google/wiki40b huggingface dataset:
Vähäjärvi (Vesilahti)

Maantietoa

Järven pituus on 1,7 kilometriä, leveys 250 metriä ja sen pinta-ala on 32 hehtaaria. Se on syntynyt samaan kalliomurrokseen kuin siihen viereen työntyvä Pyhäjärven Alhonselän Suomelanlahtikin. Etelästä järveen rajautuu korkeat moreenimäet ja pohjoisesta peltomaat. Lahden rantaan on laskuojalla Lihmonojalla matkaa vain 350 metriä. Vähäjärveen laskee Rimminsuolle kaakosta Rimminoja, johon yhtyy pelto-ojia pieneltä valuma-alueelta. Pohjoisesta laskee lyhyt pelto-oja rantapelloilta. Järven rantaviivan pituus on 3,9 kilometriä. Rannat ovat soistuneet ja järvessä ei vesikasvillisuuden takia ole enää avovettä . Järven lähiympäristössä sijaitsee toistakymmentä maatilaa. Vapaa-ajan asuntoja vain kaksi pohjoisrannalla. Järven länsipään ohittaa seututie 301, joka johtaa Narvaan.
Järvi ja sen lähirannat on merkitty lintujen osalta luonnonsuojelualueeksi.

Vedenlaatu

Järven ja Lihmonojan vedenlaatua on tutkittu vuosina 2000, 2005 ja 2009. Vesi on tummaa, kohtalaisen humuspitoista, sameaa ja erittäin ravinnepitoista. Järvestä purkautuvan veden fosforipitoisuus oli erässä talvinäytteessä 520 mikrogrammaa litrassa vettä (µg/l) ja typpipitoisuus 2 620 µg/l. Toisessa loppukesän vesinäytteessä fosforia oli 81 µg/l ja typpipitoisuus 770 µg/l. Jo alimmilla pitoisuuksilla järvi luokiteltaisiin erittäin reheväksi järveksi. Korkeammat arvot vastaavat yleisesti kunnalliselta vedenpuhdistamolta vesistöön johdetun veden pitoisuuksia. Vesi oli sekä talvi- että loppukesän mittauksissa lähes hapetonta. Vesikasvillisuus varjostaa vettä tehokkaasti eikä sen vuoksi leväkukintoja esiinny. Pinnasta liukenee veteen uutta happea ja katiskalla saa järvestä satunnaisesti kalaa, joka nousee sinne Pyhäjärvestä. Ravinnetilanne on seurausta hajakuormituksen pitkästä vaikutuksesta. Osa ravinteista kumpuavat sisäisenä kuormituksena sedimenteistä, koska hapettomissa olosuhteissa pohjaan kerrostuneet ravinteet liukenevat takaisin veteen. Järven virkistyskäyttöluokitus on kesäisin välttävä ja talvisin huono.
Järvi on käytännössä valuma-alueensa peltojen laskeutusallas. Se ei kuitenkaan vähennä Alhonselän kuormitusta, koska Vähäjärvi tuottaa veteen itse niin paljon ravinteita lisää. Järven kunnostus on taloudellisesti mahdotonta. Siihen voisi kuitenkin ruopata vesilinnuille avoveden alueita, jotta sen virkistysarvo lintujärvenä kohentuisi.
Raymond Baché

Raymond Baché (s. 1. syyskuuta 1947 Estagel, Pyrénées-Orientales, Ranska) on entinen ranskalainen yleisurheilija, jonka päälaji oli kiekonheitto.
Baché teki heinäkuussa 1969 La Baulessa kiekonheitossa Ranskan ennätyksen 56,54 m. Edellisen kerran Ranskan ennätystä oli parantanut Pierre Alard lähes seitsemän vuotta aiemmin. Baché menetti ennätyksen syyskuussa 1970 Jacques Nysille.
Baché oli pituudeltaan 188-senttinen ja painoi huippuvuosinaan 94 kiloa.
Vanavara

