google/wiki40b huggingface dataset:
Joan Chen

Joan Chen (alk. Chong Cheng) (s. 26. huhtikuuta 1961 Shanghai, Kiina) on kiinalainen näyttelijä ja ohjaaja. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Xiao hua (1980), Wedlock – kalmankihla (1991), Twin Peaks – Tuli kulje kanssani (1992), Punainen ruusu, valkoinen ruusu (1994), Xiu Xiu – unohdettu tyttö (1998), The Home Song Stories (2007) ja The Sun Also Rises (2007). Lisäksi hänet tunnetaan televisiosarjasta Twin Peaks, jossa hän näytteli Jocelyn ”Josie” Packardia.
Joan Chen pääsi 14-vuotiaana Kiinan valtion ylläpitämään teatterikouluun, kun puhemies Maon vaimo Jiang Qing oli nähnyt hänet ampumaharjoituksissa ja pitänyt näkemästään. Chen nousi nopeasti kuuluisuuteen, ja häntä verrattiin kiinalaisissa lehdissä nuoreen Elizabeth Tayloriin. Chen pääsi muuttamaan Yhdysvaltoihin, koska hänen vanhempansa olivat tutkijalääkäreitä, joilla oli työtehtäviä New Yorkissa. Yhdysvalloissa Chenistä tuli kansainvälisesti tunnettu näyttelijä, kun hän sai Wan Jungin roolin Bernardo Bertoluccin elokuvasta Viimeinen keisari.

Yksityiselämä

Chen on ollut kaksi kertaa naimisissa, ensin Jim Laun kanssa vuosina 1985–1990 ja nykyään Peter Huin kanssa. Heillä on kaksi lasta.
Anemóspilia

Rakennus ja löydökset

Pyhäkkö oli neliosainen ja se oli ympäröity matalalla aitauksella (temenos). Pyhäkön sisäänkäynti oli pohjoisessa. Se johti itä–länsisuuntaiseen käytävään, johon avautui kolme samankokoista pohjois–eteläsuuntaista huonetta.
Pyhäkön keskimmäisessä huoneessa oli maanviljelystuotteita sisältäneitä saviastioita sekä alttarikoroke, jolla oli terrakotasta valmistetut jalat. Ne olivat peräisin muutoin puisesta kulttipatsaasta, josta löydettiin hiiltyneitä osia. Patsaan edessä oli kivi, jolle on mahdollisesti kaadettu veriuhrit. Myös itäisimmästä huoneesta löydettiin samanlaisia astioita, jotka oli asetettu jonkinlaiselle korokkeelle, mahdollisesti alttarille.
Pyhäkön länsihuoneesta löydettiin kolme ihmisen luurankoa. Yksi niistä kuului nuorelle miehelle. Mies oli asetettu huoneen keskellä sijaitsevalle korokkeelle ikään kuin uhrattavaksi, aivan kuin härkä tunnetussa Agía Triádan sarkofagissa, ja luurangon luiden välissä oli pronssinen tikari. Lisäksi luiden värjäytyminen kyljestä viittaa siihen, että mies kuoli verenvuotoon. Muiden huoneesta löytyneiden kolmen luurangon asennot viittaavat siihen, että maanjäristys yllätti seurueen ja muut henkilöt kuolivat rakennuksen romahtaessa heidän päälleen. Tämän jälkeen rakennus tuhoutui tulipalossa. Mahdollisesti uhrattavana ollut nuori mies oli kuitenkin ilmeisesti kuollut jo ennen tätä. Neljäs ruumis löydettiin käytävältä.

Tulkintoja

Tilanne on tulkittu niin, että mahdollisesti toistuneiden pienempien maanjäristysten vuoksi jumalille oli päätetty antaa lepytykseksi ihmisuhri. Lopulta suuri maanjäristys oli kuitenkin iskenyt kesken uhritoimituksen ja surmannut myös uhritoimitusta suorittaneet henkilöt. Tätä on pidetty ensimmäisenä todisteena siitä, että minolaiseen uskontoon olisi kuulunut myös ihmisuhreja. Myöhemmin vastaavanlaisia viitteitä on löydetty myös muista paikoista.
Kaikki tutkijat eivät kuitenkaan hyväksy sitä tulkintaa, että kyseessä olisi ollut ihmisuhri. Nannó Marinátou on tulkinnut miehen kuolleen maanjäristyksessä, eikä hän tulkitse kyseistä rakennusta temppeliksi. Dennis Hughes katsoo, ettei tasanne, jolla mies makasi, välttämättä ollut alttari, ja tikariksi tulkittu esine vaikuttaa enemmän nuolenkärjeltä, joka saattoi pudota ruumiin päälle esimerkiksi hyllyltä.
Jean-Pierre Wimille

