google/wiki40b huggingface dataset:
Espanjanvinttikoira

Luonne ja käyttäytyminen

Espanjanvinttikoira on luonteeltaan epäluuloinen, mikä johtuu rodun alkukantaisuudesta. Se tarvitsee aikaa uusien asioiden hyväksymiseen, mutta se kiintyy perheeseensä hyvin voimakkaasti. Vieraita kohtaan se on varautunut, mutta ei aggressiivinen. Arvokas ja pidättyväinen, kotioloissa paljon nukkuva, mukavuutta ja sohvan pehmeyttä arvostava koira joka osoittautuu kuitenkin metsästystilanteissa erittäin energiseksi ja eloisaksi.

Alkuperä

Espanjanvinttikoiran sanotaan kehittyneen kelttienvinttikoirasta ja arabialaisista sloughi-tyyppisistä vinttikoirista. Lisäksi sen mainitaan polveutuvan faaraokoiran kanssa samasta kantarodusta. Suomeen rotu saapui vasta 1990-luvulla.
Rotua käytetään Espanjassa edelleen jäniksenmetsästyksessä. Espanjanvinttikoirien pitoon liittyy vakavia eläinoikeuskysymyksiä, sillä metsästyskauden lopussa useimmat koirat hylätään tai tapetaan, usein julmilla tavoilla kuten hirttämällä. Huonosti metsästäneet koirat hirtetään vanhan tavan mukaan matalammalle, jotta kuolema on hitaampi. Koiria poltetaan elävältä, hukutetaan ja hakataan. Arvoiden mukaan Espanjassa tapetaan ja hylätään kymmeniä tuhansia galgoja vuosittain. 
Suomessa on useita Espanjasta adoptoituja galgoja joita ei ole merkitty Kennelliiton rekisteriin. Useat vapaaehtoisvoimin ja lahjoitusvaroin  toimivat yhdistykset toimivat galgojen tilanteen parantamiseksi Espanjassa niin paikallisestikin kuin etsimällä galgoille adoptiokoteja. Galgoja adoptoidaan Suomen lisäksi useisiin Euroopan maihin ja Yhdysvaltoihin.
Viktor Magnus von Born

Opinnot ja työura

Von Bornin vanhemmat olivat senaattori, vapaaherra Johan August von Born ja Hedvig Lovisa Fransiska von Haartman. Hän pääsi ylioppilaaksi 1868 ja suoritti yleisen oikeustutkinnon 1873. Von Born oli Helsingin kaupunginvaltuuston valiokuntasihteerinä 1875–1878, Ritarihuoneen kanslistina 1876–1879, Loviisan raastuvanoikeuden notaarina ja vt. oikeusneuvosmiehenä 1880–1881 sekä Östra Nyland -lehden toimittajana 1881–1884. Hän hoiti omistamaansa kartanoa Pernajassa 1879–1913.
Suur-Sarvilahden kartano kuului Suomen suurimpiin, ja sen antaman taloudellisen riippumattomuuden turvin von Born saattoi kuulua Nikolai Bobrikovin näkyvimpiin vastustajiin, Niinpä ensimmäisen sortokauden aikana von Born oli karkotettuna Suomesta vuosina 1903–1904.

Perhe

Von Born oli naimisissa kolme kertaa ja jäi leskeksi kaksi kertaa. Ensimmäinen puoliso oli Hulda Augusta Berndtson 1876–1891, toinen Clara Henny Helena Grafström 1893–1905, ja viimeksi hän oli naimisissa vuodesta 1908 Anna Elise Edelfeltin (ent. de la Chapelle) kanssa.
Hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta oli sittemmin ministerinäkin toiminut Ernst von Born.
Viktor Magnus von Bornin sisar Hanna von Born (1861−1959) avioitui ruotsalaisen vakuutusmiehen ja liberaalipoliitikon Sven Theodor Palmen (1854−1934) kanssa. Heidän pojanpoikansa oli Ruotsin pitkäaikainen pääministeri Olof Palme. Sven Theodor ja Hanna Palmen kaksi poikaa, Nils Palme ja Olof Palme (vanhempi) osallistuivat vapaaehtoisina valkoisten puolella Suomen sisällissotaan. Olof Palme (vanhempi) kaatui Tampereella sodan loppuvaiheissa huhtikuun alussa 1918.