Vanavara (ven. Ванава́ра) on kylä Krasnojarskin aluepiirin Evenkian piirissä Venäjällä. Se sijaitsee piirin eteläosassa Podkamennaja Tunguskaan laskevan Vanavarka-joen suussa. Asukkaita on 3 400 henkeä (vuonna 2009).
Paikkakunta on syntynyt 1900-luvun alussa. Vuoteen 2004 saakka se toimi Evenkian autonomiseen piirikuntaan kuuluneen Tunguskan–Tšunjan piirin keskuksena.
Asukkaista noin 8 % on pohjoisten alkuperäiskansojen edustajia, lähinnä evenkejä. Suurin osa väestöstä saa toimeentulonsa julkisista palveluista, metsästyksestä ja kalastuksesta. Kylässä toimii kolme lastentarhaa, keskikoulu, kerhotalo, kirjasto, kuntoutuskeskus, vanhainkoti ja piirisairaala.
Vanavarasta on säännöllistä lentoliikennettä Krasnojarskiin, Turaan ja piirin muihin asutuksiin.
Myllykoski (paperitehdas)

Myllykoski Oy, vuoteen 1971 Myllykosken paperitehdas, oli UPM-Kymmene -konserniin kuulunut tehdas Kouvolan Myllykoskella. Tehdas kuului vuosina 1920–1952 Yhtyneet Paperitehtaat Osakeyhtiöön, 1952–2011 Myllykoski-konserniin. Vuonna 2011 UPM-Kymmene Oyj osti tehtaan. Tehdas työllisti loppuvaiheessa noin 400 henkilöä. Tehtaan työntekijöitä edusti Paperiliiton Myllykosken osasto 35 r.y. Tehtaan viimeisenä pääluottamusmiehenä toimi Timo Byman. Työntekijöiden irtisanomisaika alkoi tammikuussa 2012 ja koneiden huolto- siivous- ja purkutyöt kestävät noin puoli vuotta. Viimeinen tehtaanjohtaja tehtaalla oli Timo Suutarla.
Yhtyneet Paperitehtaat -konsernin seuraaja UPM-Kymmene Oyj sopi vuoden 2010 lopulla Myllykoski Paper Oy:n emoyhtiön Myllykoski Oyj:n ostamisesta. Kauppa sai EU:n kilpailuviranomaisten hyväksynnän 13.7.2011. UPM tiedotti 23.9.2011 saattaneensa loppuun prosessin Myllykoski Paperin 35 prosentin omistusosuuden ostamisesta M-Realilta . UPM sai näin vuoden 2011 aikana omistukseensa sekä Myllykoski Paperin että Myllykoski Oyj:n kokonaan. Elokuussa 2011 UPM ilmoitti tehtaan sulkemisesta vuoden 2011 loppuun mennessä.
Vuonna 1924 Voith ehdotti tehtaan uusimista ja tarjosi rakennettavaksi 5 500 mm leveää suurta paperikonetta. Hanketta ei toteutettu. Myllykoskelle suunniteltiin myös kartonkikonetta 1940- ja -50 lukujen vaihteessa. Tämäkään hanke ei toteutunut. Tehtaan lakkauttamisen yhteydessä vuonna 2011 UPM on etsinyt tehtaalle uusiokäyttöä kartongin valmistajana. Tehtaan koneista PK4 ja PK6 sopisivat teoriassa kartonginvalmistukseen pienin muutoksin. PK7 ei sovi kartonkikoneeksi, koska siinä on kitaformeri.
Suomen Bioetanoli Oy (SBE) ja UPM-Kymmene Oyj ovat käyneet neuvotteluita tehtaan ostamisesta ja muuttamisesta bioetanolilaitokseksi.
Tehtaan osti Redeve Oy huhtikuussa 2018.