Jean-Pierre Wimille (26. helmikuuta 1908 - 28. tammikuuta 1949) oli ranskalainen moottoriurheilija ja Ranskan vastarintaliikkeen jäsen toisessa maailmansodassa. Hän oli yksi 1930- ja 1940-lukujen parhaista autourheilijoista.

Ura

Suurimman osan urastaan Bugattilla kilpaillut Wimille voitti ensimmäisen kilpailunsa, La Turbien mäkiajon Bugattilla vuonna 1932. Vuonna 1934 hän voitti ensimmäisen Grand Prixinsä, Algerian Grand Prixin. Wimille voitti kaksi kertaa urallaan Le Mansin 24 tunnin ajon, vuosina 1937 ja 1939. Hän voitti uransa aikana 20 Grand Prixiä.

Toinen maailmansota

Wimille liittyi yhdessä kilpa-ajajien Robert Benoistin ja William Grover-Williamsin kanssa Special Operations Executiveen, joka auttoi Ranskan vastarintaliikettä. Wimille oli ainoa näistä kolmesta, joka selviytyi.

Sodan jälkeen

Wimille meni naimisiin Christiane de la Fressangen kanssa ja he saivat vuonna 1946 François-pojan. Sodan jälkeen Wimille oli Alfa Romeon ykköskuljettajana vuosina 1946-1948, jolloin hän voitti useita kilpailuja. Vuonna 1946 hän perusti Wimille-nimisen automerkin, joka kulki ensin Citroënin koneilla ja myöhemmin Fordin V8-moottoreilla.

Kuolema

Wimille kuoli tammikuussa 1949 vain 40-vuotiaana Buenos Airesin Grand Prix´n harjoituksissa Simca-Gordinin kuljettajana. Hänet on haudattu Cimetière de Passyyn Pariisiin.
Helmer-Rainer Sinisalo

Helmer-Rainer Sinisalo 14. kesäkuuta 1920 Zlatoust, Neuvosto-Venäjä – 2. elokuuta 1989 Petroskoi, Karjalan tasavalta) oli Karjalan tasavallassa asunut säveltäjä ja huilisti.
Sinisalo valmistui Petroskoin musiikkikoulusta 1939. Hän opiskeli sävellystä N. I. Peikon johdolla Moskovan konservatoriossa 1952–1954 ja V. V. Voloshinovin johdolla Leningradin konservatoriossa 1954–1955.
Sinisalo oli vuosina 1935–1944 jäenenä eri orkestereissa Petroskoissa. Hän oli Petroskoin radion sinfoniaorkesterin jäsenenä 1944–1956 ja toimi samalla valtiollisen Kantele-laulu- ja tanssiryhmän taiteellisena johtajana ja kapellimestarina. Sinisalo opetti sävellystä ja huilunsoittoa Petroskoin musiikkikoulussa 1948–1957. Hän oli Karjalan tasavallan säveltäjien liiton halinnollisen johtokunnan puheenjohtajana vuodesta 1956 alkaen. Sinisalosta tuli Venäjän neuvostotasavallan kansantaiteilija 1959 ja Neuvostoliiton kansantaiteilija 1975.
Sinisalo sävelsi muun muassa Kalevalan aiheisiin perustuvan Sampo-baletin 1959, kantaatin Rauhan puolustus, sinfonian Metsän sankarit ja orkesterisarjan Karjalaisia kuvia.
Kosmopoliitti (biologia)

Kosmopoliitti on eliölaji, joka on levinnyt hyvin laajalle alueelle tai jopa lähes koko maapallolle.
Ohdakeperhonen on yksi esimerkki kosmopoliitista.
Edgar Froese

