google/wiki40b huggingface dataset:
Punakuusi

Ulkonäkö ja koko

Punakuusi on pitkäikäinen puu, joka alkaa tuottaa siementä 15–20 vuoden iässä ja elää usein yli 350 vuoden ikäiseksi. Se kasvaa keskimäärin 18–23 metriä korkeaksi ja rinnankorkeusläpimitaltaan 30–61 senttimetriä paksuksi. Suurin elossa oleva punakuusi on 33,5 metriä korkea ja 133 senttimetriä paksu ja kasvaa Great Smoky Mountainsin kansallispuistossa Pohjois-Carolinassa.
Punakuusella on lähelle maanpintaa levittäytyvä juuristo, kapean kartiomainen latvus ja siirottavat haarat, jotka ympäröivät runkoa säännöllisinä kiehkuroina. Runkoa peittää karhea, hilseilevä, harmaan- tai punertavanruskea kaarna. Kuluvan kesän kasvainranka on paksuhko, kellanruskea ja kalju tai karvainen. Kärkisilmut ovat punertavanruskeat, pistäväkärkiset ja läpimitaltaan 5–8 millimetriä. Lehdet ovat kiiltäviä, kellan- tai tummanvihreitä, taipuisia neulasia. Yksittäinen neulanen on 8–25 millimetriä pitkä, teräväkärkinen, läpileikkaukseltaan neliskulmainen ja kauttaaltaan ilmarakojen peittämä.
Muiden kuusien tapaan punakuusi on yksikotinen eli samassa yksilössä kasvaa sekä hede- että emikukintoja. Käpymäiset kukinnot syntyvät heinäkuussa edellisten vuosikasvaimien oksanhankoihin mutta kehittyvät lopullisesti vasta seuraavan vuoden toukokuussa. Hedekukinnot ovat riippuvat ja kirkkaanpunaiset. Emikukinnot ovat pystyt ja kirkkaanvihreät, hivenen purppuranpunaiseen vivahtavat. Emikukinnot kypsyvät syys–lokakuuhun mennessä luumunmuotoisiksi kävyiksi, jotka ovat vaaleanpunaruskeita ja pituudeltaan 3–5 senttimetriä. Ohuiden ja pyöreäkärkisten käpysuomujen alle kehittyy ohutkuorisia ja siivekkäitä siemeniä. Kävyt eivät säily pitkään puussa ja niistä vapautuneet siemenet itävät yleensä jo seuraavana keväänä.

Levinneisyys

Punakuusi on kotoisin Pohjois-Amerikan itäosista. Sen luontainen levinneisyysalue ulottuu Kanadassa Cape Bretonin saarelle, Nova Scotiaan, New Brunswickiin, Etelä-Québeciin ja Kaakkois-Ontarioon sekä Yhdysvalloissa Maineen, New Yorkiin, Koillis-Pennsylvaniaan, New Jerseyn pohjoisosiin ja Koillis-Massachusettsiin. Se on levinnyt Appalakkien vuoristoa pitkin myös Marylandin länsiosiin, Länsi-Virginian itäosiin, Virginian pohjois- ja itäosiin, Pohjois-Carolinan länsiosiin sekä Tennesseen itäosiin.

Elinympäristö

Punakuusi kasvaa viileässä ja kosteassa ilmastossa aina 2 000 metrin korkeuteen asti. Se kestää hyvin varjostusta ja viihtyy korvissa, humuspeitteisillä kallioilla sekä tuoreissa, niukkaravinteisissa metsissä.