Yhteiskunnallinen toiminta

Von Born oli lahjakas puhuja ja kirjoittaja. Yhdessä Kasten Antellin ja Arvid Nybergin kanssa hän perusti Östra Nyland -lehden vuonna 1881. Hän kirjoitti myös lehtiin Vikingen, Nya Pressen ja Finsk tidskrift.
Von Born osallistui säätyvaltiopäiville vuosina 1877–1878 ja 1885–1906 ritariston ja aatelin jäsenenä. Hän oli maamarsalkkana viimeisillä säätyvaltiopäivillä 1905–1906. RKP:n kansanedustajana von Born oli 1910–1914 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän oli Pernajan kuntakokouksen puheenjohtajana ja kuului Helsingin kaupunginvaltuustoon. Von Born toimi myös Suomen Talousseuran puheenjohtajana.

Postimerkkejä

Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Vikto Magnus von Bornista sininen postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 30 markkaa, jonka lisäksi siitä maksettiin viisi markkaa lisää (30 markkaa + 5 markkaa). Postimerkin käypäisyysaika oli 26. marraskuuta 1956 - 31. toukokuuta 1994.
Helmi Palmén

Helmi Maria Palmén (o.s. Leinonen, s. 9. tammikuuta 1905 Kuopio) oli Yleisradion kouluradion päällikkö ja yhtiön ensimmäinen naispuolinen osastopäällikkö.
Toimittuaan ensin opettajana Kuopiossa ja Helsingissä filosofian maisteri Palmén nimitettiin vuonna 1946 kouluradion päälliköksi silloisen Yleisradion pääjohtaja Hella Wuolijoen toimesta. Toimessaan Palmén kehitti kouluradion radiomaisuutta sekä taidekasvatusta. Hän myös laajensi kouluradio-ohjelmien näkökulmaa ottaen huomioon, että muun ohjelmiston puuttuessa kouluradiota kuunneltiin paljon myös koulujen ulkopuolella. Palmén jäi eläkkeelle vuonna 1966.
Ragdoll

Rodun historia

Rodun kantaemo on valkoinen angoratyyppinen kissa nimeltään Josephine. Josephinen omistaja Ann Baker kehitti rodun tästä kantaemosta ja sen sekarotuisista pennuista. Varhaisissa pentueissa esiintyivät kaikki nykyiset ragdollien värimuodot.

Värit ja rakenne

Ragdolleilla on kolme kuviointia: colourpoint, mitted ja bicolour. Perinteiset värit ovat ruskea, sininen, suklaa ja lila. Uusina väreinä on tuotu punainen ja creme - niiden myötä myös kilpikonna. Kaikki värit voivat esiintyä myös tabbyvariaatioina. Colourpoint-kissoilla on tummaa väriä kaikissa vartalon ääripäissä: maskissa, korvissa, hännässä ja käpälissä. Mitted-kissoilla tassut ovat erotuksensa colourpointeista valkoiset. Mitted-kuvioiduilla kissoilla on hansikkaat etukäpälissä, mutta takajaloissa valkoisten "saappaiden" tulee ulottua kantapäähän saakka. Bicolour-kissoilla naamiokuviointi on korvissa, maskissa ja hännässä. Maskissa on suuri, käänteinen V-muotoinen laukki. 
Ragdoll on päässyt Guinnessin ennätysten kirjaan suurimpana kesykissarotuna. Suuri ja lihaksikas ragdoll kehittyy hitaasti ja voi kulua 3-4 vuotta ennen kuin kissa on täysikasvuinen ja sen kuviointi ja väritys täysin kehittynyt. Uros painaa noin 6–10 kg ja naaras noin 4–7 kg.
Pää on kiilamainen: Korvat ovat tyvestä leveät ja vähän eteenpäin kallistuneet ja sijaitsevat kaukana toisistaan. Silmien ainoa hyväksytty väri on sininen: mitä tummempi, sen parempi. Etukumara asento on etujalkoja pitempien takajalkojen vuoksi ragdolleille tyypillinen.

