google/wiki40b huggingface dataset:
Afrikan sarven ruokakriisit

Ruokakriisin syyt

Kuivuutta ei yksin pidetä kriisien syynä. Myös poliittisen järjestelmän kehittymättömyys estää jakamasta ruokaa tasaisesti. Ruokaa, myös ulkomaista ruoka-apua on ryöstelty ja myyty kiskurihinnoilla, ja jaettu epätasaisesti. Jotkut tahot ovat vähentäneet apuaan ryöstelyn takia.
Aiemmin kehittyvien maiden nälänhätään vaikutti ruokaviljelmien muuttaminen kaupalliseen käyttöön esimerkiksi tupakan tuotantoon. Tuolloin nälkää torjuttiin suurten viljantuottajamaiden ylijäämäviljalla.
Nälkä uhkaa yhä useampia. Afrikan sarvessa valtiot ovat hajanaisia, eivätkä pysty järjestämään ruokahuoltoa. Alueelta puuttuvat kansalliset hyvin järjestäytyneet avustusjärjestöt, minkä vuoksi avunsaanti on yhä enemmän kansainvälisten avustusjärjestöjen varassa. Riski, että apu ei saavu ajoissa sitä tarvitseville alueille on suuri.

Afrikan sarven nälänhätä 2008

Maailman ruokajärjestö WFP:n mukaan lähes 15 miljoonaa Afrikan sarven asukasta uhkasi nälänhätä vuonna 2008. Afrikan sarven satotilannetta heikensi pitkä kuivuus ja rankkasateiden uhka. Somalian, Etiopian, Djiboutin, Kenian ja Ugandan asukkaat tarvitsivat 254 miljoonan euron edestä viljaa. Somaliassa miljoona ihmistä oli jäämässä kokonaan viljatta elokuussa 2008, koska WFP:llä oli vaikeuksia järjestää kuljetuksia merirosvojen takia. Avustuslaivat tarvitsevat laivastosuojaa päästäkseen perille.
Myös Etiopian ruokatilanne heikentyi vuonna 2008. Keväällä arvioitiin, että ruoka-apua tarvittiin välittömästi 2,2 miljoonalle ihmiselle. Vuoden loppua kohden avuntarvitsijoiden määrä kasvoi 6,2 miljoonaan. Keniassa nälkiintyminen uhkasi 1,2 miljoonaa, Ugandassa satoja tuhansia ja Djiboutissa kymmeniä tuhansia ihmisiä. Myös Eritreassa ruokatilanne heikkeni.
YK:n lastenjärjestö Unicef ilmoitti syyskuun alussa 2008, että avustusten viivästymisen vuoksi nälänhätä uhkasi kolmea miljoonaa lasta.
Toukokuussa 2008 ruokamellakoita oli Somalian pääkaupungissa Mogadishussa, jossa maan väliaikainen hallitus joutui puuttumaan niihin etiopialaisten joukkojen avustamana sotilaallisesti.
Jean-François de La Pérouse

Jean François de Galaup, comte de La Pérouse (22. elokuuta 1741 Albi, Ranska — n. 1788 Vanikoro, Santa Cruzin saaret, Salomonsaaret) oli ranskalainen meriupseeri ja tutkimusmatkailija. Hän kartoitti laajalti Tyynenmeren alueita 1780-luvun jälkipuoliskolla.
La Pérouse syntyi Albin seudulla 1741. 15-vuotiaana hän aloitti merisotakoulun. Hän oli mukana sodissa, jotka Ranska kävi Iso-Britanniaa vastaan Pohjois-Amerikassa. Ranskan kuningas Ludvig XVI nimitti hänet uusia kauppareittejä etsivän tutkimusretkikunnan johtajaksi. Tämä retkikunta tutki ja kartoitti Pohjois-Amerikan länsirannikkoa Alaskasta Kaliforniaan 1785-86. 1786-88 La Pérouse purjehti Tyynenmeren yli Kalifornian Montrey Baysta Kiinan Macaoon. Tämän jälkeen hän lähti vielä yhdelle tutkimusmatkalle, joka suuntautui Australiaan ja Tyynenmeren saarille.
Tällä matkalla hän katosi sen jälkeen, kun hän lähti nykyisen Samoan alueelta kohti Uutta-Kaledoniaa 1788. 
La Pérouse katosi tutkiessaan Australian itärannikkoa. Retkikunnan laivojen jäännökset ja matkamuistiinpanot löydettiin vuonna 1826. La Pérousen salmi pohjoisella Tyynellämerellä on nimetty hänen mukaansa.
Juhana Suoniemi