Museopaperikone

Museopaperikone oli tehtaan tiloissa paikalleen museoitu lähes toimintakuntoinen paperikone PK3. Kone oli toiminnassa vuosina 1919-1972. Kone oli Viipurin konepajan valmistama. Koneella valmistettiin toispuolisesti kiillotettua valkoista käärepaperia, luonnonruskeaa käärepaperia ja SC-paperia. Kone hankittiin käytettynä  Loimijoen paperitehtaalta minne se oli alun perin asennettu vuosisadan ensimmäisinä vuosina. Kaupan toteuttajana Loimaan paperitehdashankkeen johtomiehiin kuulunut Wilh. Bensow, joka oli ostanut koneen vuonna 1912 Loimaan kaatuneelta tehtaalta. Bensow myi koneen edelleen Myllykosken Puuhiomo Oy:lle. Tehdasrakennuksen vanhimpia osia on suunnitellut arkkitehti W. G. Palmqvist. Konetta ylläpiti Teknillisen korkeakoulun Puunjalostajakilta. Killalla oli nimetyt toimihenkilöt (Konemestari ja Nuorempi konemestari) koneen ylläpitoa varten. Kone on purettu ja entisöity Valkeakoskelle UPM-Kymmene Oyj:n Keskusarkistoon.
Leonid Nagornoff

Leonid ”Leo” Nagornoff (16. tammikuuta 1925 Helsinki – 2011) oli suomalainen kilpapurjehtija.
Helsingfors Segelklubia edustanut Nagornoff kilpaili Helsingin kesäolympialaisissa 1952, missä hän sijoittui Louhi-veneluokassa 14:nneksi yhdessä Eric Fabriciuksen ja Bror Johanssonin kanssa. Hän saavutti palkintosijoja Hangon, Turun, Helsingin, Tukholman, Kielin ja Genovan regatoissa. Nagornoff työskenteli johtajana ja asui Tukholmassa.
Sakan kieli

Sakan kieli (myös sakin kieli, sakaksi aluksi hvatanau ja myöhemmin hvanau tai hvam) on muinaisten sakien puhuma kuollut iranilainen kieli. Jo ajanlaskumme ensimmäisillä vuosisadoilla suuri osa sakeista oli ilmeisesti sulautunut muihin kansoihin. Nykyisessä Kiinan Sinkiangissa sijaitsevalla Khotanin keidasalueella sakan kieli säilyi 900-luvulle saakka.
Saka tunnetaan Khotanin keitaalta, Tumšukista ja Murtukista 1900-luvun alussa löydettyjen tekstien perusteella. Intialaisperäisellä brahmi-kirjoituksella laaditut tekstit edustavat kahta erilaista kielimuotoa, Khotanin ja Tumšukin sakaa. Eniten muistomerkkejä on säilynyt Khotanin sakasta.
Khotanilaiset tekstit käsittävät buddhalaisia kirjoituksia, asiakirjoja, kirjeitä, kaksikielisiä keskusteluoppaita ym. Kielimuotoa pidetään perinteisesti itäiranilaiseen ryhmään kuuluvana. Aikojen kuluessa sen rakenne on muuttunut huomattavasti. Teksteissä on runsaasti sanskriitista omaksuttuja lainoja.
Christoph Scheiner

Christoph Scheiner (25. heinäkuuta 1573 – 18. kesäkuuta 1650) oli saksalainen tähtitieteilijä ja jesuiitta. 
Vuonna 1611 Scheiner havaitsi yhtenä ensimmäisistä auringonpilkkuja, vaikkakin hän luuli niiden olevan Auringon kiertolaisia. Häntä avusti Johann Baptist Cysat. Kirjansa Rosa Ursina julkaistiin 1630. Tällöin hän jo oli samaa mieltä Galileo Galilein kanssa siitä, että auringonpilkut ovat Auringon pinnalla tai sen kaasukehässä.
Maunderin minimistä johtuen auringonpilkkujen esiintyminen väheni merkittävästi useiksi vuosikymmeniksi, jolloin Scheinerin kirja pysyi aiheen standardilähteenä pitkän aikaa.
Scheiner vastusti heliosentristä kuvaa kuolemaansa saakka.
Scheiner ja Galilei kiistelivät siitä kumpi havaitsi ensimmäisenä auringonpilkut. Tämä riita saattoi olla tekijänä Galilein kiistassa Katolisen kirkon kanssa.
Scheiner-kraatteri kuussa on nimetty hänen mukaansa.
Naukupenkoja