Rodun nimen alkuperä

Ragdoll (suom. räsynukke) -nimitys juontuu rodulle tyypillisestä taipumuksesta valahtaa täysin veltoksi syliin nostettaessa. Ominaisuus havaittiin rodun kantaemon, Josephinen loukkaannuttua auto-onnettomuudessa ja tarun mukaan se periytyi myös sen pennuille. Saman onnettomuuden seurauksena ragdollien kipukynnyksenkin on väitetty olevan muita kissoja korkeampi. Väitteissä ei ole perää, sillä tällaiset hankitut ominaisuudet eivät voi olla perinnöllisiä. Tämä kertomus on kuitenkin osa rodun syntytarinaa. 
On myös todettu, että Ragdoll on hyvin koiramainen kissarotu. Se oppii helposti samoja temppuja kuin koira ja on myös yhtä seurallinen.
Leek (Staffordshire)

Historia

Leekin nimi tulee ilmeisesti muinaisenglannin sanasta lece tai muinaisnorjan sanasta loekr, jotka molemmat tarkoittavat ’puroa’. Sen perustivat todennäköisesti saksit, ja sieltä on löytynyt jäännöksiä myös viikinkiasutuksesta. Mercian kuningaskunnan aikana Leek kuului jaarli Ælfgarille (k. n. 1062) ja sitä ympäröivät kylät jaarlin käskyläisille. Domesday Bookin (1086) perusteella tiedetään, että se päätyi kruunun alaisuuteen Vilhelm Valloittajan hallitessa Englantia.
Myöhemmin Leek siirtyi Englannin kruunupäältä Chesterin jaarleille, ja Juhana Maaton myönsi sille markkinaoikeudet (1207) ja kaupunkioikeudet (1214). Jaarli Ranulf de Blondeville luovutti kaupungin hallinnan sisterssiläismunkeille, jotka olivat perustaneet vuonna 1220 lähistölle Dieulacresin luostarin. Kaupunkiin avattiin karjatori, sillä kotieläimet olivat seudun tärkeintä kauppatavaraa ja myös munkit pitivät lampaita.
Teollisen vallankumouksen myötä Leekiin syntyi tekstiiliteollisuutta. Kaupungin silkintuotanto sai alkunsa kotiteollisuutena 1600-luvun lopussa ja koneistui 1700- ja 1800-luvuilla. Teollistumisen vastavoimana syntyi uskonnollista liikehdintää, ja Leek tuli tunnetuksi erityisesti kveekarien ja presbyteeriläisien keskuspaikkana.
Kuuluisa kanavainsinööri James Brindley eli Leekissä ja rakensi sinne 1752 vesimyllyn, joka oli toiminnassa aina 1950-luvulle asti. Myllyn yhteydessä toimii nykyään Brindleyn elämästä kertova museo. Vuonna 1797 kaupunkiin avattiin yhteys Caldonin kanavasta ja vuonna 1849 sinne saapui rautatie. Junat toivat kaupunkiin matkailijoita ja seutua ylistettiin rautatieyhtiöiden mainoksissa ’Pikku-Sveitsiksi’. Ratayhteys lakkautettiin myöhemmin, mutta Leekin maisemat houkuttelevat sinne yhä matkailijoita – erityisesti vuonna 1951 avattuun Peak Districtin kansallispuistoon kaupungista koilliseen.
Maggia

Joen kulku

Maggia saa alkunsa Lepontinen Alpeilta, Nufenenpassin ja Cristallinavuoren (2 912 m) itäpuolelta sekä Airolon eteläpuolelta noin 2 400 metrin korkeudessa. Joki laskee Maggiorejärveen Locarnon kaupungissa. Maggian sivujokia ovat Bavona, Rovana ja Melezza.
Maggia virtaa Ticinon kantonin alueella. Merkittävimmät paikkakunnat joen varrella ovat Locarno ja Ascona. Joki on antanut nimen muun muassa kunnalle (Maggia) ja laaksolle (Valle Maggia).