Juhana  Suoniemi (s. 1970) on tamperelainen vihreitä edustava poliitikko.
Suoniemi on ollut Tampereen kaupunginvaltuuston jäsen vuodesta 2013. Vuosina 2011–2014 hän toimi Tampereen yhdyskuntalautakunnan varapuheenjohtajana ja vuonna 2013 Tampereen vihreiden puheenjohtajana.  
Suoniemi toimii kaudella 2013–2016 Pirkanmaan maakuntavaltuuston vihreiden ryhmän puheenjohtajana. Kaudella 2010–2012 Suomiemi toimi Pirkanmaan maakuntahallituksen jäsenenä. Vuonna 2009 hän oli Pirkanmaan vihreiden puheenjohtaja. Hän oli ehdolla vuoden 2009 eurovaaleissa, muttei tullut valituksi. Kesällä 2011 Suoniemi oli ehdolla Vihreän liiton puoluesihteeriksi, mutta hävisi vaalit Panu Laturille ja toiseksi tulleelle Heli Järviselle saaden 32 ääntä.
Koulutukseltaan Suoniemi on  hallintotieteen maisteri. Hän on toiminut YK:n rauhanturvaajana Libanonissa ja Kosovossa sekä sotilastarkkailijana Israelissa ja Syyriassa.
Ahvenistonjärvi (Hämeenlinna)

Maantietoa

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueella. Alueen kolmannen jakovaiheen alue on Leteenojan valuma-alue, johon järvi kuuluu.
Järven vedenpinnan korkeus on 88,7 metriä meren pinnan yläpuolella, mutta järveen ei ole tulo-ojia eikä myöskään laskuojia, joten sen vesitalous riippuu ympäröivän harjualueen pohjaveden tilasta. Järvi on 800 metriä pitkä, 200 metriä leveä ja sen pinta-ala on 10,0 hehtaaria. Se mahtuu lähes kokonaan luonnonsuojelualueelle, joka on perustettu sen ja harjualueen ympärille. Sen  rantaviivan pituus on 1,9 kilometriä. Rantoja seuraa polku, joka on osa puiston polkujen verkostoa. Järven eteläpäässä sijaitsee kaksi rakennusta. Eteläpäässä sijaitsee yleinen uimaranta sekä Ahveniston maauimala.

Historiaa

Vuoden 1961 peruskartassa järvellä oli eteläpäässä kolme rakennusta, joista eteläisimmän viereen oli kirjoitettu ”Urheilukeskus”. Järveä kutsuttiin tulloin nimellä ”Ahvenisto”.Suojelualueen rajat oli merkitty vuoden 1976 karttaan.
Neljätoista sanaa

Neljätoista sanaa on viittaus tunnettuun valkoisen ylivallan ja valkoisten nationalistien englanninkieliseen sloganiin: "We must secure the existence of our people and a future for white children." Eli suoraan käännettynä: "Meidän pitää turvata kansamme olemassaolo sekä tulevaisuus valkoisille lapsille", joka on suomeksi yhdeksän sanaa. Sitä voidaan myös käyttää viittaamaan toiseen 14-sanaiseen lauseeseen: "Because the beauty of the White Aryan woman must not perish from the earth. (Koska arjalaisen naisen kauneus ei saa kadota maailmasta. (suomeksi 8 sanaa))"

