä hänen mielenterveysongelmansa lisääntyivät suosion myötä merkittävästi, osittain luultavasti runsaasta LSD:n käytöstä johtuen. Asiaa pahensi puhjennut skitsofrenia. Tämä johti lopulta siihen, että Barrett siirrettiin sivuun yhtyeestä ja hänen tilalleen otettiin David Gilmour. Viimeisen keikkansa Pink Floydin kanssa Syd Barrett soitti 20. tammikuuta 1968 Hastings Pierissä, Hastingsissa Etelä-Englannissa.

Ensimmäiset vuodet ilman Syd Barrettia (1968–72)

Vuonna 1968 julkaistussa toisessa albumissa A Saucerful of Secrets olivat kappaleet pidentyneet ja lukumääräisesti puolittuneet ensimmäiseen levyyn verrattuna. Roger Waters ja Richard Wright vastaavat enimmästä sävellystyöstä ja vinyylin kakkospuolen aloittava pitkä kolmiosainen nimikappale on merkitty koko yhtyeen tekemäksi. Tällä albumilla Barrett vielä soitti kitaraa joissakin kappaleissa sekä myös lauloi säveltämänsä levyn päätösraidan ”Jugband Blues”. Yhtye julkaisi 1969 kaksi albumia. Näistä Music from the Film More oli elokuvan ääniraita. Tupla-albumi Ummagumman ensimmäinen levy oli äänitetty livenä ja toinen studiossa. Studio-osuus ei ollut varsinainen yhtyelevy, sillä siinä olevat neljä kappaletta olivat kukin yhtyeen jäsenistä säveltäneet ja pääosin toteuttaneetkin yksin.
Vuonna 1970 Pink Floyd levytti albumin Atom Heart Mother. A-puolen nimikappale oli kuusiosainen koko levypuoliskon mittainen kokonaisuus, jossa käytettiin myös kuoroa ja isoa orkesteria. Teoksen viidentenä säveltäjänä yhtyeen jäsenten lisäksi oli Ron Geesin, joka teki myös kappaleen orkestroinnin. Vinyylin kakkospuolelle olivat Waters, Wright ja Gilmour kukin tehnet omat kappaleensa ja albumin päättää yhtyeen yhdessä tekemä kolmiosainen ”Alan’s Psychedelic Breakfast”. Vuonna 1971 yhtye julkaisi albumin Meddle, jonka ykköspuolen erityyppisten kappaleiden sarjan päättää koko kakkospuolen kestävä yli 20-minuuttinen ”Echoes”. Albumi on oikeastaan Pink Floydin ensimmäinen Gilmourin, Watersin, Wrightin ja Masonin muodostaman kokoonpanon ilman muita säveltäjiä tai soittajia tekemä albumi. Vuonna 1972 yhtye julkaisi soundtrackin Obscured by Clouds elokuvaan La Vallee.

Menestyksen huipulla 1973–85

Pink Floydin varsinaiset kultavuodet sijoittuvat 1970-luvulle. Yhtye oli suosittu Britanniassa jo aikaisemmin, mutta vuonna 1973 julkaistu konseptialbumi The Dark Side of the Moon löi sen läpi myös Yhdysvalloissa. Tätä tuki menestyssingle ”Money”. Levy on kaikkien aikojen myydyimpiä (40 miljoonaa kappaletta), ja se pysyi Billboard-listalla julkaisunsa jälkeen 15 vuotta (741 listaviikkoa). Tämän jälkeenkin levy palasi listoille kahdeksi vuodeksi, kun se julkaistiin remasteroituna CD-levynä 1994. Pink Floydin seuraavat albumit olivat Wish You Were Here (1975) ja Animals (1977). Ensiksi mainittu oli kunnianosoitus syrjäytyneelle ja terveysongelmista kärsineelle yhtyeen alkuperäisjäsenelle Syd Barrettille. Wish You Were Here otti myös kantaa musiikkibisneksen ongelmiin. Animalsin innoituksena oli George Orwellin romaani Eläinten vallankumous. Levyn kappaleet olivat yhtä, Watersin ja Gilmourin yhdessä tekemää ”Dogsia” lukuun ottamatta Roger Watersin säveltämiä. Tämä johti valtataisteluun Watersin ja Gilmourin välillä. Vuonna 1977 yhtye aloitti suuren In the Flesh -kiertueen, jolle otettiin mukaan esiintymään kitaristi Snowy White.
Vuonna 1979 julkaistiin The Wall, joka sisälsi muun muassa menestyskappaleet Another Brick In The Wall, Comfortably Numb, Mother ja ”Hey You”. Albumi oli pääasiassa Watersin ideoima ja toteuttama. The Wall -kiertueen konserttien aikana vuosina 1980–81 lavalle rakennettiin pahvinen tiiliseinä, joka lopulta sortui. Levyn pohjalta tehtiin vuonna 1982 Alan Parkerin ohjaama elokuva Pink Floyd The Wall. Elokuva kertoo eristäytyneestä, hulluuden ja itsetuhon partaalla olevasta rocktähdestä. Rocktähteä esitti Bob Geldof. Wright erotettiin yhtyeestä albumin nauhoituksen aikana kokaiinin käytön takia, mutta hän oli seuraavalla kiertueella mukana palkattuna muusikkona.
Vuoden 1983 albumi The Final Cut oli yhden aikakauden päätös.Dark Side Of The Moonista lähtien Roger Waters oli lisännyt käskyvaltaansa yhtyeen sisällä, ja tämä levy jäi hänen viimeisekseen Pink Floydin riveissä. The Final Cutissa Watersin kädenjälki onkin niin vahvasti esillä, että sitä voidaan verrata hänen sooloalbumeihinsa. Waters kirjoittikin Final Cutin kaikki kappaleet.