Vesivoima

Maggiassa ja sen sivujoissa on yhteensä kahdeksan vesivoimalaa.

Virtaama

Maggian virtaama vaihtelee vuosien 1985-2008 tietojen perusteella todella paljon: joen vuotuinen keskivirtaama alajuoksulla Locarnossa on ollut 23 m³/s. Suurin keskivirtaama oli vuonna 1993 (52 m³/s) ja pienin keskivirtaama vuonna 2005 (6 m³/s). Lyhyemmän jakson vaihtelu on paljon isompaa: suurin vuorokausikeskivirtaama on mitattu vuoden 1992 elokuussa (3 090 m³/s) sekä pienin vuoden 1995 marraskuussa (0,7 m³/s).
Andrea Elson

Ura

Elson esiintyi ensi kerran televisiosarjassa Simon & Simon vuonna 1983, jonka jälkeen hänellä oli päärooli lyhyeksi jääneessä televisiosarjassa Tietokonejengi vuosina 1983-1984. Sarjan päätyttyä Elson vieraili vielä Silver Spoons -sarjassa ennen kuin sai uransa merkittävimmän roolinsa Tanner perheen tyttärenä Lynn Tannerina televisiosarjassa Alf. Hän näytteli roolissa neljä vuotta, jonka aikana Elson oli kahdesti ehdolla parhaaksi nuoreksi näyttelijäksi Young Artist gaalassa vuosina 1987 ja 1989. Sarjan jälkeen Elson teki lähinnä vierasesiintymisiä televisiosarjoissa, kuten Parker Lewis ei mene halpaan, Pulmuset ja Hulluna sinuun.

Perhe

Elson kärsi bulimiasta Alf-sarjan toisen tuotantokauden lopulla, joka jatkui pitkään näyttelijäurallaan. Hän meni naimisiin tuotantoapulaisen Scott Hopperin kanssa vuonna 1993 ja pari sai lapsen vuonna 1997. Tuolloin Elsonin bulimia helpotti ja hän vieraili Tunteita ja tuoksuja saippuasarjassa muutaman jakson verran. Elson päätti kuitenkin jättää näyttelemisen keskittyäkseen lapseensa ja kehitteillä olevaan elämäntyyliohjelmaan.
Eigil Reims

Eigil Reims (24. toukokuuta 1894 Helsinki – 23. syyskuuta 1947) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa sotilaskoulutuksen saanut jääkäri. Hän sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi Suomen sisällissodassa radioaseman päällikkönä Valkoisessa armeijassa.

Perhe ja koulutus

Reimsin vanhemmat olivat apteekkari Emil Reims ja Rosalie(Sally) Hellén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Brita Gulinin kanssa, josta hän erosi vuonna 1927. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Turun ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Turkulaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915.

Jääkärikausi

Reims liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 10. lokakuuta 1915, josta hänet siirrettiin 6. marraskuuta 1915 3:nteen ja 21. joulukuuta 1915 alkaen 4. komppaniaan. Seuraavaksi hänet siirrettiin pataljoonan täydennysjoukkoon 17. toukokuuta 1916 alkaen. Lopulta hänet siirrettiin pataljoonan 3. komppaniaan heinäkuussa 1916. Reims osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamakomennuksen jälkeen Reims siirrettiin juuri perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon Libaussa vuonna 1917.