Levinneisyys

Naukupenkojaa tavataan suuressa osassa Australian etelä- ja keskiosia. Sen on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kuokkavierailu

Kuokkavieraat Suomen historiassa

Häät olivat menneinä aikoina koko maaseutuyhteiskunnan tärkeimpiä ja keskeisimpiä tapahtumia, joten hääseremoniat saattoivat kestää useita vuorokausia. Kutsumattomana häihin tullutta nimitettiin kuokkavieraaksi, ja jos heitä oli enemmän, puhuttiin ainakin paikoin jalkaväestä. Kuokkavierailut (golfstånderi) olivat erityisesti eteläpohjalainen ongelma. Alun perin niitä pidettiin sopimattomina, koska niiden katsottiin rikkovan häärauhaa. 
Kun Pohjanmaalla nuorten sakkiutuminen isonvihan jälkeen yleistyi, myös kuokkavierailut lisääntyivät. Viranomaiset ja papisto suhtautuivat kuokkavieraisiin hyvin kielteisesti. Niinpä Pohjanmaan maaherra kuulutti 1756, että kuokkavieras voitiin tuomita sakkoihin ja vahingonkorvauksiin, jos hän aiheutti häiriötä. Miespuolisen vierailija voitiin lisäksi lähettää sotapalvelukseen ja naispuolinen yleiseen kehruulaitokseen.
Kauhavalla, Härmässä, Vöyrillä, Isossakyrössä ja Alavudella kuokkavieraat olivat ongelmana jo 1750- ja 1760-luvun vaihteesta lähtien.  Erityisesti Lapuan suurpitäjässä, mutta laajemminkin Etelä-Pohjanmaalla uhkailtiin pitkin 1700-lukua kutsumattomia häävieraita kirkkoneuvoston määräämin sakoin ja jalkapuurangaistuksin, kunnes 1770-luvulta lähtien heitä alettiin haastaa käräjille ja tuomita kihlakunnanoikeuksissa. Etelä-Pohjanmaan ulkopuolella kuokkavierailuja ei sen sijaan koettu kovin näkyvänä nuoriso-ongelmana.
Kuokkavieraita häihin houkutteli varsinkin viina. Viimeistään 1770-luvulla maakuntaan näyttävät juurtuneen rahahäät, jolloin käytössä olivat raharingit: häävieras maksoi monesti suuren ihailijaparven ympäröimänä riittävän summan rahaa ja sai vastikkeeksi viinaryypyn. Lapuan laki kielsi rahahäät kokonaan ja määräsi viiden ruplan sakon sekä morsiamelle että muille rahankeruussa mukana olleille. Kutsutta häihin tulleille oli sakko kaksi ruplaa. (Hallitussääntö §:t 12 ja 13.) Rahahäät tiesivät nuorelleparille tuloja, minkä takia kuokkavieraisiin alettiin suhtautua aikaisempaa myönteisemmin. Niinpä kun Kuortaneen kirkkoherra yritti 1836 kieltää rahahäiden pitoa, pitäjänkokous pystyi lykkäämään päätöstä parilla vuodella. Pitäjäläiset perustelivat nihkeää kantaansa kuokkavieraskieltoon paitsi vanhalla perinteellä myös sillä, että tällä tavalla saatiin nuorenparin talous alkuun.
Pitäjäkurin käyttöön oton jälkeen kuokkavieraita alettiin sakottaa käräjillä, ja heistä ensimmäiset saivat käräjäsakkonsa jo 1770-luvulla. Vuosina 1840–1889 sakotettiin Etelä-Pohjanmaan käräjillä yli 250 kuokkavierasta, joista yli 40 % oli Lapualta tai sen kappeleista ja runsas neljännes Kuortaneen–Alavuden alueelta. Pitäjäkurin päättyminen lopetti kuokkavierasoikeudenkäynnit vähitellen 1880-luvulla.
Esikaupunki