Gilmourin johtama yhtye (1986–95)

Vuonna 1984 julkaistiin kokoelma Works. Gilmour ja Waters keskittyivät soolohankkeisiinsa ja Waters päätti jättää yhtyeen samana vuonna kokonaan. Vuonna 1987 Pink Floyd julkaisi ilman Watersia albumin A Momentary Lapse of Reason, joka sisälsi hitin ”Learning to Fly”. Gilmourista tuli yhtyeen varsinainen keulakuva. Vuonna 1988 julkaistiin live-albumi Delicate Sound of Thunder. Pink Floyd esiintyi Suomessa 10. kesäkuuta 1989 Lahden suurhallissa.
Muun yhtyeen ja Watersin välillä käytiin myös oikeustaisto ”Pink Floyd” -nimestä 1980-luvun lopulla. Gilmour sai luvan käyttää nimeä, mutta Waters sai lähes täydelliset oikeudet The Walliin.
Pink Floydin viimeinen studioalbumi The Division Bell julkaistiin vuonna 1994. Richard Wright oli jälleen kokoonpanossa mukana. Levyä seurasi Pink Floydin viimeinen maailmankiertue P-U-L-S-E vuonna 1994. Pink Floydin oli tarkoitus konsertoida 1994 myös Helsingin Olympiastadionilla, mutta konsertti peruttiin vaisun lipunmyynnin takia. Kiertueelta julkaistiin live-levy P-U-L-S-E ja samaa nimeä kantanut konserttitaltiointi VHS-muodossa 1995. Vuonna 2006 P-U-L-S-E julkaistiin DVD-muodossa.

Toiminnan päättymisen jälkeen

Viimeisen albumin ja kiertueen jälkeen yhtyeeltä on julkaistu juhlalaitoksia vanhoista albumeista, kokoelma Echoes – The Best of Pink Floyd (2001) ja livelevy Is There Anybody Out There? The Wall Live 1980–1981. Vuonna 2011 studioalbumit julkaistiin uudelleenmasteroituina Discovery Edition -nimellä. Julkaisuun liittyi kokoelmalevy The Best of Pink Floyd: A Foot in the Door. 
Pink Floydin viimeinen esiintyminen kuuluisimmassa kokoonpanossaan (Gilmour, Mason, Waters ja Wright) tapahtui Live 8 -konsertissa Lontoon Hyde Parkissa 2. heinäkuuta 2005. Kyseessä oli yhtyeen ensimmäinen yhteinen esiintymiskerta yli 20 vuoteen. 
Pink Floyd ei ole varsinaisesti hajonnut, mutta uutta musiikkia tai kiertueita ei ole tulossa. Vuoden 2005 marraskuussa Roger Waters ilmaisi radiohaastattelussa halunsa koota Pink Floyd uudelleen uutta levyä varten, jos vain muut yhtyeen jäsenet tähän suostuvat. David Gilmour on kieltänyt jyrkästi enää lähtevänsä kiertueelle Pink Floydin nimellä. Syd Barrett kuoli diabeteksen aiheuttamiin komplikaatioihin 7. heinäkuuta 2006. David Gilmourin kiertueen viimeisessä konsertissa nähtiin 3/4 Pink Floydista: David Gilmour, Rick Wright ja Nick Mason. Lisäksi kyseinen kokoonpano esiintyi Syd Barrettin muistokonsertissa 2007. Richard Wright kuoli syöpään 15. syyskuuta 2008. Waters, Gilmour ja Mason esiintyivät yhdessä Watersin The Wall -kiertueella Lontoon O2-areenalla 12. toukokuuta 2011.
Suomeen Pink Floydia haviteltiin jo 1970-luvun alussa, mutta tuolloin konsertit peruuntuivat joka kerta. Pink Floyd esiintyi Suomessa ensimmäisen ja ainoan kerran Lahden Suurhallissa vuonna 1989. Yhtyeen johtohahmo Roger Waters on nähty Suomessa neljä kertaa vuosina 2002, 2011 ja 2018 Hartwall-areenalla.
Marraskuussa 2014 yhtye julkaisi albumin The Endless River, jonka David Gilmour on sanonut olevan yhtyeen viimeinen.