Käyttö

Punakuusi on valkokuusen ohella Pohjois-Amerikan tärkeimpiä paperi- ja sahateollisuuden raaka-aineita. Sen puuaines on vaaleaa, kevyttä, suorasyistä ja sitkeää ja soveltuu erinomaisesti jousisoittimien rakentamiseen. Pohjois-Amerikan intiaanit käyttivät punakuusen pitkiä juuria naruna ja tilkitsivät sen hartsilla koloja ja vuotavia saumoja. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa sen pihkasta valmistettiin teollisesti purukumia Mainessa.
Punakuusi on monille lintulajeille tärkeä pesimä- ja suojapaikka ja ravinnonlähde. Sen kaarnaa, siemeniä ja neulasia käyttävät ravinnokseen myös lumikenkäjänis, puupiikkisiat ja muut pienet nisäkkäät.
Salaliittoteoriat Jesse Venturan johdolla

Salaliittoteoriat

Jesse Venturan käsittelemiä salaliitto-aiheita ovat olleet esimerkiksi Bilderberg-ryhmä, pankkien korruptiovalta, FEMA-keskitysleirit, salainen Area 51 (Alue 51), mielenohjailu, (World Trade Center) WTC-iskut, Plum Island-saaren salaiset kokeet, ilmaston lämpeneminen, lentokone-isku Pentagoniin 11. syyskuuta 2001, vesisalaliitto, David Icken salaliittoteoria maailmaa hallitsevasta muodonmuuttaja-eliitistä, John F. Kennedyn salamurha, HAARP-sääkone ja Meksikonlahden öljyonnettomuus.
Syömälakko

Syömälakko eli nälkälakko on väkivallaton vastarinta- ja painostuskeino. Lakkolainen paastoaa eli lopettaa kaiken kiinteän ruoan syömisen, mutta juo yleensä vettä tai muita nesteitä.
Poliittiset vangit pyrkivät saamaan huomiota asialleen. Vangitseminen ja sen kiistanalaisuus halutaan saattaa laajemman yhteisön tietoisuuteen. Syömälakolla voidaan tavoitella myös poliittisia muutoksia, kuten Mohandas Gandhi teki vastustaessaan Intian brittiläistä hallintoa.
Suomessa suurta julkisuutta sai hallitussihteeri Emil Pekkasen (s. 1894) syömälakko kesällä 1951. Hän joutui lakkautuspalkalle vastustettuaan vanhemman hallitussihteerin virkansa muuttamista nuoremman hallitussihteerin viraksi ja protestoi pitämällä 29. kesäkuuta alkaen syömälakkoa kaikkiaan 32 vuorokautta, kunnes asiaa tutkimaan asetettiin toimikunta. Vielä viikkoa aiemmin oikeusministeri Teuvo Aura ilmoitti tiedotustilaisuudessa, ettei hallitus muuta päätöksiään, koska rikollisetkin voisivat painostaa vaatimuksiaan syömälakolla. Toimikunnan Pekkaselle myönteisestä lausumasta huolimatta valtio ei korjannut Pekkasen kärsimää vääryyttä ennen kuin vasta Pekkasen uuden, keväällä 1952 pitämän viiden viikon syömälakon jälkeen, jolloin hänelle myönnettiin entistä tointa vastaava eläke.
Galápagosin kuuma piste

Galápagosin kuuma piste  on vulkaanisesti aktiivinen kuuma piste, joka sijaitsee Galápagossaarten länsipuolella. Sen halkaisija on noin 150 km. Galápagossaaret ovat syntyneet tästä kuumasta pisteestä ryöppyävästä laavasta.
BK Kiova

Historia

Seuran perusti maan ensimmäinen NBA-pelaaja, Oleksandr Volkov vuonna 1999. Seura oli mukana heti ensimmäisellä kaudellaan sekä Superliigassa että Korać Cupissa. Kausi päättyi Kiovalta Ukrainan-mestaruuteen. Kaudella 2000–2001 joukkuetta vahvistettiin hankkimalla muun muassa olympiamitalisti Rimas Kurtinaitis. Kiova voittikin Superliigassa hopeaa. Seuraavina kausina seura menestyi hyvin ja sijoittui jokaisena kautena mitaleille. 
Seura voitti toisen mestaruutensa vuonna 2005 valmentajansa Renato Pasqualin johdolla. Samalla seura selviytyi EuroChallengen loppuotteluun. Kaudella 2005–2006 Kiova pääsi jälleen EuroChallengen Final Fouriin, jossa se sijoittui pronssille. Kaudella 2007–2008 seura pelasi ensimmäistä kertaa ULEB Cupissa, jossa se selviytyi kuudentoista parhaan joukkoon. Kausi 2008–2009 oli seuralta ensimmäinen kausi, jolloin se ei voittanut omassa maassaan mitalia.
Cajon

