Aristotelismi

Aristotelismiksi kutsutaan Aristoteleelle ominaista filosofista ajattelua ja Aristoteleen filosofian myöhempää systematisointia. Aristotelismi on saanut alkunsa Platonin ajatusten kriittisestä edelleenkehittelystä. Aristotelismia kuvaa teleologia, jossa Platonin ideat on palautettu maan pinnalle eri lajeille ominaisiksi sisäisiksi päämääriksi, jotka toteutuvat yksilöiden toiminnassa. Tämä näkyy muun muassa aristoteelisessa etiikassa ja aristoteelisessa käytännöllisen järjen (fronesis) hyveessä.
Aristoteleen ajattelu on vaikuttanut suuresti koko länsimaiseen tieteelliseen ajatteluun. Alun perin aristotelismi eli Ateenan peripateettisessa koulussa. Myöhemmän antiikin aikana se vaikutti muun muassa stoalaisuuteen ja keskiplatonismiin. Keskiajalla se eli ennen kaikkea skolastiikassa, sekä kristittyjen, islamilaisten että juutalaisten skolastikkojen parissa. Nykyisin aristotelismi vaikuttaa edelleen niin kutsuttuna uusaristotelismina.
Aristoteleen seuraajia kutsutaan aristoteelikoiksi tai peripateetikoiksi.

Hellenistinen aika ja keisariaika

Aristoteleen kuoltua hänen ajattelunsa perintö säilyi Lykeionin peripateettisessa koulussa. Aristoteleella oli kuitenkin pienempi vaikutus oman koulunsa myöhempään ajatteluun kuin Platonilla Akatemiaan. Aristoteleesta ei tullut samanlaista ihailun kohdetta, ja tämä mahdollisti toisaalta vapaan kritisoinnin, avoimuuden ja joustavuuden, ja toisaalta merkitsi yhteisen tutkimusohjelman ja laajemman yhteistyön puutetta: Theofrastos, Aristoteleen seuraaja koulun johdossa, ja Straton päätyivät monissa asioissa hyvin erilaisiin tuloksiin kuin Aristoteles. Aristoksenos pyrki yhdistelemään Aristoteleen ajattelua pythagoralaisuuteen, ja Klearkhos pyrki yhdistämään Platonin sielua koskevat ajatukset aristotelismiin.
Stratonin kuoltua (270/268 eaa.) alkoi koulukunnan ensimmäinen taantumiskausi. Jo parin sukupolven jälkeen suuri osa Aristoteleen ajatuksista oli unohdettu, ja koko hellenistisen filosofian ajan aristotelismi oli pitkälti stoalaisuuden, epikurolaisuuden ja skeptisyyden varjossa.
Vasta ensimmäisellä vuosisadalla eaa. Andronikos Rhodoslainen toimitti kokoelman Aristoteleen luennoista tehdyistä muistiinpanoista, jotka oli tarkoitettu sisäpiirin oppilaille. Aristoteleen kirjoittamat dialogit, jotka sen sijaan oli tarkoitettu suurelle yleisölle, kuitenkin katosivat roomalaisella keisariajalla.
Myöhemmän antiikin aikana monet Aristoteleen kommentaattorit kirjoittivat tämän tunnetuista teoksista lukuisia kommentaareja, ja tämä työ jatkui läpi keskiajan. Andronikos ja Boethius pyrkivät systematisoimaan Aristoteleen teorioita ja puolustamaan niitä ennen kaikkea stoalaisia vastaan. Tuohon aikaan Aristoteleeseen ei kuitenkaan suhtauduttu, niin kuin usein myöhemmin, auktoriteettina, jota on seurattava kritiikittömästi, vaan ennemmin filosofina, jonka mielipiteet ja johtopäätökset ovat arvokkaita ja tarkemman tutkimisen arvoisia. 
Roomalaisella keisariajalla, 100-luvun puolessa välissä, kommentaareja kirjoittivat muun muassa Adrastos Afrodisiaslainen ja Aspasios. Plotinos ja Porfyrios hyödynsivät niitä vielä kolme sukupolvea myöhemmin. Aspasioksen kommentti Aristoteleen etiikasta on vanhin säilynyt kommentaari aristoteeliseen tekstiin. Kolmannelle vuosisadalle tultaessa Aleksanteri Afrodisiaslainen oli merkittävin aristotelismin edustaja. Hänestä tuli pian arvostetuimpia Aristoteleen ajattelua välittäneistä hahmoista, ja hän oli myös eräs viimeisiä, joiden voidaan katsoa tulkinneen Aristotelesta autenttisemmin.

