google/wiki40b huggingface dataset:
Kivikoivu

Ulkonäkö ja koko

Kivikoivun korkeus on keskimäärin 8–12 metriä mutta enimmillään jopa 24 metriä. Sillä on vanhemmiten kellan- tai punertavanvalkoinen runko ja leveän kartiomainen latvus. Tuohi voi hilseillä puusta ohuina, paperimaisina suikaleina ja siinä on vaakasuoria korkkihuokosia. Oksat ovat siirottavia ja punaruskeita ja kuluvan kesän kasvainranka ruskeanvihreä, kalju ja nystyinen.
Kivikoivun poimuttuneet lehdet ovat sulkasuoniset ja syysväriltään keltaiset. Niiden yläpinta on harvakarvainen ja alapinta nystyinen ja keskisuonta myöten karvainen. Lehtilapa on 5–10 senttimetriä pitkä, toissahainen, kolmiomaisen puikea, pitkäsuippuinen ja tyvestä suippo tai lähes herttamainen. Lehdissä on 1–2,4 senttimetriä pitkä ja nystyinen ruoti sekä pienet korvakkeet, jotka karisevat lehtien puhjetessa. Silmut ovat 2–3 millimetriä pitkiä, perättömiä ja tahmeita. Lehtiasento on kierteinen.
Kivikoivu on yksikotinen kasvi, joka kukkii pienin, yksineuvoisin kukin vasta lehtien puhjettua kesä–heinäkuussa. Hedekukissa on vähäinen kehä ja ne muodostavat pitkiä ja riippuvia, kellertäviä norkkoja. Emikukat ovat kehättömiä ja muodostavat lyhyitä ja pystyjä, vihreitä norkkoja. Norkkoperät ovat yleensä 3–6 millimetriä pitkiä mutta joskus lähes huomaamattomia.
Emikukista kehittyy heinä–elokuussa siipipalteisia, litteitä pähkylöitä, joita suojaavat kolmiliuskaiset norkkosuomut. Pähkylöiden siipipalteet ovat pähkylän levyisiä tai kapeampia. Norkkosuomujen sivuliuskat ovat siirottavia ja keskiliuskaa vähän lyhyempiä. Hedelmänorkot ovat pähkylöiden varistessa hajoavia.

Levinneisyys

Kivikoivu kasvaa alkuperäisenä Itä-Aasian lauhkeissa osissa. Sitä tavataan Burjatiassa, Taka-Baikalian aluepiirissä ja Sahan tasavallassa Siperiassa; Kamtšatkan niemimaalla ja Sahalinin saarella Venäjän kaukoidässä; Heilongjiangissa, Jilinissä, Liaoningissa ja Sisä-Mongoliassa Pohjois-Kiinassa; Korean niemimaalla sekä Hokkaidōn, Honshūn ja Shikokun saarilla Japanissa. Kivikoivu menestyy hyvin myös Etelä-Suomessa.

Elinympäristö

Kivikoivu on mereinen, keski- tai hemiboreaalisen vyöhykkeen kasvi, joka kasvaa yleensä 1 000 – 1 700 metrin korkeudessa. Se on metsäaukioiden pioneeripuu, joka selviää myös niukkaravinteisessa maaperässä ja kuivilla kasvupaikoilla. Tavallisesti se kasvaa vuorten rinteillä puhtaina metsikköinä mutta muodostaa joskus myös sekametsiä havupuiden ja toisten lehtipuiden kanssa.