Historia

Todennäköisimmin soitin kehitettiin Perun rannikkoalueella 1800-luvun alussa. Suosionsa huipulla soitin oli 1850-luvulla, ja 1800-luvun lopulla muusikot kokeilivat eri rakennetyylejä soittimien soinnin muuntelemiseksi. Alkuperäinen perulainen cajon oli hyvin yksinkertainen ja rakennettiin esimerkiksi rahtilaatikoista. Nykysoittimiin on lisätty muun muassa kieliä etukantta vasten luomaan värisevän soinnin. Cajoneita rakennetaan nykyisin myös erikokoisia ja muotoisia, esimerkiksi sylicajoneita.
Cajonia käytetään eniten latinalaisessa Amerikassa muun muassa Perun ja Kuuban eri musiikkityyleissä, mutta soitin on levinyt myös muihin maihin. Espanjaan soittimen toi Paco de Lucia ja esitteli flamenco-musiikkiin 1970-luvulla. Ensimmäisiä soittajia Espanjassa olivat brasilialaissyntyinen Rubem Dantas, joka soitti juuri Paco de Lucian yhtyeissä. Aluksi soitin ei saanut tukea konservatiiviselta flamenco-yhteisöltä, mutta 80-luvulla se oli jo hyväksytty osana flamenco-kultturia.
Peru on julistanut cajonin osaksi maan kulttuuriperintöä.
Simon Tšikovani

Simon Tšikovani (georg. სიმონ ჩიქოვანი, 27. joulukuuta 1902 – 24. huhtikuuta 1966) oli georgialainen runoilija, joka aloitti georgialaisen futuristiliikkeen johtajana ja päätyi neuvostohallinnon hahmoksi.

Elämäkerta

Tšikovani syntyi lähellä Martvilin kaupunkia ja sai koulutuksensa Kutaisin reaalikoulussa sekä Tbilisin valtionyliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1922. Teini-ikäisenä hänet liitettiin nuorten georgialaisten sybolistien ryhmään Siniset sarvet.  Vaikka hän oli kaukana kaikesta "proletaaritematiikasta", hän liittyi orastaviin "vasemmistorunoilijoihin" ja nousi heidän puhemiehekseen. Vuonna 1924 hänet pidätettiin ja lähes ammuttiin kävelyretkellä Kakhetiin, neuvostovaltaa vastaan suunnatun elokuun kansannousun jälkeisen punaterrorin aikana. Vuosina 1924–1929 hän tuotti kaksi runosarjaa (Pikrebi Mtkvaris piras, georg. ფიქრები მტკვრის პირას, "Ajatus Mtkvarilla", 1925; Mdzolod leksebi, georg. მხოლოდ ლექსები, "Vain runoja", 1930), jotka toivat hänelle mainetta yhtenä 1900-luvun omaperäisimmistä georgialaisista runoilijoista. Brittiläisen tutkijan Donald Rayfieldin sanoin "suurin osa on energisiä ja provokatiivisia whitmanilaisia runoja, jotka pilkkaavat ja satirisoivat vanhempaa runoilijasukupolvea: Tšikovani kantoi Majakovskin manttelia". Vuodesta 1924 hän toimitti pahamaineista furturistilehteä H₂SO₄ ("rikkihappo") ja ohjasi hyökkäyksensä aikaisempia kumppaneita vastaan Siniset sarvet -ryhmästä, erityisesti Titsian Tabidzea ja Paolo Iašvilia. 
Vuodesta 1930 eteenpäin hän otti etäisyyttä innovatiiviseen futurismiinsa ja toi työnsä lähemmäksi ideologisesti hyväksyttäviä isänmaallisia säkeitä ja rakkausrunoja, tukahduttaen kaikki viittaukset aiempaan, monipuoliseen tuotantoonsa, erityisesti vuoden 1937 suuren puhdistuksen aikana, jossa hänen veljensä ammuttiin. Hän toimi Georgian kirjailijaliiton sihteerinä vuosina 1930–1932, sen johtajana vuosina 1944–1951 ja korkeimman neuvoston edustajana vuosina 1950–1954.
Vöyrin puukko