Edgar Wilmar Froese (6. kesäkuuta 1944 Tilsit, Itä-Preussi – 20. tammikuuta 2015 Wien, Itävalta) oli saksalainen muusikko ja taiteilija, joka tunnetaan parhaiten elektronista musiikkia tekevän Tangerine Dream -yhtyeen perustajana ja johtohahmona.
Kauppiassuvusta lähtöisin oleva Froese opiskeli nuorena maalausta, kuvanveistoa ja graafista suunnittelua Berliinin taideakatemiassa, tehden samalla useita erilaisia töitä rahoittaakseen opintojaan. Musiikin puolella hän oli alun perin kiinnostunut pianonsoitosta, mutta suuntautui melko pian kitaraan. 1960-luvulla hän oli mukana useissa vähemmän tunnetuissa yhtyeissä, soittaen muun muassa popmusiikkia, jazzia ja rockia. Kyseisiin kokoonpanoihin Froese kuitenkin kyllästyi yksi toisensa jälkeen, koska niiden musiikki oli hänen mielestään liian tavanomaista. Niinpä vuonna 1967 syntyi krautrock-yhtye Tangerine Dream, joka varsinkin 1970-luvulla toimi kokeellisen elektronisen musiikin merkittävänä uranuurtajana.  
Froese kuoli keuhkoveritulppaan Wienissä 70 vuoden ikäisenä.
Petri Ylönen

Ura

Ylönen oli alun perin Karhu-Kissojen juniori, joka aloitti ammattilaisuransa edustamalla TuTon ykkösdivisioonajoukkuetta kaudella 1986–1987. Tämän jälkeen Ylönen siirtyi kahdeksi kaudeksi Ranskaan, Briançonin joukkueeseen, jossa hänet valittiin kumpanakin vuonna Ranskan parhaaksi maalivahdiksi. Seuraavaksi kaudeksi Ylönen siirtyi Rouenin joukkueeseen, jossa hän pelasi sekä Ligue Magnusta että Euroopan Cup -otteluita vuosina 1989–1996. Rouenin vuodet olivat erittäin menestyksellisiä: joukkue voitti viisi kertaa Ranskan mestaruuden.
Kaksi seuraavaa vuotta Ylönen pelasi Saksan jääkiekon pääsarjaa Augsburgin joukkueessa, ennen kuin lopetti ammattilaistasolla ja muutti Toulousen lähistölle Blagnacin kylään ja perusti jääkiekkoon keskittyvän liikkeen. Ylönen palasi parin vuoden tauon jälkeen vielä kaukaloihin kotikylänsä joukkueeseen Toulouse Blagnac Hockey Clubiin, jossa Ylönen pelasi Ranskan kakkosdivisioonan otteluita kausina 2000–2002.
Ranskan kansalaisuuden saatuaan Ylönen pelasi 150 ottelua Ranskan maajoukkueessa. Ylönen pelasi maalivahtina Ranskan noustessa vuoden 1991 jälkeen MM-kisojen B-sarjasta A-sarjaan. Pitkälti Ylösen torjuntojen ansiosta Ranska myös pysyi MM-tasolla useita vuosia. Ylönen edusti Ranskaa viisissä MM-kisoissa (1992–1996) sekä kaksissa olympialaisissa, 1992 Albertvillessa ja 1994 Lillehammerissa.
Ylösellä on sekä Suomen että Ranskan kansalaisuus.

Perhe

Petri Ylösen poika Sebastian Ylönen on myös jääkiekkomaalivahti.
Bella Bellow

Georgette Adjoavi Bellow eli Bella Bellow (1945–1973) oli togolainen laulaja, joka loi kansainvälisen uran ja levytti useita albumeita. Hän kuoli auto-onnettomuudessa 27-vuotiaana. Bella Bellow esiintyi muun muassa Olympia-teatterissa Pariisissa ja levytti Manu Dibangon kanssa. Angélique Kidjo ja Afia Mala ovat saaneet vaikutteita Bellowilta.
Ryötön paperitehdas