Käyttö

Kivikoivun nimi juontuu sen kovasta ja vahvasta puuaineksesta, josta valmistetaan huonekaluja ja rakennustarvikkeita. Siitä on jalostettu myös useita koristekasviksi soveltuvia lajikkeita, esimerkiksi matala ja leveäkasvuinen ’Grayswood Hill’ sekä oranssikaarnainen ’Hokkoda Orange’, joka on peräisin Hokkodavuorelta Japanista.
Erika Nyström

Erika Nyström (s. 13. syyskuuta 1983 Muurame) on entinen suomalainen rantalentopalloilija, joka pelasi identtisen kaksoissisarensa Emilia Nyströmin parina. 178-senttinen Erika on sisaruksista vanhempi.
Nyströmit saavuttivat urallaan EM-pronssia Berliinissä 2010. Kyseessä oli Suomen ensimmäinen aikuisten arvokisamitali lentopallossa. Sisarukset voittivat lisäksi junioreiden ja nuorten Euroopan-mestaruuden. He sijoittuivat beach volleyn maailmankiertueen osakilpailussa parhaimmillaan kolme kertaa viidenneksi. Lisäksi he olivat kerran seitsemäs ja kolmetoista kertaa yhdeksäs lajin kansainvälisen kiertueen osakilpailussa. Nyströmit voittivat haastajakiertueen kilpailun Ranskan Le Lavandou’ssa vuonna 2003 ja sijoittuivat seuraavana vuonna samassa kilpailussa toiseksi. Turun kilpailussa he olivat kolmansia vuonna 2006.
Nyströmit voittivat naisten beach volleyn Suomen mestaruuden vuosina 2002, 2004, 2005, 2006, 2008 ja 2009. SM-hopeaa he saavuttivat vuosina 2000 ja 2001. Nyströmien ura päättyi kauteen 2015. He osallistuivat päätöskaudellaan Bakun Euroopan kisoihin. Kausi oli loukkaantumisten sävyttämä.
Alatyrin piiri

Alatyrin piiri (ven. Ала́тырский райо́н, Alatyrski raion, tšuvassiksi Улатӑр районӗ, Ulatăr raionĕ) on paikallinen itsehallintoalue Tšuvassian tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 1 940 neliökilometriä ja asukkaita on 19 000 henkeä (vuonna 2009).
Piiri sijaitsee Tšuvassian lounaisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Poretskojen piiriin, idässä Ibresin, Batyrevon ja Šemuršan piireihin, etelässä Uljanovskin alueen Suryn piiriin ja lännessä Mordvan tasavallan Ardatovin piiriin. Hallinnollinen keskus on Alatyrin kaupunki, joka ei kuulu piirin yhteyteen, vaan muodostaa erillisen kaupunkipiirikunnan. Alatyrin piiriin kuuluu 16 maalaiskuntaa.
Pinta-alasta 57,5 % on metsää ja noin 33 % maatalousmaata. Suurin joki on piirin halki etelästä pohjoiseen virtaava Sura. Seudulla sijaitsee 90 neliökilometrin laajuinen Suran luonnonsuojelualue.
Piirin kautta kulkee lounais-koillissuunnassa vuonna 1893 avattu Ruzajevkan, Kanašin ja Kazanin välinen rautatielinja. Kaksi maantietä yhdistää seudun Tšeboksaryyn, Uljanovskiin ja Saranskiin, joihin kaikkiin on matkaa alle 200 kilometriä.
Väestöstä 61,4 % on venäläisiä, 21,2 % tšuvasseja, 15,4 % mordvalaisia ja 1,0 % tataareja.
Teollisuus on perinteisesti keskittynyt puunjalostukseen. Alan huomattavimmat yritykset ovat kunnallinen Kirski lesokombinat, suljettu osakeyhtiö Sigois, rajavastuuyhtiöt Alatyr-les, Doka-les, Terem, Art-stroi, Altyševskije stroimateraly sekä kolme yksityisyritystä. Nämä tuottavat puuelementtitaloja, puusepäntuotteita, sahatavaraa ja halkoja. Leipomotuotteita valmistavat kunnallinen yritys Raduga ja yksityiset Voshod ja Geb. Rajavastuuyhtiö Mirenski promyšlennyi kompleks ”MV-Vozroždenije” on alkanut valmistaa kevytbetonielementtejä.
Piirin alueella toimii 17 maatalousyritystä, 34 yksityistilaa ja 9 780 henkilökohtaista aputaloutta. Maatalous on keskittynyt viljan ja perunan viljelyyn sekä maidon, naudan- ja sianlihan tuotantoon ja siipikarjan hoitoon. Vuonna 2008 henkilökohtaiset aputaloudet tuottivat 74,5 %, maatalousyritykset 25,2 % ja yksityistilat 0,3 % maatalouden kokonaistuotannosta.
Dairy Queen