Alkuperä

Kummatkin lauseet ovat peräisin David Lanelta, valkoisen ylivallan terroristijärjestön The Orderin jäseneltä.
M/S Mega Andrea

Historia

Laiva valmistui M/S Wellamo -nimisenä Wärtsilän Helsingin telakalta vuonna 1986 vuotta sisartaan M/S Sveaa (nyk. M/S Mega Smeralda) myöhemmin. 
Laiva asetettiin alun perin reitille Tukholma–Maarianhamina–Turku-reitille, jota se ajoi aina vuoden 2008 heinäkuuhun asti. Kesällä 1990 laiva liikennöi reitillä Helsinki–Tukholma. Vuonna 1992 laivan nimi vaihtui Silja Festivaliksi.
20. maaliskuuta – 23. toukokuuta 1993 laiva liikennöi reitillä Vaasa–Uumaja. Silja Linen liityttyä Euroway-liikenteeseen Silja Festivalista tuli Eurowayn toinen laiva M/S Frans Suellin (myöh. Silja Scandinavia ja Gabriella) ohella reitille Malmö–Travemünde–Lyypekki. Myöhemmin reittiä pidennettiin alkupäässä Kööpenhaminaan.
Euroway-liikenteen loputtua huhtikuussa 1994 Silja Festival siirrettiin takaisin liikennöimään Vaasasta Uumajaan ja Sundsvalliin.
2. syyskuuta 1994 Silja Festival siirrettiin Vaasasta Helsinki–Tallinna-reitille. Kesällä 1995 Silja Festival oli jälleen Vaasa–Sundsvall-reitillä palaten sen jälkeen Helsinki–Tallinna-reitille. 5. huhtikuuta 1997 Silja Festival liputettiin Ruotsin lipun alle ja asetettiin Tukholma–Maarianhamina–Turku-reitille.
Huhtikuussa 2007 Silja Linen uusi omistaja Tallink ilmoitti korvaavansa Silja Festivalin kesällä 2008 M/S Galaxyllä Turku–Maarianhamina-Tukholma-reitillä; Silja Festival siirtyi puolestaan Tukholma–Riika-reitille aloittaen 2. elokuuta 2008 Riiasta Tallink-brändin alla. Laiva liputettiin Latviaan ja kotisatamaksi tuli Riika, mutta virallinen nimi säilyi ennallaan. Laiva sai lisäksi Tallink-värityksen. 
5. huhtikuuta Tallink tiedotti M/S Silja Festivalin siirtyvän pois Tukholma-Riika-linjalta ja korvaavansa aluksen M/S Isabellella, joka luovutettiin varustamolle 4. huhtikuuta 2013.
28. tammikuuta 2014 Silja Festival lähti Tallinnasta Kitimatin satamaan, Kanadaan. Alus vuokrattiin vuodeksi (+ optio 3 vuotta), ja se toimi työväen hotellina. 
4. toukokuuta 2015 Tallink myi aluksen Corsica Ferriesille, joka asetti heinäkuussa 2015 laivan reitille Livorno–Golfo Aranci. Alus sai uuden nimen Mega Andrea.
Kuolemajärven kirkko

Kuolemajärven kirkko sijaitsi Kuolemajärven Kirkkoniemessä, luovutetussa Karjalassa. 
Kirkon suunnitteli Josef Stenbäck. Kirkko rakennettiin Virolahden punaisesta graniitista vuosina 1899-1902 ja vihittiin käyttöön 11. tammikuuta 1903. Kirkko oli muodoltaan kahtamoinen, jonka kellotorni sijaitsi alttarin ja ristivarren välisessä kulmauksessa. Myös kahtamoisen ristikeskustan päällä oli pieni torni, kattoratsastaja. Kuolemajärven kirkko edusti kansallisromantiikkaa.
Kellotornissa oli kolme kelloa. Alttaritaulua kirkossa ei ollut vaan sen tilalla oli alttariseinän suuresta ikkunasta avautuva luonnonmaisema. Kirkon urut olivat 19-äänikertaiset.