Esikaupunki (lat. suburbium) on kantakaupungin ulkopuolella oleva, kaupunkiin hallinnollisesti kuuluva osa. Esikaupungeiksi nimitetään kuitenkin yleensä kaikkia keskustasta etäämpänä sijaitsevia asuinalueita riippumatta siitä, sijaitsevatko ne kaupungin alueella tai sen ulkopuolella. Esikaupunkialueet ovat usein asuntovaltaisia, ja asukastiheys ja rakennustehokkuus on matalampi kuin keskustassa.
Alun perin esikaupunki on tarkoittanut kaupungin laidalla olevia, varsinaiseen kaupunkiin kuulumattomia ja kaavoittamattomia alueita. Antiikin aikana esikaupunkialueet olivat kaupunginmuurin ulkopuolella olevia kyliä ja maaseutuvilloja. Kaupungin ja esikaupungin välinen selvä ero jatkui läpi keskiajan ja renessanssin. Kaupungit pysyivät pinta-alaltaan pieninä ja asutus tiiviinä. Teollistumisen myötä kaupungit alkoivat kuitenkin kasvaa erittäin nopeasti, eikä ylikansoitettujen kaupunkien alueella enää riittänyt tilaa kaikille. Suurimpien kaupunkien ympärille syntyi esikaupunkivyöhyke, jonne siirtyi kaupungeissa työskentelevää väestöä. Esikaupunkialueille rakennettiin toisaalta työväestön asutusta, toisaalta vauraan keski- ja yläluokan maaseutuasuntoja. Ydinkaupungin ja esikaupunkien välinen ero hämärtyi vähitellen, ja monet esikaupungit liitettiin osaksi kaupunkia. Autoistuminen ja voimakas kaupungistuminen ovat 1900-luvulta lähtien kasvattaneet esimerkiksi Yhdysvalloissa kaupunkien ympärille laajoja esikaupunkialueita, mikä on johtanut kaupunkirakenteen hajautumiseen.
Yhdysvalloissa esikaupungeista tuli alun alkaen vauraamman keskiluokan henkilöautoa vaativia omakotialueita, kun taas eurooppalaisissa kaupungeissa hyvätuloiset haluavat pysyä kaupunkien keskustoissa ja esikaupungeista on usein tullut alemman sosiaaliluokan kerrostalolähiöitä, joihin vie julkinen liikenne. Amerikkalaisten kaupunkien keskustat ovat näin usein slummiutuneet ja rapistuneet, kun vähittäiskauppa ja palvelutkin ovat siirtyneet esikaupunkien ostoskeskuksiin. Tehokas amerikkalainen esikaupunkirakentaminen synnytti valmistaloteollisuuden, jossa kokonainen kaupunginosa saatettiin varustaa lähes identtisin, tehdastekoisin omakotitaloin. Esikaupunkien pientaloelämästä kotiäiteineen tuli 1950-luvulta lähtien amerikkalaisen elämäntavan normi, joka heijastui mainonnassa, televisiosarjoissa, elokuvissa ja muussa viihdeteollisuudessa. 1960-luvulta lähtien Yhdysvaltojen esikaupungeista alkoi kuitenkin kehittyä itsenäisiä asuinyhteisöjä, kun teollisuus- ja toimistotyöpaikatkin alkoivat siirtyä keskustoista loitommas. Tämä mahdollisti osaltaan naisten työskentelyä myös kodin ulkopuolella.
Suomessa perinteiset esikaupunkialueet ovat usein syntyneet kantakaupungin laidalle, ja ne liittyvät yleensä selvemmin vanhaan kaupunkirakenteeseen kuin 1960–1970-luvuilla rakennetut lähiöt, jotka on sijoitettu jo alun perin etäämmälle kantakaupungista.
Sarah Lancashire

Sarah Lancashire (s. 10. lokakuuta 1964) on brittiläinen näyttelijä. Hän syntyi Oldhamissa, Lancashiressä, ja valmistui Guildhall School of Music and Dramasta vuonna 1986.
Lancashire tuli 1990-luvulla tunnetuksi televisiosarjoista Coronation Street ja Sydän paikallaan. Hän debytoi ohjaajana vuonna 2005 The Afternoon Playssä, josta hän sai parhaan uuden ohjaajan Bafta-ehdokkuuden. Vuodesta 2014 lähtien Lancashire on näytellyt pääroolia rikosdraamasarjassa Happy Valley, varjojen laakso.
Lancashire on naimisissa televisiotuottaja Peter Salmonin kanssa.
Mikkelin keskustaajama