Dairy Queen (DQ) on yhdysvaltalainen jäätelöannoksiin erikoistunut pikaruokaketju. Yrityksellä oli 4455 toimipistettä Yhdysvalloissa vuonna 2017. Dairy Queenin omistaa sijoitusyhtiö Berkshire Hathaway.
Alfonso XII -luokka

Suunnittelu

Luokan aluksilla oli kolme mastoa ja kaksi savuhormia. Alukset olivat panssaroimattomia, mutta niiden rungot valmistettiin ranskalaistyylisen kennomaisesti kahdellatoista vesitiiviillä laipiolla. Ferrolissa valmistetut alukset olivat samalla telakan ensimmäiset teräsrunkoiset alukset. Alusten valmistuminen kesti pitkään, nimikkoaluksen valmistumista viivästytti materiaalien saanti ja meni kymmenen vuotta kölilaskusta palvelukseenottoon.
Siirtomaapalvelukseen suunniteltujen alusten pääaseina oli Hontorian valmistamat tykit, jotka asennettiin hyllyille. Kiinteät torpedoputket oli asennettu kyljille siten, että yksi keulaan ja toinen perään.
Risto Niemelä

Risto Niemelä (s. 1953 Yli-Ii) toimi Rautalammin kunnanjohtajana vuodesta 2000 vuoteen 2018.

Koulutus

Niemelä valmistui merkonomiksi Raahen Porvari- ja Kauppakoulusta vuonna 1974. Hän jatkoi opiskelua Tampereen yliopistossa ja valmistui sosionomiksi vuonna 1982. Hallintotieteiden maisteriksi Niemelä valmistui vuonna 2003.

Ura

Niemelän ura alkoi verohallinnossa Oulun seudulla vuonna 1975. Vuosina 1981–1983 hän toimi toimistosihteerinä Alahärmän kunnassa. Vuosina 1983–1989 hän toimi talousjohtajana Liuhtarin sairaalassa Lapualla. Kivijärven kunnanjohtajana Risto Niemelä toimi vuodesta 1990 vuoteen 2000, jolloin hänet valittiin Rautalammin kunnanjohtajaksi. Hän jäi kunnanjohtajan tehtävästä eläkkeelle 1. helmikuuta 2018.
Niemelä oli keskustan ehdokkaana vuoden 1999 eduskuntavaaleissa Keski-Suomen vaalipiirissä. Hän sai 514 ääntä eikä tullut valituksi eduskuntaan.
Derby Business Park

Derby Business Park on vuonna 2013 valmistunut yrityspuisto Espoon Suur-Leppävaaraan Perkkaan pienalueella Turunväylän varrella. Yrityspuistossa on kolme toimistorakennusta sekä parkkitalo. Yrityspuisto on nimetty läheisen Vermon raviradan mukaan.
Derby Business Parkin omistaa ruotsalainen kiinteistösijoitusrahasto Niam. Yrityspuisto sijaitsee osoitteessa Tarvonsalmenkatu 13-19.
Derby Business Parkin Hiitti-toimitalo voitti Suomen viihtyisin ja energiatehokkain toimitila 2014 kilpailun.
Hrungnir