Kirkon tuhoutuminen

Kun talvisota syttyi, joutui Kuolemajärvi varsin pian sotatoimialueeksi. Suomalaiset räjäyttivät kirkon tornin 8. joulukuuta 1939, jotta venäläiset eivät olisi voineet käyttää tornia tähystys- ja tulenjohtopaikkanaan. Räjähdyksen aiheuttama tulipalo tuhosi kirkon pahoin, vain muhkeat kiviseinät jäivät pystyyn. Talvisodan jälkeen kirkon raunio jäi Neuvostoliitolle. 
Kun Suomi valtasi Kuolemajärven takaisin jatkosodassa 1941, huomattiin venäläisten aloittaneen kirkon raunion purkamisen. Jatkosodan aikana suomalaiset eivät ryhtyneet korjaamaan kirkkoa. Vuonna 1944 alue siirtyi taas Neuvostoliitolle. Tämän jälkeen kirkonraunio ja hautausmaa hävitettiin täydellisesti. Kirkon graniittiseinät, tiilet ja hautamuistomerkit kuljetettiin pois ja koko alue tasattiin. Nykyään paikalla toimii lasten leirikeskus.
Kirkon kellot ja urut tuhoutuivat kirkon mukana, mutta osa irtaimistosta, muun muassa ehtoolliskalustot ja kastemalja 1700- ja 1800-luvuilta, saatiin pelastettua. Kuolemajärven seurakunta lahjoitti kaiken pelastuneen omaisuutensa vuonna 1950 Turun Martin seurakunnalle.

Muistomerkki

Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen suomalaisten toimiminen luovutetulla alueella helpottui. Kirkon paikalle asennettiin muistolaatta vuonna 1990. Varsinainen muistomerkki pystytettiin 1995 kirkon alttarin paikalle. Muistomerkki valmistettiin Virolahden punaisesta graniitista eli samasta materiaalista kuin kirkkokin oli aikoinaan rakennettu.

Aikaisemmat kirkot

Kuolemajärvellä oli ollut ainakin kaksi aiempaa kirkkoa ennen viimeisimmän kirkon valmistumista. Kuolemajärven ensimmäinen kirkko oli tiettävästi vuonna 1619 puusta rakennettu Pyhälle Birgitalle omistettu kappelikirkko, joka sijaitsi Kaukajärven kylässä. Tämä kirkko määrättiin purettavaksi huonon kuntonsa vuoksi vuonna 1781. 
Toinen Kuolemajärven kirkko valmistui vuonna 1759 Kirkkoniemeen, jossa Kuolemajärven kirkot tämän jälkeen sijaitsivat. Tämä kirkko oli puinen ristikirkko, jossa oli erillisenä rakennuksena kellotorni (valmistui 1786). Kirkossa oli runsaasti maalauksia, mutta tässäkin kirkossa oli alttaritaulun paikalla ikkuna. Osa näistä maalauksista on nykyisin Kansallismuseossa, jonne ne siirrettiin kirkon purkamisen yhteydessä. Uuden kirkon rakentamista oli suunniteltu jo 1887, mutta vasta 1899 tilattiin Josef Stenbäckiltä uuden kirkon piirustukset. Tämä  kirkko purettiin vuonna 1901, vaikka uusi kirkko ei vielä ollutkaan valmistunut.
Zafar Futehally