Vöyrin puukko on Vöyrissä 1700-luvulla valmistetun puukkomallin nimitys. Puukkomallia voitaneen pitää ensimmäisenä varsinaisena ”oman aikamme” tyyppipuukkona Suomessa. Nykyään Vöyrin puukosta puhuttaessa sillä tarkoitetaan yksi- tai kaksineuvoista korumallia. Puukkotyypin puukot ovat kaikki suorakahvaisia. Kahvan molemmissa päissä on käytetty messinkiholkkia tai kahva on tehty kokonaan messingistä. Tupet ovat komeasti silattuja messinkiheloituksella, usein myös kyljistä, ja pääasiassa symmetrisiä. Symmetristen tuppien ohella esiintyy niin sanottuja mahatuppia, joiden muoto on toiselta puolen mahakkaaksi pullistuva edeltäen tulevaa käyräkärkistä valtamuotoa. Puukkojen rakenteissa on eroja. Terät ovat kaikissa lähes samanlaisia, mutta pään rakenne vaihtelee melkoisesti ja tämän seikan vuoksi voisi olettaa tekijöitäkin olevan enemmän kuin vain Lundbergit. Eräässä mallissa puinen pää on päällystetty kokonaan ohuella messinkilevyllä, kun taas toisessa mallissa puu on näkyvissä pitkien helojen välissä. Myös näiden mallien koristekaiverrukset poikkeavat toisistaan. On myös olemassa puukkoja, joissa on valamalla tehty umpinainen messinkipää. Kaiverrusten osalta yhteistä näille kaikille on vinoristiviilaukset ja messinkipellillä kokonaan päällystetyissä malleissa ja muutamissa pitkähelaisissa yläosan voimakas aaltokuvio.
Vöyrin puukon syntymää on vaikea todentaa tarkasti. Eräät lähteet arvelevat sen tulleen käyttöön noin vuoden 1750 tienoilla, mutta on muistettava, että varmasti myös Vöyrillä on puukkoja tehty jo paljon aikaisemmin. Puukon muodot viittaavat helposti Saksaan ja Ruotsissa asuva Pentti Turunen arveleekin Hansaliitolla ja itämeren kaupalla olevan asian kanssa tekemistä. Kansatieteilijä Sakari Pälsi puolestaan arvelee puukon symmetrisen tuppimallin juontuvan paljon lähempää, eli aatelisten symmetrisistä tikarin tupista. Pentti Turusen tutkimusten mukaan korupuukkoa olisi rakentanut vain Lundbergin suku kolmessa polvessa. Yksinkertaisempaa työpuukkoa sen sijaan ovat tehneet varmasti monet sepät, mutta Konsta Kruut lienee niistä kuuluisin. Vöyrin puukkotyyppiä voidaan siis pitää todella vanhana, mutta toisaalta ”vierasperäisenä” mallina.
Vöyrin puukko on nykyisin hyvin harvinainen. Alkuperäisiä ja vanhoja nykyisellään arvioidaan olevan tiedossa vain noin muutama kymmenen kappaletta. Ajan syöminä ne ovat melkoisen kuluneita ja monista kaksineuvoisista on toinen puukko kadonnut. Uusia puukkojakin on valmistettu. Valmistajista voidaan mainita muun muassa kaarinalainen Teuvo Sorvari, joka voitti tekemällään uudella vöyriläisellä Fiskarsin Puukko-2004 -kilpailun kauneimman puukon arvon.
Viron juutalaiset