Hrungnir (muinaisnorjaksi Hrungnir ”tappelupukari”) on skandinaavisessa mytologiassa vahvin jättiläisistä.
Odin houkuttelee Hrungnirin Asgårdiin. Juotuaan olutta Valhallassa jättiläinen alkaa kerskailla ja haastaa Thorin kaksintaisteluun. Thor ja Hrungnir kohtaavat Kivitarhoilla, jossa Hrungnirilla on apunaan savesta tehty valtava jätti Mökkurkálfi. Thor heittää Mjöllnirin Hrungniria kohti ja Hrungnir linkoaa kiven vasaraa päin. Heittokivi hajoaa pirstaleiksi, joista yksi uppoaa Thorin otsaan, Mjöllnir taas halkaisee Hrungnirin kallon ja tappaa jättiläisen. Thorin palvelija Thjálfi hakkaa savijätti Mökkurkálfilta jalat alta ja niin on taistelu ohi.
Thor on kuitenkin jäänyt kaatuneen Hrungnirin jalan alle, eikä kukaan jumalista pysty päästämään häntä pinteestä. Lopulta Thorin kolme yötä vanha poika Magni nostaa jättiläisen jalan ja päästää isänsä puristuksesta. Kivensiru jää Thorin otsaan, vaikka näkijätär Gróa yrittää irrottaa sen loitsuin.
Torsten Leonard Lode

Torsten Leonard Lode (1855–1924) oli suomalainen kenraalimajuri (1904). Hän osallistui Turkin sotaan 1877 ja oli sodan viimeisiä suomalaisia veteraaneja.
Tarhaukonhattu

Ulkonäkö ja koko

Tarhaukonhattu on vankkavartinen ja kasvaa 80–150 senttimetriä korkeaksi. Varren yläosa on kalju. Juurakko on mukulamainen. Aluslehdet ovat pitkäruotisia, varsilehdet lyhytruotisia tai aivan ylimmät ruodittomia. Tummanvihreän lehden lapa on kolmisorminen, lehdykät kapeahkoja, 2–3-jakoisia ja hampaisia. Kukinto on lähes aina haarova, melko harsu ja kalju terttu. Karvaiset kukkaperät ovat tavallisesti kukkia pitempiä. Isot, vastakohtaiset kukat ovat sinisiä tai sinisen ja valkoisen kirjavia. Kukan verhiö on teriömäinen ja viisilehtinen. Verholehti on kypärämäinen, leveytensä korkuinen tai hieman leveyttään korkeampi ja kooltaan 11–20 x 12–20 mm. Reunoja lukuun ottamatta verholehti on kalju. Terälehdet ovat muuntuneet mesilehdiksi, joista kaksi ylintä ovat suorina mesikannuksina verholehden sisällä. Muut mesilehdet puuttuvat tai ovat hyvin pieniä. Tarhaukonhattu kukkii Suomessa heinäkuusta syyskuuhun. Kukinnan jälkeen kukkiin muodostuu tavallisesti kolme, joskus neljä tai viisi heikosti kehittynyttä ja siemenetöntä tuppiloa. Muiden ukonhattujen tapaan koko kasvi on hyvin myrkyllinen.
Tarhaukonhattu muistuttaa suuresti toista yleisesti viljeltyä ukonhattulajia, aitoukonhattua (A. napellus ssp. lusitanicum).

Levinneisyys

Alun perin tarhaukonhattu on peräisin Keski-Euroopasta, mutta on levinnyt monin paikoin alkuperäisen esiintymisalueensa ulkopuolelle viljelykarkulaisena. Suomessa tarhaukonhattua kasvatetaan koristekasvina, ja sitä voi tavata villiintyneenä viljelyjäänteenä tai -karkulaisena Keski-Lappia myöten.

Elinympäristö

Viljelykarkulaisena tarhaukonhattua tavataan pihoissa, puistoissa, pientareilla ja joutomailla.

Käyttö

Tarhaukonhattu on vanha koristekasvi, jota Suomessakin viljelty pitkään. Esimerkiksi Oulussa sitä on kasvatettu koristekasvina ainakin 1800-luvun puolivälistä saakka.
Reverse gainer