Zafar Rashid Futehally (19. maaliskuuta 1920 Andheri – 11. elokuuta 2013) oli intialainen luonnontutkija ja luonnonsuojelija.
Futehally opiskeli taloustieteitä St. Xavier’s Collegessa Bombayssa. Valmistuttuaan hän työskenteli Dynacraft Machine Companyssa vuodesta 1942 alkaen. Se oli perheyhtiö, jota johtivat hänen veljensä ja serkkunsa. Futehally on kaukaista sukua Salim Alille. Hänen puolisonsa Laeeq Futehally on Alin sisaren- tai veljentytär. Heidän kaksi lastaan, tyttäret Zahida ja Shama, ovat kirjailijoita. Vuonna 1973 Futehally muutti Bangaloreen.
Futehally perusti vuonna 1959 Newsletter for Birdwatchers -nimisen, vuosittain ilmestyvän lintutieteellisen lehden. Hänet nimitettiin Bombay Natural History Societyn kunniapuheenjohtajaksi. Vuonna 1965 Futehally organisoi IUCN:n kokouksen New Delhissä, hänet valittiin järjestön johtokuntaan 1966 ja varapuheenjohtajaksi 1969. Hän osallistui useisiin IUCN:n järjestämiin kampanjoihin, ja hänelle myönnettiin useita kunnianosoituksia. Toimiessaan muun muassa WWF:ssä hänellä oli suora yhteys silloiseen pääministeriin Indira Gandhiin.
Futehally kirjoitti useita kansantajuisia lehtiartikkeleita. Vuonna 2007 hän toimitti ja julkaisi intialaisten lintuharrastajien antologian India through its birds.
Wasaborgin talo

Wasaborgin talo on Vaasan keskustassa sijatseva jugend-tyylinen rakennus. Se sijaitsee Vaasanpuistikon ja Raastuvankadun kulmassa. Wasaborgin talon on rakennuttanut siirtolaistoiminnalla vaurastunut liikemies Hugo Sjöblom vuosina 1910–1912. Talon itäsiiven ovat suunnitelleet arkkitehdit J. E. Bruun ja Carl Schoultz ja länsisiiven Arhur Rudolf Gauffin.
Talon rakennuttanut Sjöblom kuoli pian talon valmistuttua. Perikunnan ajauduttua konkurssiin talo myytiin pakkohuutokaupassa kiinteistöosakeyhtiö Fastighetsbolaget Wasaborgille vuonna 1915. Vuodesta 1920 aina 1970-luvulle saakka talossa toimi tukku- ja siirtomaatavaraliike Kahvi-Komppania Oy, jonka nimi vakiintui myös paikallisten käytössä talon nimeksi. Nykyisellään talo tunnetaan Wasaborgin talon nimellä.
Juan Jover

Juan Jover Sañes (23. marraskuuta 1903 Barcelona – 28. kesäkuuta 1960 Sitges) oli espanjalainen F1-kuljettaja. Hän osallistui yhteen F1-osakilpailuun kaudella 1951, Espanjan GP:hen. Hän selvitti aika-ajot, mutta ei voinut osallistua kilpailuun moottorin hajottua.
Jover kilpaili vuoden 1947 Barin GP:ssä Scuderia Milano Maseratilla. Hän oli kuudes. Vuoden 1948 Albin GP:ssä hän oli 7. Hän voitti vuoden 1949 Le Mansin 24 tunnin ajon yhdessä Henri Louveaun kanssa.
Jover osallistui Endurance Racing -kilpailuun Scuderia Pegasolla. Hänen uransa päättyi ennen vuoden 1953 Le Mansin ajoa hänen vammauduttua onnettomuudessa. Jover kuoli liikenneonnettomuudessa 56-vuotiaana.
Henna (väriaine)

Henna on hennapensaan (Lawsonia inermis) kuivatuista lehdistä saatavaa väriainetta. Hennapensas on rantakukkakasvien heimon pensas, jota kasvaa muun muassa Etelä-Euroopassa. Kasvin versot sisältävät lawsonia (oksinaftokinoni, C₁₆H₁₆O₅), väriainetta, jota on käytetty jo esihistoriallisella ajalla. Hennatatuoinnit ovat Intiassa ja muualla Aasiassa maalattavia kuvioita. Hennan värimolekyyli sitoutuu ihon keratiiniin, joten kuviot haalistuvat ihon uusiutumisen myötä. Tämä vie ihon paksuudesta riippuen muutamista päivistä muutamiin viikkoihin. Hennalla värjätään ihon lisäksi kynsiä, kehon karvoitusta, puuta, luuta, sarvea, lankoja ja kankaita.
Johan Holm (jääkäri)

Johan Arne Holm (16. lokakuuta 1894 Tampere – 18. elokuuta 1973) oli suomalainen jääkärivänrikki.