Mikkelin keskustaajama on Suomen yhdeksänneksitoista suurin taajama ja Mikkelin kaupungin hallinnollinen keskus, joka sijaitsee Etelä-Savossa Mikkelissä. Taajamassa asuu 36 876 ihmistä. Taajaman pinta-ala on 38,60 km² ja väestötiheys 955,3 as./km².
Ida Elfström

Ida Adeline Aurora Elfstrom (10. heinäkuuta 1840 Viipuri – 7. kesäkuuta 1896 Helsinki) oli suomalainen ksylografi, kääntäjä ja opettaja.
Elfströmin vanhemmat olivat viipurilainen kelloseppä, raatimies Charles Christoffer Elfström ja Maria Elisabet Baltrusch. 
Ida Elfström tunnettiin vuonna 1860 aloittelevana ksylografina eli puisten painokuvalaattojen kaivertajana. Alan osaaminen Suomessa oli tähän aikaan vähäistä.  Elfström teki painokuvalaatat vuosina 1864 ja 1865 julkaistuihin käännöskirjan Huwikirja lapsukaisille osiin I ja II. 
Elfströmin piirros oli esillä keväällä 1870 Suomen taideyhdistyksen näyttelyssä. Mutta vuodesta 1874 hänet tunnetaan Viipurissa opettajana. Lisäksi hän kirjoitti kertomuksia ja käänsi suomalaista kirjallisuutta saksaksi.
Aila Svedberg

Nuoruus

Aila Svedbergin ollessa vuoden vanha hänen vanhempansa erosivat. Äitinsä kiireiden takia Svedberg oli usein hoidossa isovanhempiensa luona. Lapsuudessaa Aila kävi balettikoulua. Innostus näyttelemisestä syntyi omien sanojensa mukaan joko runsaiden balettiesiintymisien johdosta tai koulunsa näytelmäkerhon näytelmistä.
Valmistuttuaan ylioppilaaksi Svedberg oli mukana Eteläsuomalaisen osakunnan teatterikerhossa. Hän pääsi ensimmäisellä yrittämällään Suomen teatterikouluun, josta hän valmistui näyttelijäksi vuonna 1970. Hänet kiinnitettiin heti valmistumisen jälkeen Åbo Svenska Teateriin.
Teatterikoulun loppupuolella hän esiintyi Putkinotko-näytelmässä Turussa. Siellä hänet esiteltiin Lars Svedbergille, joka oli silloin Suomen nuorin teatteriohjaaja. Åbo Svenska Teaterin kiinnityksen johdosta hänen täytyi opetella ruotsia. Ruotsin kielen harjoitukset sujuivat Larsin opastuksella matkatessa Helsingin ja Turun välillä. Pari avioitui vuonna 1971 ja muutti seuraavana vuonna Helsinkiin. Ailasta tuli tällöin vapaa taiteilija.

Ura

Pääasiassa Aila Svedberg on näytellyt teattereissa. Hän on ollut kiinnitettynä ainakin Åbo Svenska Teaterissa ja Suomen Kansallisteatterissa. Hän on näytellyt lisäksi elokuvissa ja televisiosarjoissa. Viimeisin televisiorooli on vuodelta 2001 sarjassa Taivas sinivalkoinen. Hänet on nähty myös sarjoissa Kun taivas repeää, Susikoira Roi, Sämpy sekä elokuvissa Pekko ja unissakävelijä ja Maa jota ei ole.
Svedberg on työskennellyt kenties eniten ääninäyttelijänä ja kuulunut Radioteatterin näyttelijöihin. Suositussa radion kuunnelmasarjassa Knalli ja sateenvarjo hän näytteli nokkelaa sihteeriä Mildred Murfinia. Hän on näytellyt myös kuunnelmasarjassa Linnunradan käsikirja liftareille. Lisäksi hänet muistetaan Niiskuneidin äänenä suositussa piirrossarjassa Muumilaakson tarinoita.
Nykyään Aila Svedberg toimii jälleen vapaana taiteilijana yhdessä miehensä kanssa.
Émile Oustalet