Myöhäisantiikki

Aleksanterin jälkeen kommentointi siirtyi enimmäkseen uusplatonilaisille filosofeille, jotka pyrkivät autenttisuuden sijasta soveltamaan Aristoteleen ajattelua, erityisesti aristoteelista logiikka, enemmän omaan filosofiaansa. Heidän työnsä seurauksena aristotelismi välittyi varhaiskeskiajan filosofeille uusplatonilaisesti värittyneenä. Vaikka Aristoteles oli suhtautunut platonismin ydinajatuksiin hyvin kriittisesti, uusplatonilaiset pyrkivät yhdistämään Aristoteleen teoriat ja logiikan platonismiin. Heille Aristoteleen kategoriaoppi toimi johdantona kaikkeen filosofiaan, ikään kuin menetelmällisenä esityönä Timaiokselle ja Parmenideelle.
Uusplatonilaisista Aristoteleen kommentaattoreista merkittävimpiä olivat 200-luvulla Porfyrios (Plotinoksen oppilas) ja Iamblikhos, 400-luvulla Proklos ja 500-luvulla Simplikios. Porfyrios kirjoitti Aristoteleen kategorioihin vaikutusvaltaisen johdannon, Isagoge, joka toimi myöhemmin alan johdantoteoksena keskiajan yliopistoissa. Themistios kirjoitti 300-luvulla myöhemmin tärkeään asemaan nousseita parafraaseja Aristoteleen teoksiin. Hän oli myöhäisantiikin filosofeista ainoita puhtaita aristoteelikkoja, joka ei pyrkinyt yhdistelemään platonismia ja aristotelismia.
Myöhäisantiikin kirkkoisistä erityisesti Johannes Damaskolainen arvosti Aristoteleen hyvin korkealle. Hän oli kiinnostunut erityisesti Aristoteleen metafysiikasta ja logiikasta (dialektiikasta). Suuri osa kirkkoisistä oli kuitenkin taipuvaisempia platonismiin. Uusplatonismin kautta monet aristoteeliset ajatukset kuitenkin löysivät tiensä kristilliseen teologiaan. Teologiassa hyödynnettiin muun muassa aristoteelisia termejä (substanssi, luonto, aksidenssi, muoto) Jumalan kolminaisen olemuksen kuvaamiseen. Plotinoksen ja Porfyrioksen aristoteelisen kategoriaopin pohjalta kehittämät kolme hypostaasia (yksi, henki ja mieli/sielu) eivät olleet kaukana ortodoksisesta kolminaisuusopista.
Monet kristilliset gnostilaiset ja harhaoppisiksi myöhemmin julistetut, kuten areiolaiset (Aetios, Eunomios), monofysiitit, pelagiolaiset ja nestoriolaiset, suhtautuivat Aristoteleeseen useita kirkkoisiä  positiivisemmin. Nestoriolaisten kautta aristotelismi tuli tunnetuksi Syyriassa ja Armeniassa, ja Organon käännettiin syyrian kielelle.
500-luvulla erityisesti uusplatonilainen Simplikios jatkoi aristoteelista perinnettä. Hänen kommentaarinsa kategorioista tarjoaa parhaan kuvan myöhäisantiikin aristotelismista. Samaan aikaan Aristoteleen kommentaareja kirjoitti Johannes Filoponos, joka kritisoi voimakkaasti aristoteelista kosmologiaa ja fysiikkaa.

