Jaakko Paasivirta

Jaakko Paasivirta (23. syyskuuta 1931 Helsinki – 18. tammikuuta 2011 Jyväskylä) oli Jyväskylän yliopiston orgaanisen kemian professori. Hän oli NMR-spektroskopian uranuurtajia Suomessa. Ympäristön tutkimuksen asiantuntijana Paasivirta otti ilmastonmuutoskysymykset esille jo 1970-luvulla, kun niiden vakavuutta ei vielä ymmärretty.

Ura

Paasivirta kirjoitti ylioppilaaksi 1950 Oulun lyseosta. Sen jälkeen hän aloitti kemian opinnot Helsingin yliopistossa. Hän valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi 1954 ja lisensiaatiksi 1959. Hän väitteli tohtoriksi Oulun yliopistossa 1962 aiheesta Über 1-Methylnortricyclen-Verbindungen (engl. 1-Methylnortricyclene compounds).
Hän toimi 1969 Turun yliopistossa kemian apulaisprofessorina, kun hänet nimitettiin orgaanisen kemian professoriksi Jyväskylään. Hän aloitti Jyväskylän yliopiston professorina 1970.

Rakennekemia

Rakennekemian tutkijana hän oli erikoistunut NMR-spektroskopian soveltamiseen aineiden rakenteen tutkimuksessa. Hän oli alan pioneereja Suomessa. Paasivirran ansiosta NMR-spektroskopia menetelmänä vakiintui olennaiseksi osaksi fysiikan ja kemian tutkimusta.  Hänen mukanaan Jyväskylän yliopiston kemian laitokselle tuli alan tuntemusta ja laitoksella kehittyi hänen virkakaudellaan vahva osaaminen. Laitoksesta kehittyi yksi NMR-spektroskopian koulutusta tarjoavista yksiköistä Suomessa. Paasivirta teki yhtenä ensimmäisistä suomalaisista kemisteistä NMR-spektroskopiaa hyödyntäen tutkimusta isotoopeilla 1H, 19F ja 13C. Hän tutki aineiden rakennetta myös massaspektrometrillä ja infrapunaspektometrillä.

Ympäristökemian tutkija

Ympäristökemian tutkijana Paasivirran tutkimuskohteena oli myrkkyjen kulkeutuminen ravintoketjussa. Hän aloitti Päijänteellä ravintoketjututkimuksen 1970. Tutkimusala oli vielä niin uusi Suomessa, että lehdistökin käsitti asian väärin ja lehdissä kirjoitettiin erheellisesti "Päijänteen ravintolaketjututkimuksesta". Tutkimus laajeni myöhemmin koskemaan myrkkyjen erityisemmin ja varsinkin myrkkyjen kertymisen, leviämisen ja muuntumisen mekanismeja koskevaksi tutkimukseksi. 
Paasivirta oli huolissaan esimerkiksi jääkarhujen elinoloista, ja ilmakehään päässeiden kemikaalien vaikutuksesta luontoon hän oli huolissaan ympäristön kannalta, ihmiselle ei niistä hänen mukaansa ole välitöntä vaaraa.
Opettajana Paasivirta pyrki havainnollistamaan käsiteltäviä aihealueita. Hän laati kemian opetusta varten lukuisan määrän opintomonisteita. Luentomateriaalissaan hän käytti värejä ja toisinaan hän piirsi oppimateraaliin kuvia kreikkalaisesta mytologiasta. Sillä tavoin hän sai vaikeatkin aiheet jäämään paremmin opiskelijoiden mieleen. Hän kirjoitti myös oppikirjat mm. kemiallisen ekotoksikologian alalta ja kestävistä halogeeniyhdisteistä. Paasivirta ohjasi uransa aikana lähes 30 väitöskirjaa. 
Paasivirta jäi virallisesti kemian laitokselta eläkkeelle 1996, mutta jatkoi tutkimustyötä vielä emerituksena. Hänellä oli kuolemaansa asti oma työhuone Jyväskylän yliopistolla. Hänen viimeinen artikkelinsa ilmestyi lokakuussa 2010 ruotsalaisessa Ecotoxicology and Environmental Safety-lehdessä. Tutkimusuran viimeisinä vuosina häntä kiinnostivat kemikaalien ominaisuudet ja niiden ekotoksikologisten riskien arviointi.
Paasivirta julkaisi urallaan 300 tieteellistä artikkelia. Hän kirjoitti yhden artikkelin jopa A. I. Virtasen kanssa.  ISI-instituutin listalla siteeratuimmista tieteentekijöistä Paasivirta oli vuonna 2004 yksi yhdeksästä suomalaisesta. 
Paasivirta sai tieteellisistä ansioistaan lukuisia tunnustuksia mm. Suomalaisten kemistien seuralta, Suomen Kemian Seuralta, Suomen Kemistiliitolta ja Kemiralta.

Muita aktiviteetteja

Työn ulkopuolella Paasivirta harrasti suunnistusta ja hiihtoa. Hänen aikanaan kemian laitoksella järjestettiin vuosittainen suunnistuskailpailu "Myrkkyrastit". Hänet muistetaan myös monien tapahtumien järjestäjänä. Kemian kongresseissa olennaisena osana oli hänen organisoimansa suunnistustapahtuma, johon osallistui myös kansainvälisiä tutkijavieraita.