Sirppujoki

Nimityksiä

Alajuoksulla joen nimi on Ilmonhauta  ja siitä ylöspäin, entisen Valkojärven luusuaan eli Laitilan taajamaan saakka, se on Sirppujoki tai Männäistenjoki, joka on ollut joen rinnakkainen nimitys. Vanha tieto on Männäistenkosken ja Valkojärven välisestä osuudesta, josta käytettiin nimitystä Pihmonjoki. Entisen Valkojärven kuivattamisen yhteydessä Malvonjoen uoma yhdistettiin Sirppujokeen. Pääuoma tulee Laitilan taajamaan koillisen suunnasta ja sen alajuoksu on edelleen nimeltään Malvonjoki ja sen yläjuoksua kutsutaan Pitkäojaksi. Malvonjoki saa Pitkäojana alkunsa Kivijärveltä, joka on sen lähdejärvi. Malvonjoesta on myös ollut käytössä kirjoitusasu "Malkonjoki" ja sen toinen nimi on myös ollut "Haaronoja". Sirppujoesta on käytetty myös nimeä Laitilanjoki, mutta missä laajuudessa sitä käytettiin, ei selviä lähteistä .

Joen kulku

Sirppujoki saa alkuunsa Laitilan soisilta metsäalueilta sen pohjoisosasta ja se virtaa ensin Pitkäojan ja Malvonjoen nimisenä soistuneiden metsämaiden ja pienten peltomaiden läpi. Lopuksi se virtaa Laitilan ympärillä olevan suuren peltoaukean  läpi ja ohitettuaan Laitilan taajaman, se jatkaa Sirppujoen nimisenä matkaansa. Sitten se jatkaa Kalannin läpi kääntyen Hallun jälkeen jyrkästi luoteeseen Uudenkaupungin maaseudun läpi. Sen alajuoksu kulkee moneen kertaan ruopatussa uomassa ja se laskee Ilmonhaudan nimisen osuuden jälkeen Velhoveteen. Velhonvedestä on saaria yhteen patoamalla muodostettu makeanvedenallas, jota kutsutaan Uudenkaupungin makeanvedenaltaaksi. Sirppujoen vesistöalueen suurimmat järvet ovat Laitilassa sijaitsevat Särkijärvi ja Lukujärvi ja sen suurimmat sivujoet ovat Laitilassa virtaavat Härinänjoki ja Ketunjoki.

Veden laatu

Sippujoen valuma-alueesta noin 11 % oli sulfaattipitoisia, mikä aiheuttaa jokiveden happamoitumisen (veden pH−arvot alenevat). Joskus joen happamuus lisääntyy hälyttävän korkeaksi ja aiheuttaa kalakuolemia. Silloin myös suiston makeanvedenaltaan happamuus kasvaa. Happamuuden vuoksi savikoiden metallit liukenevat veteen, mikä aiheuttaa kohonneita kadmiumin ja nikkelin pitoisuuksia.
Vedenlaatu kärsii maatalouden aiheuttamasta ravinnekuormituksesta. Sitä aiheuttavat peltoalueet (noin 30 % valuma-alueesta) sijaitsevat joen keskijuoksulla. Esimerkiksi fosforia liukenee jokeen noin 5 tonnia vuodessa ja typpeä jopa 491 tonnia, josta puolet lasketaan tulevan maataloudesta. Yhdyskunnan jätevesiä ei ole enää päästetty jokeen puhdistamattomina vuoden 2009 jälkeen. 
Sirppujoen vesi on sameaa. Sen happamuuden pH−arvo painuu kevään ja syksyn aikana alle kuuden, mutta nousee kesän ja talven aikana lähemmäksi seitsemää. Rauta-, alumiini-, mangaani- ja ammoniumtyppipitoisuudet huonontavat veden laatua ja käyttökelpoisuutta erityisesti alajuoksulla. Fosforipitoisuudet ovat Varsinais-Suomen alhaisimpia, mutta sen sijaan typpipitoisuuksien arvot ovat verrattain korkeita. Veden laatu on luokiteltu tyydyttäväksi.
Happamuutta ryhdyttiin torjumaan 1990-luvulla kalkituksella. Veden vapaata virtausta on rajoitettu rakentamalla Sirppujoen valuma-alueelle pohjapatoja 17 eri kohtaan. Pohjapatojen avulla vedenpinnan korkeutta voidaan pitää ylhäällä ja rajoittaa pohjaa pitkin liikkuvien kiintoaineiden kulkeutumista alajuoksulle. Varsinais-Suomen ELY-keskus on ollut aktiivinen toimija maatalouden ja yhteiskunnan jätevesien kuormituksen vähentäjänä.

Historia

Yli 2000 vuotta sitten rautakauden alussa Valkojärvi oli osa pitkälle sisämaahan ulottuvaa purjehduskelpoista merenlahtea, jossa sen laajentuma muodosti laajan lahdenperukan. Merenlahti muuttui rautakauden lopulla jokien ja järvien muodostamaksi ketjuksi, jonka paikalla virtaa nykyään Sirppujoki. Merenlahti ja siitä maatunut Valkojärvi muodosti olennainen osan laitilalaisten arkielämää. Pitäjän eri kylät sijaitsivat järven ympärillä hyödyntäen sen kalaisuutta, rantaheinikon rehua ja vettä liikkumisväylänä. Talvella ja kesällä se yhdisti asukkaat ja kelirikon aikana se erotti heidät.
Alkujaan pääuoma käsitti vähintään viisi järveä, joita yhdistivät toisiinsa pienet joet. Vesistö oli maaston tasaisuudesta johtuen keväällä tulvaherkkä, joka paheni edelleen soiden kuivaamisen ja peltojen raivaamisen jälkeen. Asukkaat alkoivat perata jokea sen virtausta haittaavista esteistä jo 1700-luvulla. Tällöin uomaan kuuluvat järvet laskivat ja paljastivat lisää niittyjä. Järvien laskuista alkoi tulla päämäärä, jolla lisättiin maatalouden resursseja. Pääuomassa olleita ja sittemmin hävinneitä järviä ovat olleet Hallun allas, Ruotjärvi, Valkojärvi, Lampijärvi ja Pitkäjärvi. Sirppujoessa toimi Kalannissa pitkään Männäisten ruukki ja joella käytiin nykyään lopetettu vuotuinen Sirppujoki-soutu.