Historia

Ensimmäiset juutalaisista tulivat Viroon jo vuonna 1333. 1600-luvulla juutalaisten määrä kasvoi ja viranomaiset alkoivat vaatimaan heiltä uskollisuuden valan. Vuonna 1721 Virosta tuli osa Venäjän keisarikuntaa kun Ruotsi luovutti Eestinmaan ja Liivinmaan Venäjälle Uudenkaupungin rauhassa. Varsinainen juutalaisten muutto Viroon alkoi kuitenkin vasta, kun Venäjän keisari Aleksanteri II antoi juutalaisille luvan alkaa muuttaa alueelle vuonna 1865. Juutalaisia yhteisöjä muodostui Tarttoon ja Tallinnaan. Tallinnaan rakennettiin synagoga vuonna 1883 ja Tarttoon vuonna 1901. Juutalaisia hautausmaita perustettiin ajan myötä myös Pärnuun, Viljandiin ja Valgaan. 
Noin 200 juutalaista taisteli Viron itsenäisyyssodassa. Itsenäisessä Virossa juutalaiset saivat kulttuuri-autonomian vuonna 1925. Juutalaisia oli tuolloin 3 045 ja kulttuurisen autonomian saamiseen vähemmistö tarvitsi tasan 3 000 henkilöä. Tallinnaan, Tarttoon ja Viljandiin perustettiin juutalaisia kouluja, joissa kävi yhteensä 352 oppilasta. Vuoden 1934 väestönlaskennan mukaan Virossa oli 4 381 juutalaista, joista 2 203 asui Tallinnassa, 920 Tarttossa, 262 Valgassa, 248 Pärnussa, 188 Narvassa ja 121 Viljandissa.

Toinen maailmansota ja miehitykset

Neuvostoliiton miehitettyä Viron vuonna 1940, kulttuuriautonomia ja kaikki juutalaiset järjestöt lakkautettiin. Kesäkuun 1940 kyydityksessä noin 10 prosenttia eli 414 juutalaista kyyditettiin Siperiaan. Saksan miehitettyä Viron alueen vuonna 1941 juutalaiset joko pakenivat tai tulivat tapetuiksi. Viron alueelle jäljelle jääneet noin tuhat juutalaista surmattiin. Viro julistettiinkin "juutalaisvapaaksi" (saks. judenfrei) vuonna 1942. Tapot tapahtuivat Jõelähtmen kunnassa sijainneella Kalevi-Liivan keskitysleirillä, sekä Keilan kunnassa Kloogan keskitysleirillä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron uudestaan vuonna 1944 monet pakoon lähteneet juutalaiset tulivat takaisin. Kulttuurista uudelleen heräämistä ei kuitenkaan tapahtunut.

Sodan jälkeen

Neuvostoliiton miehittäessä toista kertaa Viroa (1944-1991) Toinen maailmansodan jälkeen, monet juutalaiset, muun muassa monet intellektuellit, kuten esimerkiksi Juri Lotman, muuttivat Viroon pakoon antisemitismiä, joka oli vallalla monissa Neuvostoliiton osissa.
Vuonna 1988 perustettiin ensimmäinen Viron juutalaisten järjestö 48 vuoteen. Tallinnassa perustettu Juutalainen kulttuuriseura oli ensimmäinen laatuaan Neuvostoliitossa. Viron itsenäistyttyä vuonna 1991 juutalaiset alkoivat saada takaisin menetettyjä oikeuksiaan. Vuonna 1992 heidät tunnustettiin viralliseksi vähemmistöryhmäksi. Vuonna 2007 toisessa maailmansodassa tuhoutunut Tallinnan synagoga avattiin uudelleen Yhdysvalloista tulleen raha-avun turvin. Viron päärabbina toimii Shmuel Kot.
Virossa on vietetty vainojen uhrien muistopäivää vuodesta 2003 ja tärkein muistotilaisuus pidetään lähellä Tallinnaa sijaitsevalla Kloogan keskitysleirillä jossa tapettiin noin 2000 ihmistä.
Havuhuppukuoriainen

Koko ja ulkonäkö

Pienehkö, 4–7 mm pitkä, muodoltaan pitkulainen ja kokonaan musta kovakuoriainen. Keskiruumis pinnaltaan rosoinen ja himmeä, mutta peitinsiivet ovat kiiltävät ja niissä on runsaasti pieniä kuoppia.
Samannäköinen laji on mäntyhuppukuoriainen (Stephanopachys substriatus), joka ei kuitenkaan ole kiiltävä. Toukkina lajeja ei ole mahdollista erottaa toisistaan.