Suomen sisällissota

Reims astui Suomen armeijan palvelukseen varavääpeliksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 8. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla. Vaasasta hänet määrättiin Mikkeliin, missä hän toimi radioaseman päällikkönä.

Sisällissodan jälkeinen aika

Reims palveli sisällissodan jälkeen adjutanttina Radiojoukoissa, josta hänet siirrettiin 28. syyskuuta 1920 alkaen radioaseman päälliköksi Santahaminaan. Hän erosi armeijan palveluksesta 27. elokuuta 1921. Myöhemmin hän työskenteli vuosina 1922–1924 konttoristina Enso-Gutzeit oy:n palveluksessa Ensossa. Vuonna 1924 Reims muutti Australiaan, jossa hän työskenteli banaanin viljelijänä. Australiasta hän muutti vuonna 1929 Pohjois-Amerikan Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi liikemiehenä vuoteen 1933 saakka, jonka jälkeen hän muutti Ruotsiin, jossa hän oleskeli vuodet 1935–1938. Myöhemmin hän palasi Suomeen ja toimi maanviljelysharjoittelijana talvisodan syttymiseen saakka.
Tsumadan piiri

Tsumadan piiri (ven. Цумадинский район, Tsumadinski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanissa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 1 100 neliökilometriä. Asukkaita on 22 600 henkeä (vuonna 2009).
Tsumadan piiri sijaitsee Andijskoje Koisu -joen laaksossa Dagestanin länsiosan vuoristoseudulla. Se rajoittuu koillisessa Botlihin ja Ahvahin piireihin, idässä Šamilin piiriin, etelässä Tljaratan ja Tsuntan piireihin, lännessä Georgiaan ja luoteessa Tšetšenian tasavaltaan.
Piiriin kuuluu 23 maalaiskuntaa: Agvali, Etšeda, Gadiri, Gakko, Gigatl, Hušet, Huštada, Hvarši, Inhokvari, Kedi, Kotšali, Kvanada, Metrada, Nižneje Hvaršini, Nižnije Gakvari, Sasitli, Šava, Sildi, Tindi, Tissi, Tlondoda, Tsumada ja Verhneje Gakvari. Hallinnollinen keskus on Agvalin kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 35.
Seudun kanta-asukkaita ovat andilaisia ja tseziläisiä kieliä puhuvat bagulalit, hvaršit, tindalit ja tšamalalit. Virallisesti heitä on pidetty avaareina. Vuonna 1944 osa väestöstä siirrettiin Tšetšeniaan, josta he sittemmin ovat muuttaneet Dagestanin tasankoseudulle.
Perinteisiä elinkeinoja ovat karjanhoito, maanviljely ja puutarhanhoito. Nykyään suurin osa työikäisestä väestöstä käy ansiotöissä piirin ulkopuolella. Vaikea sosioekonominen tilanne on aiheuttanut yhteiskunnallisia levottomuuksia.
Paikallislehtenä ilmestyy avaarinkielinen Tsumadisezul garak (”Tsumadan ääni”).
Pentti Halonen

Pentti Ilmari Halonen (27. huhtikuuta 1914 Kuopio – 27. marraskuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori.  
Halosen vanhemmat olivat rakennusmestari Erkki Halonen ja Henni Rytkönen ja puoliso vuodesta 1944 sisustusarkkitehti Lilli Kolmijoki. Hän tuli ylioppilaaksi Kuopion yhteiskoulusta 1932, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1941 ja väitteli samana vuonna lääketieteen tohtoriksi. Sisätautien erikoislääkäri Halosesta tuli 1945 ja sydäntauitien 1957. Halonen oli Wihurin tutkimuslaitoksen Salus-koesairaalan ylilääkäri vuodesta 1947, Helsingin yliopiston sisätautiopin dosentti vuosina 1946–1953 ja professori 1953–1981. Hän tutki erityisesti sydäntauteja. Halonen  pani alulle nykyaikaisen suomalaisen kardiologian. Suomen Kardiologinen Seura jakaa joka toinen vuosi Pentti Halosen mukaan nimetyn tunnustuspalkinnon.  Halosen täti arkkitehti Kerttu Rytkönen suunnitteli Salus-sairaalan ja toimintaa ylläpitivät sairaanhoitajatädit Ida ja Maria Rytkönen.
Sinipyrstö