Ryötön paperitehdas oli Ähtärissä sijainnut paperitehdas. Tehtaan toiminta alkoi puuhiomona vuonna 1897. Tehtaan perustajat yhtä suurilla omistusosuuksilla olivat: kauppias Ivar Yltiö, paperiteknikko Anton Pokki ja tehtailija J. A. Johansson vuonna 1896. Tehdas tuotti alussa "wain ruskeata puuwanuketta". Ivar Yltiöstä tuli tehtaan ensimmäinen isännöitsijä, mutta hän muutti pian Tampereelle ja hänen osuutensa yhtiöstä siirtyi Johanssonille. Uudenvuoden aattona 1897 koskessa oleva sulku petti ja tehtaalle vievä vesiränni särkyi. Tehdas oli pieni, vuonna 1899 puuhiomon tuotannon arvo oli vain 14.000 mk (samana vuonna Mäntän tehtaiden vastaava luku oli 1.200.000 mk). Marraskuussa 1900 höyrypuuseppä R. R. Tallqwist Tampereelta osti puolet A. Pokin omistusosuudesta. Yritys myytiin vuonna 1927 G. A. Lönnqvistin perilliset -nimiselle yritykselle. Toiminta päättyi sotavuosina 1939–41. Hiomo ja paperitehtaan rakennukset on purettu.
Puretun tehtaan alueella toimii Koskienergia Oy:n omistama Ryötönkoski-niminen voimalaitos.
Yläinen Enojärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,3 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Pälämän alueeseen (14.262) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 146,3 metriä mpy.
Caganer

Caganer (suomeksi "kakkaaja") on katalonialaisessa jouluasetelmassa esiintyvä ulostava keramiikkahahmo. Hahmon erilaisia variaatioita tavataan Espanjassa, Italiassa, Portugalissa, Keski-Euroopassa ja Latinalaisessa Amerikassa.
Caganerit kuuluvat katalonialaiseen jouluseimiasetelmaan yhtä erottamattomasti kuin Jeesus-lapsi, Joosef ja Maria. Pienet hahmot esitetään kyykkyasennossa housut nilkoissa ja ulostamassa. Kummallisia minipatsaita on selitetty katalaanien erikoisella huumorintajulla. Lisäksi figuurin on tulkittu korostavan ihmisen pienuutta ja inhimillisen ja pyhän vastakkainasettelua. Lisäksi sen on uskottu tuovan onnea tulevan vuoden sadolle.
Caganer on kuulunut katalonialaiseen jouluasetelmaan 1700-luvun lopusta saakka. Ensiksi se oli Katalonian perinneasuun pukeutunut paimen, jonka rinnalle on sittemmin tuotu tunnettuja hahmoja (muun muassa FC Barcelonan Samuel Eto'o, George W. Bush ja Don Quijote) ja eri ammattien edustajia. Tällä pyritään osoittamaan että kaikki, arvostetut ja suositutkin ihmiset, ovat samanarvoisia. 1980-luvun diktatuurin jälkeisinä vuosina hahmot esittivät usein valtaapitäviä, kuten pappeja ja kansalliskaartilaisia, jolloin tarkoituksena oli naurettavaksi tekeminen ja halveksunta.
Hahmot ovat suosionsa lisäksi aiheuttaneet myös paheksuntaa. Barcelonassa on pyritty kiristämään järjestyssääntöjä katukuvan siistimiseksi, ja niinpä keskustan juhlavasta seimiasetelmasta caganeria ei enää tapaa.
Jorginho (jalkapalloilija, 1991)

Seurajoukkueura

Brasiliassa syntynyt, 15-vuotiaana Italiaan muuttanut Jorginho on italialaisen Hellas Veronan kasvatti. Hän debytoi seuran edustusjoukkueen paidassa Serie B:ssä kaudella 2011–2012 pelaten 30 ottelua. Kauden 2010–2011 Jorginho oli lainassa AC Sambonifacesessa. Kaudeksi 2013–2014 seura nousi Serie A:han ja Jorginho teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2013 AC Milania vastaan. Avausmaali syntyi seuraavassa kuussa Torino FC:n verkkoon. Jorginho teki puolikkaan kauden aikana 18 pelaamassaan ottelussa seitsemän maalia. 
Tammikuussa 2014 Jorginho siirtyi saman sarjan SSC Napoliin. Debyytti uuden seuran paidassa tapahtui samassa kuussa Chievo Veronaa vastaan. Kaudella 2013–2014 hän pelasi 15 ottelua ja kaudella 2014–2015 23 ottelua Serie A:ssa. Kaudella 2013–2014 hän voitti seuran kanssa Coppa Italian ja vuonna 2014 Italian supercupin. Kaudella 2014–2015 Jorginho debytoi Eurooppa-liigassa ja 2016−2017 Mestarien liigassa. Hän pelasi Napolissa kaikkiaan 133 Serie A:n ottelua.
Jorginho siirtyi 57 miljoonan euron siirtosummalla Englannin Valioliigan Chelseaan kesällä 2018. Tulokaskaudellaan hän pelasi yhtä vaille kaikki liigaottelut. Eurooppa-liigassa hän pelasi 11 ottelua mukaan lukien voittoisan loppuottelun Arsenalia vastaan.