Reverse gainer on akrobaattinen temppu, jossa tekijä suorittaa voltin. Reverse gaineria käytetään yleisimmin trikkauksessa. Reverse gainer eroaa selvästi normaalista voltista; tässä tempussa tekijä juoksee maassa eteenpäin, ponnistaa ilmassa yhdellä jalalla 180 astetta, tulee alas samalla jalalla ja potkaisee toisella jalalla ylöspäin tehden voltin takaperin - samaan suuntaan minne juoksi alussa. Ammattilaistrikkaaja voi päästä Reverse gainerin hyvinkin helposti, vaikka tekemällä ensin esimerkiksi potkuliikkeen ja heti sen perään Reverse gainerin. Reverse gainer on kuitenkin helpointa tehdä aloittamalla juoksuvauhdista, vasta kyseisen tempun jälkeen voi myös hyvinkin jatkaa comboa, eli tekemällä tässä tapauksessa tämän tempun jälkeen lisää trikkaustemppuja.
Reverse gainer ei yleensä ole vaativa temppu trikkaajalle (tai trikkaajan alulle), jos tuntee helpoimman tyylin suorittaa tempun. Yleensä siihen volttiin saadaan voimaa jos käyttää hyväksi juoksuvauhtia. Jalka, joka potkaisee ylöspäin, antaa voimaa ja korkeutta ja pakottaa yleensä tekijän menemään voltin. Koko kroppaa kuitenkin kannattaa (ja pitääkin) käyttää tempussa. Reverse gainer kuuluu näyttää hienolta, rentous ja tietenkin onnistuminen kuuluvat asiaan.

J-step gainer

J-step gainer, voidaan puhua myös pelkkänä J-step, on hyvin samantapainen kuin äsköinen Reverse gainer. Erona on juoksuvauhti; j-step -sana tulee siitä, että tekijä juoksee ensin J -kirjainta muistuttavan juoksuvauhdin, joka saattaa tehdä tempusta helpomman. Voltin aikana tekijä voi vähän kääntyä ilmassa muutaman asteen - joko tarkoituksella tai j -kirjaimen muotoisen juoksuvauhdin takia. Kuitenkin temppu tapahtuu samalla tavalla kuin reverse gainer; yhdellä jalalla ponnistetaan ylöspäin ja mennään voltti takaperin ilmassa. Lopussa tullaan alas ensin yhdellä jalalla - sillä jalalla, millä alussa ponnistettiin ylöspäin, niin reverse gainerissa kuin j-step gainerissakin.

B-step gainer

B-step gainer, lyhyemmin b-step, on myös hyvin samantapainen kuin äsköisemmätkin temput. Ero löytyy taas aluvauhdista; b-stepissä juostaan ensiksi eteenpäin ja ponnistetaan yhdellä jalalla ja muutenkin yleensä koko kropalla, tässä tempussa vaan tekijä ei käänny millään lailla vaan tekee tempun suoraan eteenpäin heittäen silti voltin takaperin - tullen alas ensin yhdellä jalalla kuten äsköisemmissäkin tempuissa. Tämä temppu on yleensä haastavin kaikista näistä kolmesta tempusta.
Christeyns

Historiaa

Christeyns sai alkunsa Jules Robert Christeynsin Belgian Gentiin vuonna 1946 perustamasta saippuatehtaasta. Vuonna 1989 yritys siirtyi Bostoenin perheen omistukseen, ja 1990-luvun puolivälissä yritys alkoi laajentua ympäri Eurooppaa lähinnä yritysostoin. Vuonna 1998 se hankki brittiläisen Oils & Soaps Ltd:n, ja vuonna 2005 Johnson Diversey -yhtiön pesulasektorin liiketoiminnan. Vuonna 2010 Christeyns laajensi toimialaansa elintarvikehygieniaan ja vuonna 2012 sairaalahygieniaan ostamalla vuonna 1910 perustetun ranskalaisen Laboratoire Phagogène -yhtiön.
Christeynsillä on tytäryhtiöitä 26 maassa. Turussa toimivan Christeyns Nordic Oy Ab:n liikevaihto vuonna 2014 oli noin 3,4 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 13.
Vernon Cottle