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 14 cm, siipien kärkiväli 21–24,5 cm ja paino keskimäärin 12–15 g. Pää on iso, muodoltaan lähellä sieppoja. Sinipyrstöllä on kaikissa puvuissa oranssinpunaiset kyljet ja sininen pyrstö. Juhlapukuinen koiras on päältä kokonaan sininen, vatsa ja kurkku ovat valkoiset. Naaras ja nuori ovat yleisväritykseltään ruskeita.

Ääni

Sinipyrstö huomataan usein kirkkaasta ja voimakkaasta laulustaan, joka muistuttaa hieman leppälintua. Laulun säe on tyypillinen, esimerkiksi ”tidy tidy tyty tidydydydy”. Varoitusääni on ”iih”.

Levinneisyys

Sinipyrstö pesii Pohjois-Aasiassa Japania myöten, Siperiassa ja Luoteis-Venäjällä. Erillinen populaatio elää etelämpänä Afganistanista Kiinaan ulottuvalla alueella. Suomessa se pesii melko harvalukuisena, mutta yleistyvänä Itä-Suomessa, Kainuussa ja Etelä-Lapissa. Lajin levinneisyysalueen laajuus on 1–10 miljoonaa neliökilometriä, ja sen eurooppalainen populaatio on 20 000–41 000 yksilöä. Lajin talvehtimisalueet sijaitsevat Kaakkois-Aasiassa. Suomessa laji on pesimäalueiden ulkopuolella harvinainen, etelärannikolta on vain muutamia havaintoja koko historian ajalta.

Elinympäristö

Suomessa sinipyrstöt viihtyvät vanhoissa kuusikoissa ja aarniometsissä. Aasiassa elinympäristö on laveampi ja laji elää myös esimerkiksi puutarhoissa ja metsiköissä. Japanissa lajia tavataan vuoristoissa kolmen kilometrin korkeudelle saakka missä puut, pääasiassa koivut, ovat kitukasvuisia ja vain pari–kolme metriä korkeita. Himalajalla laji voi pesiä jopa neljän kilometrin korkeudella. Muuttoaikana lajia voidaan havaita monenlaisissa ympäristöissä.

Lisääntyminen

Pesä on kannossa, mättäässä tai puunjuurten onkalossa. Naaras munii toukokuun lopulla tai kesäkuussa 5–7 valkeahkoa munaa. Naaras yksin hautoo, haudonta-ajan pituutta ei tunneta. Poikaset jättävät pesän noin kahden viikon ikäisinä. Pesii toisinaan kahdesti kesässä. Pesimäbiologia tunnetaan puutteellisesti.

Ravinto

Sinipyrstö on hyönteissyöjä, joka pesimäajan ulkopuolella syö lisäksi marjoja ja siemeniä.
Charles Darrow