Jean-Frédéric Émile Oustalet (24. elokuuta 1844 Montbéliard–23. lokakuuta 1905 Saint Cast) oli ranskalainen eläintieteilijä.
Oustalet työskenteli Pariisin luonnontieteellisessä museossa Muséum National d'Histoire Naturellessa, seuraten virassa Jules Verreauxia apulaisluonnontieteilijänä vuodesta 1873 alkaen. Vuonna 1900 hän seurasi virassa Alphonse Milne-Edwardsia mammalogian (nisäkästutkimuksen) professorina.
Hän kirjoitti yhdessä Armand Davidin kanssa teoksen Les Oiseaux de la Chine (1877). Hän kirjoitti kirjan Kambodžan linnuista Les Oiseaux du Cambodge (1899). Hän oli Pariisissa järjestetyn Kolmannen kansainvälisen lintutieteellisen kongressin puheenjohtaja 1900.
Oustalet nimesi malesiansinisiepon 1881 ja patagoniantinamin (Tinamotis ingoufi) 1890.
Karkulampi (Virrat)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,8 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Toisveden alueella (35.42), jonka Toisveden lähialueeseen (35.421) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 147,1 metriä mpy.
On the Street Where You Live

On the Street Where You Live on Frederick Loewen säveltämä ja Alan Jay Lernerin sanoittama kappale, joka on alun perin vuoden 1956 musikaalista My Fair Lady.
Kappaleen on levyttänyt muiden muassa vuonna 1956 laulaja Vic Damone säestäjänään Percy Faithin orkesteri ja kuoro.
Kappaleen ovat äänittäneet suomeksi muun muassa Vieno Kekkonen, Matti Lehtinen ja Laura Kinnunen. Suomenkielisen version nimi on ”Kotikadullasi” ja sen on sanoittanut Sauvo Puhtila.
Abduction (tapahtuma)

Abduction oli Pohjois-Suomessa 1990-luvulla järjestetty vuosittainen demoskenetapahtuma eli demoparty, jossa pääpaino oli Amiga- ja PC-laitealustoilla. Kesäkuun alussa pidetyssä tapahtumassa kilpailtiin perinteisesti demo- ja introsarjoissa, tietokonegrafiikan ja -musiikin teossa sekä myös joissakin vapaamuotoisemmissa kompoissa. Lisäksi tarjolla oli partyverkko (ainakin kolmessa viimeisessä tapahtumassa), joka mahdollisti Internet-yhteydet ja verkkopelaamisen. 
Abduction pidettiin viisi kertaa, vuosina 1994–1998. Sitä järjesti alun perin pääosin Mindprobe-ryhmä ja myöhemmin voittoa tavoittelematon "Abduction Organizing ry". Tapahtuman sisäänpääsymaksu oli ilmeisesti aluksi alle 100  ja kolmena viimeisenä vuonna 100–120 Suomen markkaa.Tytöille sisäänpääsy oli ilmaista, kuten demopartyissa usein tapana on (tarkoituksena tietysti saada tyttöjä kiinnostumaan muuten niin miesvaltaisesta harrastuksesta).