Vernon Walter Cottle (14. huhtikuuta 1926 – 6. syyskuuta 1964 Imatra) oli englantilainen moottoripyöräilijä, joka sai surmansa kolmannen Imatranajon harjoituksissa 29. elokuuta 1964 sattuneen onnettomuuden seurauksena. Hän oli ensimmäinen kolmesta Imatranajossa kaikkiaan kuolleesta henkilöstä.
Cottle ajoi onnettomuuden tapahtuessa 350-kuutrioisten luokassa AJS-merkkisellä moottoripyörällä. Hän oli ajamassa Imatran MM-osakilvan harjoituksissa Savikannan nopeaa kaarretta kun hän ohjausvirheen takia kaatui pahasti. Siviiliammatiltaan sähköteknikkona toiminutta Cottlea hoidettiin sairaalassa, mutta hän menehtyi vammoihinsa 6. syyskuuta.
Cottlen muistolle pystytettiin muistomerkki, joka paljastettiin 25. elokuuta 1965. Se sijaitsee Vuoksentien varrella, entisen radan lähtösuoran alkupäässä olevassa metsikössä.
Ahvenlampi (Ähtäri, Kiuasperä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 9,1 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Liesjärven valuma-alueeseen (35.484) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 190,9 metriä mpy.
Pertti Jarla

Elämä ja ura

Maanviljelijäperheen poikana Nastolassa kasvanut Jarla havaitsi jo kouluaikana olevansa kiinnostunut vain piirtämisestä. Suurimpina esikuvinaan hän piti underground-sarjakuvapiirtäjiä Juho Juntusta ja Gilbert Sheltonia. Juntusen ja Sheltonin innoittamana Jarla tarjosi jo lukiolaisena sarjakuviaan huumorilehti Pahkasialle. Hänestä tuli lehden pitkäaikainen avustaja, ja vuosina 1991–2000 lukuisia hänen sarjakuviaan julkaistiin Pahkasiassa.
Vuosina 1996–2007 Jarla työskenteli luentovisualisoijana Jari Sarasvuon valmennusyritys Trainers’ Housessa tehtävänään piirtää yritysvalmennustilaisuuksien aikana sarjakuvia käsiteltävistä aiheista. Tapahtuman päätteeksi sarjakuvat monistettiin ja jaettiin asiakkaille. Jarlan mukaan palaute oli kaksijakoista: osa asiakkaista ei pitänyt piirroksista lainkaan, osa riemastui niin että tilasi Jarlalta lisää kuvituksia yritystensä julkaisuihin. Hän kuvitti myös Sarasvuon yrityskoulutuskirjan Myynnin korkeajännitys (1998). 
Piirrostöidensä ohella Jarla suoritti kuvataide- ja animaatiokursseja Laajasalon opistossa, Helsingin kaupungin nuorisotyöpajassa ja Lahden muotoiluinstituutissa.
Jarla osallistui vuonna 2006 Kemin pohjoismaisen sarjakuvakilpailun strippikategoriaan sarjakuvallaan Karl-Barks-Stadt. Se sai kolmannen palkinnon ja ilmestyi saman vuoden marraskuun ajan Ilta-Sanomien kuukauden kotimaisena sarjakuvana. Helsingin Sanomien sarjakuvatoimittaja Eeva Lepistö kiinnitti Karl-Barks-Stadtiin huomiota ja pyysi Jarlaa lehden uudeksi sarjakuvapiirtäjäksi. Nimeltään Fingerporiksi vaihdettu sarjakuva ilmestyi Helsingin Sanomissa ensimmäisen kerran 5. helmikuuta 2007 alkaen. Nykyisin Fingerpori on levinnyt myös lukuisiin muihin lehtiin ja siitä on julkaistu useita albumeita. 
Vuoden 2012 presidentinvaaleissa Jarla kuului vihreiden Pekka Haavistoa tukevaan kansalaisvaltuuskuntaan. Hän kuvitti Haavistoa kannattavaa ”Kakkonen on ykkönen” -kampanjasivustoa, joka nousi Suomen klikatuimpien sivujen joukkoon. Jarla kirjoittaa myös Suomen Kuvalehden nettisivuilla julkaistavaa ”Tähän on tultu” -blogia, jossa hän muun muassa ottaa kantaa ajankohtaisiin asioihin ja kertoo omasta maailmankatsomuksestaan.
Jarla katsoo olevansa skeptikko. Hänen vaimonsa on sarjakuvataiteilija Emmi Valve.
Jarlan yritys Täysi Käsi Oy on julkaissut Poika Vesannon sarjakuvia Saku Sämpylä. Eetu ja Riku : kuvasarjoja vuosilta 1931-32..
Pikkulokki