Charles Darrow (10. elokuuta 1889 – 29. elokuuta 1967) patentoi Monopoly-lautapelin, ja häntä pidettiin virheellisesti pitkään sen keksijänä.
Darrow työskenteli kotilämmittimien myyjänä Pennsylvaniassa suuren laman (1929–1939) aikana. 
Menetettyään työnsä Darrow näki naapureitansa pelaamassa kotona tekemäänsä lautapeliä, jossa oli tarkoitus ostaa ja myydä omaisuutta. Tästä hän sai idean tehdä tällaisen pelin itsekin ensimmäisen poikansa ja vaimonsa avustuksella.
Darrowin perhe teki alkuperäiset pelilautansa pyöreille, joustaville palasille öljykankaasta jäykän, neliömäisen kartongin sijaan. Charles piirsi kiinteistöjen ääriviivat luonnostelukynillä ja hänen vaimonsa ja poikansa värittivät kiinteistöt sekä tekivät kortit. 
Charles Darrow myi Monopoli-peliänsä neljän Yhdysvaltain dollarin hintaan ja patentoi pelin kun kysyntä kasvoi, vuonna 1935. Patentoinnin jälkeen Darrow teki philadelphialaisen painoyrityksen kanssa sopimuksen pelilautojen sekä pelin laatikoiden painamisesta kartongille. 
Myöhemmin Parker Brothers-yhtiö hankki Darrowilta oikeudet pelin tuottamiseen laajemmassa mittakaavassa. 
Parker Brothersin osti myöhemmin, 1990-luvulla Hasbro-yritys. 
Vuonna 1973 San Franciscon yliopiston taloustieteiden professori Ralph Anspach patentoi Anti-Monopolin, Monopolia muistuttavan pelin. Parker Brothers haastoi hänet tästä oikeuteen. Kyseinen, kymmenen vuotta kestänyt lakijuttu meni aina korkeimpaan oikeuteen asti. Vetoomustuomioistuin huomasi, että Darrow oli kopioinut säännöt tarkasti (mukaan lukien jopa Marven Gardens -nimen kirjoitusvirheen) Charles Toddin tuottamasta pelistä. Juttu päättyi lopulta Anspachin voittoon. Nykyään pelin alkuperäisenä kehittäjänä pidetään vuonna 1904 The Landlord's Game -nimisen suuresti Monopolia muistuttavan pelin patentoinutta Elizabeth Magieta.
Seututie 926

Päällystystyöt syksyllä 2010

Syksyllä 2010 tiellä tehtiin päällystys- ja kunnostustöitä tieosuudella Hirmula–Itäkoski. Keminmaasta Hirmulaan päällyste onkin kohtalaisen uusi ja hyväkuntoinen, mutta pohjoisempi osuus oli kulunut ja routavaurioista kärsinyt, varsinkin Maulan ja Itäkosken kylien välisellä osuudella. Kunnostushanke oli osa 10,5 miljoonan euron pottia, jonka Lapin ELY-keskus sai vuonna 2010 teiden huoltoon. Sillä päällystettiin yhteensä 324 kilometriä tietä.
Taru sormusten herrasta: Kaksi tornia (elokuva)

Palkinnot

Elokuva oli ehdolla kuuteen Oscar-palkintoon, joista se voitti kaksi. Muissa palkintogaaloissa se keräsi 65 palkintoa ja 76 ehdokkuutta.
Angela Gheorghiu

Nuoruus ja uran alku

Gheorghiun isä oli veturinkuljettaja. Sisarensa Elenan kanssa Gheorghiu alkoi laulaa oopperaa jo varsin nuorena. Kolmetoistavuotiaana hän pääsi opiskelemaan laulua Bukarestin Musiikkiakatemiaan opettajanaan pääasiallisesti Mia Barbu. Hänen valmistumisvuotenaan 1989 Romaniassa tapahtui suuria mullistuksia. Nicolae Ceaușescun valtakauden loppuminen tiesi Gheorghiulle mahdollisuutta luoda kansainvälinen ura. Hänen ensimmäinen roolinsa ammattimaisena oopperalaulajana oli Mimì Cluj-Napocan oopperan La bohèmessa vuonna 1990.