Perhe ja koulutus

Holmin vanhemmat olivat työnjohtaja Johan Oskar Hemming Holm ja Lydia Olivia Ahlstedt. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Alma Alexandra Bomin kanssa. Holm kävi kansakoulun.

Jääkärikausi

Tämä tamperelainen puutarhuri liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 21. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Rintamakomennuksensa jälkeen hänet siirrettiin pataljoona 3. komppaniaan 4. elokuuta 1917.

Sisällissodan jälkeinen aika

Holm palveli sisällissodan jälkeen edelleen 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin pian sodan päättymisen jälkeen Kuopion jalkaväkirykmentti n:o 4. Hän toimi rykmentissä 5. komppanian vääpelinä, josta hänet siirrettiin 5. syyskuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti n:o 1:een, josta taasen muodostettiin myöhemmin Porin rykmentti. Rykmentissä hänet sijoitettiin aluksi komppanianvääpeliksi 2:een ja 15. tammikuuta 1919 alkaen 3. komppaniaan. Helmikuun 15. 1920 hänet siirrettiin Helsingin komennuskomppaniaan puolustusministeriöön komennetun joukkueen johtajaksi ja edelleen määrättiin 1. toukokuuta 1925 alkaen komppanian vääpeliksi ja 1. toukokuuta 1928 alkaen puolustusministeriön kirjapainon johtajaksi.

Talvi- ja jatkosota

Talvisodan aikana Holm toimi edelleen kirjapainon johtajana puolustusministeriössä, josta hänet komennettiin Sotatalousosaston esikuntaan jatkosodan puhjettua. Hänet siirrettiin vielä ennen sotien loppumista Helsingin Varuskuntapataljoonaan, josta hän erosi vakinaisesta palveluksesta vuonna 1945 ja siirtyi järjestysmieheksi Helsingin kaupungin liikennelaitokselle, missä hän palveli vuoteen 1948 saakka. Hänet haudattiin Vantaalle.
Maija Suurla