Koko ja ulkonäkö

Pikkulokilla on musta pää, päältä vaalenharmaat, alta tummemmat siivet ja valkea vartalo, rinnassa on usein aavistus punertavaa sävyä. Ohut nokka ja jalat ovat oranssinpunaiset. Nuori yksilö muistuttaa väritykseltään varsin paljon nuorta pikkukajavaa. Lajin lentotapa muistuttaa kalatiiraa, mutta vartalo on pönäkämpi. Pituus on 24–28 cm ja paino 90–160 g. Varmimmin pikkulokin tuntee käkättävästä äänestään.
Rengastettaessa jalkaan laitetaan nykyään rengas, jonka koko ilmaistaan kirjainkoodilla AT. Vanhin suomalainen rengastettu pikkulokki on ollut 20 vuotta 11 kuukautta päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pikkulokki.

Levinneisyys

Pikkulokki pesii laajalla alueella Euraasian ja Kanadan pohjoisosissa. Euroopan kanta talvehtii Länsi-Euroopassa ja Välimerellä, kanadalaiset linnut puolestaan viettävät talven Yhdysvaltojen luoteisrannikolla. Suomessa pikkulokki on kaakosta alkaen levinnyt tulokaslaji, joka on levinnut Perämerelle asti. Suomessa pesii noin 10 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 570 000–1 700 000 yksilöä. Pikkulokit aloittavat paluumuuton jo heinäkuussa. Keväällä pikkulokit palaavat toukokuussa.

Elinympäristö

Pikkulokki on rehevien ruoikkorantaisten järvien laji. Laji pesii nykyisin myös merialueella.

Lisääntyminen

Pikkulokki tekee pesänsä järven ruoikkoiselle rannalle huolellisemmin kuin muut lokit. Se munii yleensä 2 tai 3 munaa. Molemmat puolisot hautovat yhteensä 3 viikkoa, ja hoitavat yhdessä myös poikasia, jotka ovat lentokykyisiä noin 3 viikon ikäisinä. Sukukypsä 2- tai 3-vuotiaana.

Ravinto

Pikkulokki syö pikkukaloja, matoja ja lentäviä hyönteisiä.
Pauli Alhonen

Pauli Eero (Pappi) Alhonen (27. elokuuta 1932 – 23. heinäkuuta 2011) oli suomalainen keilaaja ja pesäpalloilija.
Alhonen on Helsingin suurmestari n:o 152. Valittiin vuonna 1970 TUK:n parhaaksi keilaajaksi. Paras tulos yhdellä sarjalla oli 289, viidellä 1150 ja kahdeksalla 1665.
Alhonen pelasi pesä- ja koripalloa SM-sarjassa (Työväen Maila-Pojat) ja hänet valittiin vuoden lukkariksi 1955.
Friitala

Palvelut

Friitala on Ulvilan kaupallinen keskus. Hallinnolliset ja sosiaaliset palvelut kouluja lukuun ottamatta puolestaan sijaitsevat pääosin Kokemäenjoen pohjoispuolella Vanhassakylässä. Friitalassa ovat muun muassa Kauppakeskus Hansa, Ulvilan kirjasto ja Ulvilan lukio.
Friitala-talo puolestaan on entisen Friitala Oy:n nahkatehtaan tiloihin saneerattu kauppa-, toimisto- ja vapaa-ajankeskus. Rakennuksessa toimii myös Friitalan nahkamuseo. Nykyisin Friitala-talo Oy on kiinteistöosakeyhtiö, joka vuokraa tiloja moninaisiin käyttötarkoituksiin.
Friitalassa ovat lisäksi Ulvilan yhteiskoulu, Friitalan koulu ja Ulvilan lukio sekä päiväkoti Tuulenpesä.