Kansainvälinen ura

Gheorghiun kansainvälinen oopperaura käynnistyi 1992 Covent Gardenissa, roolina Zerlina Mozartin Don Giovannissa. Gheorghiu teki erinomaisen vaikutuksen ja debytoi Wienin valtionoopperassa Lemmenjuoman Adinana ja lauloi tämän jälkeen Mimìn roolin Metropolitan Operassa.
Vuonna 1994 tunnettu kapellimestari Georg Solti etsi Violettan roolin täyttäjää uuden La Traviatan tuotantoon. Kuultuaan Gheorghiun koelaulun Solti totesi:

»Olin kyynelissä. Tyttö on fantastinen – hän pystyy mihin tahansa!» 
()
Violettan rooli nosti Gheorghiun lopullisesti kansainväliseksi oopperatähdeksi.
Gheorghiu on levyttänyt useita albumeja, italian- ja ranskankielistä oopperaa, hengellistä musiikkia sekä romanialaista musiikkia. Rooleista hänen suosikkejaan ovat jo mainittujen Violettan, Adinan ja Mimìn lisäksi La rondinen Magda sekä Romeon ja Julian Julia.

Ääni

Angela Gheorghiun äänityyppi on lyyrinen sopraano ja ääni on väriltään tummahko ja pehmeä ilman spintosopraanoille ominaista ylä-äänten voimaa ja kirkkautta.

Muu elämä

Gheorghiun sukunimi tulee laulajan ensimmäiseltä aviomieheltä, josta hän on eronnut. Gheorghiu on ollut naimisissa ranskalaisen tenorin Roberto Alagnan kanssa vuodesta 1996 vuoteen 2013. Aviopari esiintyi usein yhdessä niin levyllä kuin näyttämölläkin.
Hubert Beuve-Méry

Hubert Beuve-Méry (5. tammikuuta 1902 Pariisi – 6. elokuuta 1989 Fontainebleau) oli ranskalaisen toimittaja ja sanomalehti Le Monden ja sen sisarlehden Le Monde diplomatiquen perustaja.
Ensimmäisen maailmansodan aiheuttamista vaikeuksista lapsuus- ja nuoruusiässä sekä erittäin vaatimattomista lähtökohdista hän sai kuitenkin ulkopuolista tukea ja pääsi opiskelemaan yliopistoon. Valmistumisen jälkeen hän matkusti Prahaan, jossa hän opetti lakia kaupungin Ranskan instituutissa (Institut français de Prague). Siellä ollessaan hän perehtyi nousevaan sotilaalliseen vaaraan Euroopassa ja samalla hän toimi useiden pariisilaisten sanomalehtien kirjeenvaihtajana.
Vuosina 1940–1941 hän toimi opetuksen johtajana École des cadres d'Uriage -oppilaitoksessa. Vichyn hallitus perusti tämän oppilaitoksen Ranskan antautumisen jälkeen ja sen tarkoituksena oli valmistaa ranskalaisia loppututkinnon suorittaneita nuoria tehtäviin valtakunnan hallinnon parissa. Pääministeri Pierre Laval sulki koulun vuonna 1942 ja melkoinen osa sen henkilökunnasta siirtyi Ranskan valtarintaliikkeeseen.
Beuve-Méry kirjoitti Esprit-lehdessä vuonna 1941 artikkelin aiheesta "Kansalliset vallankumoukset, inhimillinen vallankumous". Kirjoituksessaan hän julisti: "Vallankumous vaatii johtajan, päälliköitä, joukkoja, uskon tai myytin. Kansallisella vallankumouksella on johtajansa ja hänen ansiostaan sillä on myös toimintapolitiikkansa suuret linjat. Mutta sille etsitään vielä päälliköitä". Kansallisella vallankumouksella Beuve-Méry tarkoitti Wichyn hallituksen toimintaohjelmaa ja sen ajankohdan analyysia.

Maihinnousun jälkeen

Sodan aikana oli arvostettu ranskalainen sanomalehti Le Temps lakkautettu. Vuonna 1944 kenraali Charles de Gaulle pyysi Beuve-Méryä perustamaan uuden lehden tukemaan vapaan Ranskan hallitusta. Näin syntyi sanomalehti Le Monde, jonka johtotehtävissä Beuve-Méry toimi aina eläköitymiseensä saakka. Hän käytti lehdessään nimimerkkiä Sirius.
Beuve-Mérylle myönnettiin vuonna 1972 Vapauden kultainen kynä.