Irja-Maija Suurla (o.s. Pulkkinen, 11. tammikuuta 1921 Hiitola – 24. marraskuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän valmistui arkkitehdiksi Helsingin teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1950. Diplomityön aiheena oli kotisisaropisto. Vuodesta 1951 alkaen hän oli Suomen naisarkkitehtien yhdistyksen Architectan jäsen.
Vuonna 1955 Suurla perusti yhdessä arkkitehti Kaisa Harjanteen kanssa oman toimiston Arkkitehtitoimisto Kaisa Harjanne ja Maija Suurla KY:n. Yksi heidän tunnetuimpia töitään on Savonlinnan entinen pääkirjasto, jonka sisustukseen osallistuivat sisustusarkkitehti ja huonekalusuunnittelija Risto Halme ja tekstiilitaiteilija Oili Mäki.
Maija Suurla oli naimisissa professori L. I. Suurlan kanssa.
Hietajärvi (järvi Juvalla)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 240 hehtaaria eli 2,4 neliökilometriä. Se on 2,9 kilometriä pitkä ja 1,5 kilometriä leveä. Sen rannat ovat alavaa maata paitsi esimerkiksi etelärannan Tetriniemessä, jossa niemen mäki kohoaa 30 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Järvi muodostaa yhden yhtenäisen järvenselän, josta työntyy etelään Raudanlahti ja luoteeseen 700 metriä pitkä nimetön lahti. Järvessä on kaksi autiota saarta Selkäsaari ja Kalmasaari. Selkäsaari on 160 metriä pitkä ja 70 metriä leveä ja sen pinta-ala on noin 70 aaria. Kalmasaari on 100 metriä pitkä ja 40 metriä leveä, ja sen pinta-ala on yli 30 aaria. Saarien yhteispinta-ala on noin 0,4 % järven kokonaispinta-alasta.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 13 miljoonaa kuutiometriä eli 0,013 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 5,2 metriä ja suurin syvyys on 19,7 metriä. Syvin kohta sijaitsee Raudanlahelta pohjoiseen yli järven keskikohdan. Järvessä on Selkäsaaren ympäristössä kolme muuta yli kymmenen metriä syvää syvännettä. Järven pohja on varsin epätasainen ja esimerkiksi syvänteen vierestä voi löytää alle metrin syviä kohtia.
Järven rantaviivan pituus on 10 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on noin kilometri. Sen rannat ovat metsämaata lukuun ottamatta pohjoisrantojen laajat lähelle rantaviivaa ulottuvat peltopalstat. Järven asutus on haja-asutusta ja rannoille on rakennettu yli 20 vapaa-ajan asuntoa. Pohjoisrannalla sijaitsee Hietajärven kulmakunta ja Raudanlahden länsipuolella Sopalan kulmakunta. Asukkaat käyttävät yhdysteitä 15164 ja 15158 sekä Sopalan kautta kulkevaa kylätietä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Suur-Saimaan alueen (04.1) Pihlajaveden–Kokonselän alueella (04.12), jonka Siikajoen valuma-alueeseen (04.122) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,0 metriä mpy.
Järvi sijaitsee vesistöalueensa latva-alueella ja se saa pääosan vedestään valuma-alueensa sisältä eli järven lähialueelta. Siikajoen valuma-alueella on 57 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, joista vähintään 13 laskee suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Riiklampi (3 ha) ja Heinolanlampi (2 ha), joiden laskuoja laskee luoteispäässä järven nimettömään lahteen sen pohjoisrantaan, ja saman lahden etelärantaan Vehkajärvi (13 ha), Kirveslampi (3 ha) ja Soilampi (5 ha), Hietajärven kylässä sijaitseva Nikkilänlampi (3 ha), Kalmasaaren kohdalle laskeva Lahnajärven (12 ha) laskuoja, jonka valuma-alueella sijaitsevat myös Pirttijärvi (7 ha), Saarilampi (6 ha), Vuorijärvi (8 ha), Iso Heinälampi (2 ha) ja Kaatrolampi (1 ha), ja lopuksi Raudanlahteen laskevat Mustikkalampi (1 ha) ja Koiralampi (1 ha).
Järven laskujoki lähtee sen koillispäästä ja se laskee sarjana aluksi Retusen (5 ha), sitten Myllyjärven (13 ha) ja sitten kahden Siikajärven, eli Juvan Siikajärven (235 ha) ja Sulkavan rajalla sijaitsevan Siikajärven (205 ha), kautta Pihlajaveden Enonveteen.
Sennarin sulttaanikunta