Liikenneyhteydet

Porin keskustaan pääsee Friitalasta Porin Linjojen paikallisliikenteen busseilla 70, 80, 81, 82, 83, 90 ja 91.  Valtatie 2:n varrella on pikavuoropysäkki, jossa pysähtyy yli 20 päivittäistä Helsingin ja Porin väliä kulkevaa pikavuoroa.
Porin lento- ja rautatieasemille on Friitalasta vajaan kymmenen minuutin ajomatka. Poriin johtavat myös pyörätiet, joita kulkee sekä taajama-alueella että valtatie 2:n rinnalla.

Rautatieasema

Friitalan rautatieasema toimi vuosina 1895–1970, vuodesta 1932 nimellä Ulvilan rautatieasema. Asema sijaitsi Tampere–Pori-radalla. Asema aloitti toimintansa seisakkeena, mutta se laajennettiin vuonna 1932 rautatieasemaksi. Asemalta rakennettiin 1920-luvulla raide Friitala Oy:n tehtaalle. Teollisuusraide purettiin tehtaan toiminnan supistuttua 1980-luvulla. Matkustajaliikenne päättyi vuonna 1983, mutta satunnaisia tilausjunia pysähtyi vielä 1990-luvulla. Asema paloi vuonna 2003. Asemasta on jäljellä asemapäällikön talo ja laiturin jäännökset.

Historiaa

Friitala mainitaan asiakirjoissa vuodelta 1446, jolloin eräs Friitalan tila lahjoitettiin Naantalin luostarille. Friitalaan kuuluvat varhaiset tilat esiintyvät nimillä Mattila, Uotila, Suurpää, Spinkkilä ja Hannula. Mattila jakaantui sittemmin tiloihin Kylä-Mattila, Uusi-Mattila, Fredrik-Mattila ja Vainio-Mattila. Uotilasta erotettiin Ketola ja Tommila eli Kuitti, ja Tommilasta Renfors. Suurpään tilasta muodostuivat Suurpää-Åkervall, Suurpää-Åkergård, Suurpää-Lääkäri, Suurpää-Bjong ja Suurpää-Frigrén-Koivisto. Rantalasta tuli Ali-Rantala ja Yli-Rantala.
Frances Adaskin

Frances Marr Adaskin CM (23. elokuuta 1900 – 8. maaliskuuta 2001) oli kanadalainen pianisti.
Adaskin syntyi Ridgetownissa, Ontariossa vanhempiensa kolmesta lapsesta vanhimpana. Hän perehtyi pianonsoittoon jo nuorella iällä ja muutti myöhemmin Torontoon opiskelemaan Paul Wellsin johdolla. Parina kesänä (1930 ja 1931) hän sai lisäksi opetusta Pariisissa.
Adaskin meni vuonna 1926 naimisiin viulisti Harry Adaskinin kanssa. Hän teki miehensä ja tämän jousikvarteton kanssa kiertueita eri puolilla Pohjois-Amerikkaa ja Eurooppaa. Vuonna 1938 jousikvartetto hajosi, mutta Adaskinit jatkoivat kiertueita kahdestaan. Pariskunta muutti vuonna 1946 Vancouveriin. Harry sai töitä Brittiläisen Kolumbian yliopiston musiikkiosastolta, ja Adaskin työskenteli yhdessä hänen kanssaan, kunnes mies jäi eläkkeelle 1973.
Frances Adaskin piti ensimmäisen sooloresitaalinsa 75-vuotiaana ja jatkoi esiintymistä useita vuosia. 1976 hänelle myönnettiin Order of Canadan kunniamerkki.
Uransa aikana Adaskin kirjoitti myös useita humoristisia anekdootteja ja tarinoita, joita julkaistiin lähinnä Saturday Night Magazinessa 1940-luvun kuluessa. Hänen muistelmateostaan Fran's Scrapbook: A Talking Dream ei ole toistaiseksi julkaistu.
Adaskin jäi leskeksi 7. huhtikuuta 1994. Hän itse saavutti sadan vuoden iän elokuussa 2000 ja kuoli seuraavan vuoden maaliskuussa.