Keskiaika ja uusi aika

Skolastinen aristotelismi syntyi, kun varhaiset islamilaiset, juutalaiset ja myöhemmin kristityt filosofit omaksuivat Aristoteleen ajattelun. Tunnetuimpia keskiajan aristoteelisia filosofeja ovat Averroes, Maimonides ja Tuomas Akvinolainen. Averroismi oli eräs oppisuunta, joka pyrki yhdistämään aristoteelista ajattelua islamin ja kristinuskon oppeihin. Sen mukaan oli olemassa yksi totuus, mutta sen saavuttamiseen kaksi tietä. Tuomas sen sijaan katsoi, että kristinuskon ilmoitus täydentää Aristoteleen opetukset ja tekee ne täydelliseksi. Katolinen kirkko otti Tuomaalle ominaisen eli tomistisen ajattelun uudelleen käyttöön 1870-luvulta alkaen (uustomismi).
Uuden ajan tieteen kehittyessä aristotelismi kohtasi yhä kasvavaa kritiikkiä, ja luonnonfilosofiassa ja luonnontieteessä se syrjäytettiin vaiheittain. Periaristoteelinen ajatus teleologiasta siirtyi kuitenkin Christian Wolffin ja Immanuel Kantin kautta G. W. F Hegelille, joka sovelsi sitä historianfilosofiassaan koko historian kulkuun. F. A. Trendelenburg ja Franz Brentano kritisoivat tätä projektia epäaristoteelisena, mutta Hegelin ja sitä kautta Aristoteleen vaikutus voidaan nähdä muun muassa Karl Marxin ajattelussa. Postmodernistit sen sijaan hylkäsivät aristotelismin väitteet teoreettisten totuuksien paljastamisesta. Tässä he seuraavat Martin Heideggerin Aristoteles-kritiikkiä. Myöhempi aristoteelinen eettinen ja käytännöllinen filosofia, kuten Hans-Georg Gadamerin ja John McDowellin ajattelu, on toisaalta perustunut aristotelismin perinteisen metafyysisen ja teoreettisen filosofian hylkäämiseen.

Aristoteelinen tiede

Aristoteelinen keskustelu tieteestä oli ainoastaan kvalitatiivista (eli laadullista), ei kvantitatiivista (eli määrällistä). Nykyisen määritelmän mukaan aristoteelinen filosofia ei ollut tiedettä, eikä se yrittänyt selvittää kokeellisesti kuinka maailma todella toimi. Esimerkiksi teoksessaan Eläinoppi Aristoteles esitti väitteen, että ihmismiehillä on enemmän hampaita kuin naisilla. Jos hän olisi tehnyt asiasta yhdenkin kokeen, hän olisi huomannut että väite on väärä.
Näin ollen aristoteelinen filosofia riippui lähinnä oletuksesta, että ihmisen mieli kykenee selvittämään universumin kaikki lait pelkästään yksinkertaisella tarkastelulla ja pelkästään järjen käytön avulla ilman kokeellisia tutkimustuloksia. Yksi syy tähän oli siinä, että Aristoteles uskoi, että fysiikka koskee muuttuvia asioita, joilla on oma todellisuutensa, kun taas matematiikka koskee muuttumattomia asioita, joilla ei ole omaa todellisuuttaan. Tällaisessa filosofiassa hän ei voinut kuvitella, että näiden kahden välillä olisi jotain yhteyttä.
Nykyään tieteessä sen sijaan ajatellaan juuri päinvastoin, että ajattelu yksistään johtaa usein harhateille, ja siksi ideoita tulee verrata olemassa olevaan maailmaan tutkimusten kautta; vain siten voidaan olla varmoja, että ideat perustuvat todellisuuteen.
Aristoteleen filosofiassa oli keskeisenä metodisena ajatuksena se, että teorian muodostuksessa olisi hyvä käydä läpi aikaisempien ajattelijoiden näkemyksiä, koska ne sisältävät todennäköisesti ainakin osan totuudesta. Uuden teorian uskottavuutta lisää, jos se pystyy sisällyttämään aiempien teorioiden oikeat osat itseensä ja selittämään niiden virheelliset osat.

Metafysiikka

Metafysiikka (ta meta ta fysika) sisältää luontoon liittyvät asiat, jotka tulevat luonnon (physica) tutkimisen jälkeen (meta).
Metafysiikkaan sisältyy tärkeimpänä kaiken alkusyy, ja yleensäkin syyt kaikille olemassa oleville ja tapahtuville asioille. Aristoteles haluaa siis vastata samaan asiaan, jota joonialaiset luonnonfilosofit, pythagoralaiset ja Platon olivat pohtineet ennen häntä.