Historiaa

Ensimmäinen Abduction pidettiin Rovaniemellä kesällä 1994. Tapahtumassa kilpailtiin demo/intro-, grafiikka- ja tracker-musiikkikompoissa. Niitä oli vain PC:lle: Amiga-kompoja ei ollut. Tapahtuman on sanottu menneen suhteellisen hyvin, vaikka järjestäjillä ei ilmeisesti ollut aikaisempaa kokemusta demopartyn vetämisestä. Lopullinen osanottajamäärä oli noin 150.
Toinen Abduction pidettiin myös Rovaniemellä, Korkalovaaran koululla. Uutta tapahtumassa olivat muun muassa Amiga-kompot ja levykkeiden välityksellä tapahtunut suosikkituotosten äänestäminen. Osanottajamäärä oli järjestäjien mukaan hieman alle 300.
Vuonna 1996 Abduction muutti Ouluun. Siellä tapahtumapaikkana toimi Pohjankartanon koulu kaupungin keskustassa. Abductionin pääjärjestäjänä tuolloin toimineen Markus Auralan kirjoittaman uutisryhmäviestin mukaan tapahtumaan pääsylipun ostaneiden määrä oli noin 400.
Vuosien 1997 ja 1998 Abductionit pidettiin edelleen Oulussa, tosin nyt toisella keskustan tuntumassa sijaitsevalla rakennuksella, Oulun urheilutalolla. Vuoden 1998 tapahtuman piti edellisvuosista poiketen tarjota muiden perinteiseksi muodostuneiden kompojen lisäksi myös pari Commodore 64 -kilpailua – demot ja musiikin – mutta demokompo jouduttiin perumaan demoehdokkaiden vähyyden vuoksi. Osanottajia vuoden 1998 tapahtumassa oli järjestäjien mukaan noin 300.
Vuoden 1998 Abduction on jäänyt sarjassaan viimeiseksi. Abduction 2000 -tapahtuma oli suunnitteilla, mutta se peruttiin lopulta henkilöstöresurssien riittämättömyyden vuoksi.
Taivaanvuohi

Ulkonäkö ja koko

Taivaanvuohi on 23–28 senttimetriä pitkä ja sen siipien kärkiväli on 39–45 senttimetriä. Sillä on pitkä, noin 7 senttimetrin pituinen nokka. Taivaanvuohella on lyhyet jalat ja se on ruumiinmuodoltaan pullea. Taivaanvuohi on yleisväritykseltään ruskeankirjava. Selässä sillä on vaaleita pitkittäisjuovia. Eroina heinäkurppaan taivaanvuohella on valkoinen vatsa sekä leveä ja vaalea siiven takareuna. Päässä on vaalea keskijuova erona jänkäkurppaan verrattuna.
Soidinlennossa taivaanvuohen jäykät uloimmat pyrstösulat värisevät linnun syöksyessä alas synnyttäen ilmanvastuksen voimasta mäkättävän "mähähähä..." -äänen. Toinen soidinääni on pitkä "tik-kot-tik-kot..." -sarja. Paetessa taivaanvuohi päästää voimakkaan "ätsh"-äänen.
Taivaanvuohesta tunnetaan 2 alalajia: nimialalaji G. g. gallinago ja läntinen G. g. faroensis.

Levinneisyys

Taivaanvuohia pesii Kanadassa, Yhdysvaltojen pohjoisosissa, Islannissa ja muualla Pohjois-Euroopassa sekä Venäjällä. Taivaanvuohi on muuttolintu, joka talvehtii etelässä, Euroopan linnut Etelä-Euroopassa ja Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Taivaanvuohet saapuvat maaliskuun lopulla ja huhtikuussa, ja lähtevät syysmuutolle heinäkuussa. Vetisillä rantaniityillä voi parhaaseen muuttoaikaan elokuussa tavata kymmenien yksilöiden hajanaisia parvia. Syysmuutto päättyy vähitellen loka–marraskuun aikana, ja muutamia yksilöitä voi jäädä yrittämään talvehtimista sulana pysyviin ojiin ja viemärien suistoihin.
Euroopan unionin alueella pesii lähes miljoona paria, joista koko Suomessa noin 100 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 5,4–7,5 miljoonaa paria.
Taivaanvuohta metsästettiin paljon 1800-luvulla, muun muassa Carl Michael Bellmanin laulussa nautitaan eväsretkellä "Nyss skjuten beckasin".

Elinympäristö

Taivaanvuohi pesii kosteikoilla, soilla ja järvien luhtaniityillä.

Lisääntyminen

Naaras munii huhti-toukokuussa, ja joskus toisen kerran kesä-heinäkuussa, 4 munaa, joita se hautoo 18–21 vuorokautta. Molemmat emot osallistuvat poikasten hoitoon.

Ravinto

Taivaanvuohi syö lieroja, nilviäisiä ja muita pikkueläimiä, sekä myös kasvinosia ja siemeniä.