Historia

Vähän ennen Sennarin egyptiläisvalloitusta kootun Funj kronikan mukaan funjien alkuperäiset asuinalueet sijaitsivat Sinisestä-Niilistä etelään Dar Fung-nimellä tunnetulla alueella. Vuonna 1772 Sennarissa käyneen tutkimusmatkaaja James Brucen mukaan paikalliset uskoivat polveutuvansa niloottisesta väestöstä, joka oli perustanut kuningaskunnan Valkoisen-Niilin varteen 600-luvulla. Luotettavia historiallisia lähteitä Sennarin sulttaanikunnan ensimmäisistä vaiheista ei ole. Todennäköistä on että funjit tulivat Sennarin alueelle etelästä Alwan kuningaskunnan romahdettua, mikä veti alueelle myös arabeja. Funjien tiedetään voittaneen arabit taistelussa vuonna 1504. Juutalainen David Reubeni, joka oli oman kertomuksensa mukaan kulkenut Sennarin alueella karavaanin mukana vuonna 1524, kertoi sulttaani Amara Dunkasista joka hallitsi muiden alueiden ohella Sennaria. Sennar oli jo tuolloin tärkeä kauppakeskus, mutta Reubenin mukaan sulttaani itse asui kaupungista etelään, ehkä siirrettävässä telttaleirissä. Reubenin mukaan Dunkas oli muslimi. Sennarin sulttaanien valta perustui ratsuväkeen, jonka avulla he pystyivät tehokkaasti verottamaan alueensa paimentolaisia. He pitivät hallussaan myös tärkeitä karavaanireittejä Punaisenmeren satamiin ja Egyptiin, jonne kuljetettiin esimerkiksi norsunluuta ja kultaa. Sennarin sulttaanikunta oli loistonsa huipulla sulttaani Badi II:n valtakaudella 1644–80. Valtakunta laajeni ja vääräuskoisia nubia otettiin orjiksi ja heitä asutettiin Sennaria ympäröiviin kyliin orja-armeijan tarpeisiin. 1700-luvulla alueen läpi alkoi myös kulkea Länsi-Afrikasta tulevia pyhiinvaeltajia ja Sennarin kaupunki kasvoi merkittävästi.
1700-luvulla Sennar kävi lukuisia sotia Etiopiaa vastaan, mutta sodankäynti ei johtanut merkittäviin muutoksiin. Se menetti myös joitakin läntisiä alueitaan laajenevalle Darfurin sulttaanikunnalle. Badi IV oli sulttaanikunnan viimeinen tehokas hallitsija ja hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1762 alue hajosi Hamajeina tunnettujen vanhojen sotilassukujen käsiin. Sulttaanikunnan hallintokeskus siirtyi 1700-luvun puolivälin jälkeen Sennarista Shendin kaupunkiin Sennarin olosuhteiden kaoottisuuden takia. Egyptiläisten joukkojen hyökätessä Sennariin ne kohtasivat vain vähäistä vastarintaa.
Davaon alue

Davaon alue (fil. Kadabawan) on Filippiinien hallintoalue, joka sijaitsee Mindanaon saaren eteläosassa Davaonlahden ympärillä. Alueen hallinnollinen keskus on lahden pohjukassa sijaitseva Davao.
Davaon alueella on neljä provinssia: Compostela Valley, Davao del Norte, Davao del Sur ja Davao Oriental. Davaon kaupunki ei kuulu mihinkää provinssiin. Koko hallintoalueen asukasluku on 4 468 563 (vuonna 2010) ja sen kokonaispinta-ala on 20 244 neliökilometriä.
Pohjois-Suomi (1876–1882)

Pohjois-Suomi oli Oulussa vuosina 1876–1882 ilmestynyt sanomalehti.
Oulun liikemiespiirit ja virkamieskunta perustivat Pohjois-Suomen tehtailija Hemming Åströmin johdolla suomenmielisten Oulun Wiikko-Sanomien vastapainoksi. Sen mukana ilmestyi aluksi ruotsinkielinen ilmoitusliite, kunnes vuoden 1877 alusta lehden julkaisuyhtiö Uleåborgs Truckeri Ab alkoi julkaista myös Uleåborgs Tidningiä. Ruotsinmielisestä taustaryhmästään poiketen Pohjois-Suomi oli linjaltaan maltillisen suomenmielinen. Tiheämmästä ilmestymisestään huolimatta se ei pärjännyt kilpailussa K. F. Kivekkään vuonna 1878 aloittaman jyrkän fennomaanisen Kaiun kanssa. Oulun vuoden 1882 suurpalo tuhosi lehden kirjapainon ja se jouduttiin lopettamaan.
Kahdesti viikossa ilmestyneen Pohjois-Suomen levikki oli suurimmillaan 900 kappaletta vuonna 1878. Sen päätoimittajina työskentelivät Johan Albert Bergman (1876–1877) ja August Vilhelm Ervasti (1877–1882).