Levinneisyys

Havuhuppukuoriaista tavataan Pohjoismaista ja Baltiasta itään, aina Siperiaan asti. Lisäksi sillä on esiintymiä Keski-Euroopan vuoristoalueilla sekä Kaukasuksella. Suomessa se on aikaisemmin ollut hyvin laajalti levinnyt, mutta sittemmin hävinnyt laajalta alueelta. Nykyisin kuoriaisia tavataan Pohjois-Karjalasta, Kainuusta, Kuusamosta sekä Lapista. Levinneisyys on samantapainen mäntyhuppukuoriaisen kanssa, mutta havuhuppukuoriainen on eteläisempi laji.

Elinympäristö ja elintavat

Havuhuppukuoriainen elää sekä kuusissa että männyissä, mutta sen esiintyminen vaatii lähes poikkeuksetta palanutta metsää. Ilmeisesti se kuitenkin kykenee elämään myös palamattomissa puissa. Kuoriaisia on tavattu myös vanhemmista ja kuivuneista kuolleista puista. Toukat elävät pääasiassa kuoren sisällä, mutta myös nilassa kaivaen sinne käytäviä. Toukan kehitys kestää ilmeisesti kaksi vuotta ja palaneissa puunrungoissa elää peräkkäin useita kuoriaissukupolvia. Vuosien mittaan kuoriaisten määrä kasvaa ja niitä on tavattu puista vielä 10 vuotta metsän palamisen jälkeen.
Suojelun kannalta havuhuppukuoriainen hyötyy lähinnä kulotetuista metsistä, mutta laji leviää uusille elinpaikoille hyvin.
Brook Kerr

Ura

Brook Kerr tunnetaan parhaiten Whitney Russellin roolista saippuasarjassa Passions. Hän näytteli sarjassa vakituisesti vuosina 1999–2007. Hän palasi sarjaan sen muutaman viimeisen jakson ajaksi vuonna 2008.
Samana vuonna Kerr sai Tara Thorntonin roolin True Blood -sarjan alkuperäisestä pilottijaksosta, jota ei esitetty televisiossa. HBO tilasi jakson perusteella sarjan ensimmäisen tuotantokauden, mutta Taran esittäjäksi vaihdettiin Rutina Wesley.
Vuonna 2009 Kerr näytteli televisioelokuvassa Flower Girl. Hän on vieraillut useissa televisiosarjoissa kuten Moesha, CSI: Miami ja NCIS: Los Angeles.

Yksityiselämä

Brook Kerr on kotoisin Indianapolisista Indianasta. Hän muutti Los Angelesiin luomaan näyttelijänuraa valmistuttuaan lukiosta.
Kerr on ollut yhdessä puolisonsa Christopher Warrenin kanssa teini-ikäisestä asti. Kerr sai 16-vuotiaana Warrenin kanssa pojan. Kerrin ja Warrenin poika Chris Warren Jr. on nykyään näyttelijä.
Malcolm McLaren

Malcolm Robert Andrew McLaren (22. tammikuuta 1946 – 8. huhtikuuta 2010) oli englantilainen laulaja ja liikemies sekä Sex Pistolsin ja New York Dollsin manageri. 1970-luvulla hän ja naisystävänsä Vivienne Westwood vaikuttivat punkin nousuun pukeutumisen muoti-ilmiöksi. Omalla muusikonurallaan hän julkaisi useita albumeja.
Jääurheiluseura Haukat

Historia

Seura on perustettu vuonna 1979. Kausi 2005–06 jäi edustusjoukkueen viimeiseksi Mestis-tasolla. Seura keskittyy jatkossa pääasiallisesti juniorityöhön ja Jääurheiluseura Hawks ry jääkiekon edustusjoukkueeseen.
Trombe-seinä

Trombe-seinä on Auringon säteilyn lämpöä absorboiva ja varaava erikoisrakenteinen seinä, jonka avulla päiväsajan auringonpaisteen lämpöä voidaan hyödyntää yöaikaan. Trombe-seinä on nimetty ranskalaisen professori Félix Tromben mukaan. Trombe-seinä lämmittää ns. lämpömassaa, joka taas lämmittää rakennuksen sisäilmaa. Yleensä trombe-seinässä on ilmakäytäviä. Trombe-seinästä on useita eri muunnoksia: se voi olla esimerkiksi yksinkertainen etelään päin sijaitseva tiili- tai betoniseinä, tai lasista ja sen takana olevasta absorboivasta taustasta rakennettu keräin.
Merisinikorento

Ulkonäkö ja koko

Merisinikorennon koiras on sinihärmäinen. Nuorena koiras on enimmäkseen keltaisen ja mustan kirjava. Merisinikorennon ulkonäkö on samankaltainen kuin lähisukuisen hoikkasinikorennon ja myöskin sinihärmäisten litteähukankorennon ja sorjahukankorennon. Merisinikorento on kuitenkin hoikkasinikorentoa suurikokoisempi, ja sillä on mustat siipitäplät ja keskiruumiin olkajuovat. Hoikkasinikorennolla siipitäplät ja olkajuovat ovat vaaleat.
Merisinikorennon takaruumiin pituus on 29–33 mm ja takasiiven pituus 35–40 mm.

Levinneisyys ja elinympäristö

Laji elää laajalla alueella Euroopassa lukuun ottamatta Britannian ja Fennoskandian pohjoisosia, pohjoisen Afrikan rannikoilla ja Aasiassa Altaille, Mongoliaan ja Pohjois-Intiaan ulottuvalla alueella.
Suomessa laji elää etupäässä merenlahdilla ja maan itäosissa myös suurilla järvillä. Korennot vaeltavat usein sisämaahan, ja eteläisemmässä Euroopassa sitä esiintyy sisämaassa yleisenäkin. Suomen alueella merisinikorentoa tavataan jokseenkin yleisenä rannikkoalueilla ja 2000-luvulta lähtien yleistyvänä sisämaassa, varsinkin Itä-Suomessa.

Elintavat

Merisinikorennon lentoaika on touko-kesäkuun vaihteesta elokuun loppupuolelle. Päälentoaika ajoittuu kesäkuun puolivälistä elokuun alkuun.
Juvan seutukunta

Juvan seutukunta oli yksi Suomen seutukunnista. Se sijaitsi Itä-Suomen läänissä, Etelä-Savon maakunnassa. Kun seutukunta lakkautettiin vuoden 2009 alussa, siihen kuului neljä kuntaa, ja Euroopan unionin alueluokitus­järjestelmässä sen LAU 1 (NUTS 4) -numero oli 102.
Johannes Joachim Degenhardt

Johannes Joachim Degenhardt (31. tammikuuta 1926 – 25. heinäkuuta 2002) oli saksalainen pappi, joka toimi Paderbornin katolisena arkkipiispana vuodesta 1974. Hänestä tuli myös kardinaali vuonna 2001. Hän ei kuitenkaan ennättänyt osallistua yhteenkään konklaaviin.
Degenhardtin seuraajaksi astui Paderbornissa Hans-Josef Becker.
Tuomio

Tuomio on yleisen tuomioistuimen riita- tai rikosasian oikeudenkäynnin pääasiassa antama ratkaisu. Muut ratkaisut ovat päätöksiä (esimerkiksi hakemusasioissa, ratkaisut prosessiväitteisiin tai todistajien palkkiovaatimuksiin). Hallintotuomioistuinten ratkaisut ovat päätöksiä. Tuomion täytäntöönpanon ja pätevyyden edellytyksenä on lainvoimaisuus.
Tuomio voidaan julkistaa suullisesti heti jutun käsittelyn jälkeen tai kirjallisesti myöhemmin "kansliapäätöksenä". Asianosaisilla on oikeus saada tuomio lopulta kirjallisena tietoonsa. Yksipuolinen tuomio annetaan jos jutun toinen osapuoli on passiivinen, ei anna vastinetta määräajassa tai ei saavu oikeuden istuntoon.
Yleiskielessä, esimerkiksi joukkotiedotusvälineissä, tuomiolla usein tarkoitetaan rikosasiassa tuomittua rangaistusta. Tuomioistuimen tuomio voi kuitenkin olla syytteet ja vaatimukset hylkäävä, joten väärinkäsityksen vaara on ilmeinen.

Sisältö

Tuomion pitää sisältää ratkaisu sekä sen laatineiden tuomioistuimen jäsenten nimet. Laadukas ratkaisu sisältää lopputuloksen kaikista esitetyistä vaatimuksista ja syytteistä. Rikosasian tuomio on joko syylliseksi tuomitseva tai syytteen hylkäävä. Riita-asiasta annettavaa tuomiota voidaan kutsua suoritus-, vahvistus-, kielto-, sietämis- tai muotoamistuomioksi asiatyypistä riippuen.

Muutoksenhaku

Tuomioihin haetaan muutosta yleensä valittamalla ylempään oikeusasteeseen. Valitusaikana käräjäoikeuden tuomio ei ole lainvoimainen, eli sitä ei voida panna täytäntöön, mikäli tyytymättömyydestä on ilmoitettu. Hovioikeuden tuomio voidaan panna täytäntöön heti tuomion antamisen jälkeen. Korkein oikeus voi pyynnöstä tai oma-aloitteisesti kieltää toimeenpanon tai keskeyttää sen, jos hovioikeuden ratkaisuun on haettu muutosta.
Jos tuomiosta ei valiteta valitusaikana, se tulee lainvoimaiseksi ja voidaan panna täytäntöön.
Valitusajan jälkeen tuomioon voidaan vielä hakea korkeimmasta oikeudesta tuomion purkua mikäli oikeudenkäynnissä on menetelty virheellisesti, lakia on sovellettu väärin, oikeudenkäynnissä ei ole voitu esittää merkityksellistä seikkaa tai on esitetty perätön lausuma, väärennetty tai totuudenvastainen asiakirja. Yksipuoliselle tuomiolle voidaan hakea takaisinsaantia (uudelleen käsittelyyn ottamista yksipuolisen tuomion antaneessa tuomioistuimessa), mikäli on esittää seikka, jolla olisi ollut merkitystä asian ratkaisemiselle.
Maija Kolsi-Mäkelä

Aira Mailis (Maija) Salama Kolsi-Mäkelä, o.s. Kolsi (4. kesäkuuta 1911 Lahti – 16. joulukuuta 1982 Lahti) oli suomalainen tekstiilitaiteilija ja taiteellinen johtaja Helmi Vuorelman perustamassa taidekutomossa.

Henkilöhistoria

Maija Kolsi-Mäkelän vanhemmat olivat rakennusmestari Oiva Toivo Kolsi ja Ellen Salama Simolin ja puoliso vuodesta 1937 isännöitsijä Janne Mäkelä. Kolsi-Mäkelä tuli ylioppilaaksi 1932 ja valmistui Taideteollisen oppilaitoksen tekstiilitaiteen osastolta 1935. Hän toimi Helmi Vuorelma Oy:n taiteellisena johtajana yli neljäkymmentä vuotta, 1935–1976. Omia näyttelyitä hänellä oli Suomessa 1940-, 1950- ja  1960-luvuilla. Hänen muistonäyttelynsä pidettiin Lahdessa 1984.
Charlie Maxwell

Charles Richard ”Charlie” Maxwell (s. 8. huhtikuuta 1927) on yhdysvaltalainen baseballpelaaja, joka pelasi Major League -tasolla vuosina 1950–1964. Hän syntyi ja pelasi yliopistobaseballia Michiganissa ennen palvelemisesta Yhdysvaltain armeijassa.
Maxwellin ammattilaisjoukkueina olivat Boston Red Sox, Baltimore Orioles, Detroit Tigers ja Chicago White Sox. Hän oli All-Star-pelaajana vuosina 1956–1957 ja pääsi Michigan Sports Hall of Fameen vuonna 1997.
José Haring

José Haring (s. 20. joulukuuta 1940) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 22. heinäkuuta 1967 ja nimitettiin Limoeiro do Norten hiippakunnan piispaksi 19. tammikuuta 2000. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi José Palmeira Lessa, jota avustivat Martinho Lammers ja João Maria Messi.