Maajoukkueura

Jorginho olisi voinut edustaa aikuisten maajoukkuetasolla joko synnyinmaataan Brasiliaa tai Italiaa, jossa hän on asunut pitkään. Hän teki ensiesiintymisensä Italian jalkapallomaajoukkueessa Espanjaa vastaan maaliskuussa 2016. Ensimmäisen arvokilpailujen karsintaottelunsa hän pelasi MM-jatkokarsinnassa Ruotsia vastaan marraskuussa 2017. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Puolaa vastaan syyskuussa 2018.
Malonihappo

Ympäristö- ja terveysvaikutukset

Ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä.
August Raatikainen (sosialisti)

August Aataminpoika Raatikainen (2. maaliskuuta 1884 Maaninka – 10. huhtikuuta 1952) oli suomalainen vasemmistopoliitikko, joka toimi Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen (SSTP) ensimmäisenä puheenjohtajana vuonna 1920. Hän loi uransa lähinnä ammattiyhdistysliikkeessä.

Elämäkerta

Raatikainen syntyi työmiehen poikana Maaningalla ja työskenteli nuorena maataloustöissä sekä ajomiehenä. Vuosina 1904–1908 hän oli kaivostyöläisenä Yhdysvalloissa Michiganin ja Montanan osavaltioissa ja Suomeen palattuaan jälleen sekatyöläisenä, muun muassa mielisairaanhoitajana Tampereella ja 1910–1912 Helsingissä vanginvartijan kesäsijaisena. Toimiessaan 1912–1917 osuusliike Elannon ajomiehenä Raatikainen tuli ammattiosaston kautta mukaan Suomen Kuljetustyöntekijäin Liiton (SKL) toimintaan, ja hänet palkattiin kesällä 1917 liiton järjestäjäksi.
Sisällissodan alkamispäivänä suojeluskuntalaiset pidättivät Käkisalmessa SKL:n asioilla olleen Raatikaisen, ja hän joutui olemaan vankileirillä syksyyn 1918 asti. Valtiorikosoikeuden langettama neljän vuoden vankeusrangaistus muutettiin pian ehdolliseksi ja Raatikainen vapautui syyskuun lopussa 1918, jolloin hän palasi järjestäjän työhönsä. Seuraavana vuonna hän kävi järjestämään satamalakkoja eri puolille Suomea, kannustaen ammattiosastoja erityisesti paikallisiin ja äkillisiin pistelakkoihin, mikä hankaloitti työnantajien harjoittamaa lakonmurtamista. Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen (SDP) johto vastusti tätä taktiikkaa, joka SKL:ssä kytkettiinkin vallankumouksellisuuteen. Raatikaiselle muodostui näin jo valmiiksi vasemmistoradikaali leima, kun hänet valittiin 1920 SKL:n puheenjohtajaksi.
Raatikainen oli mukana perustamassa uutta puoluetta SDP:n vasemmalle puolelle. Hän oli SSTP:n väliaikaisen puoluetoimikunnan jäsen 17. helmikuuta – 14. toukokuuta 1920 ja valittiin perustavassa kokouksessa 13. toukokuuta 1920 uuden puolueen puheenjohtajaksi. Seuraavana päivänä poliisi pidätti kokouksen johtajat ja heidät tuomittiin valtiopetoksesta, sillä SSTP oli päättänyt liittyä Kommunistiseen Internationaaliin. Raatikainen joutui istumaan vankilassa vuoteen 1925.
Vapauduttuaan Raatikainen toimi 1925–1930 Suomen Nahkatyöntekijäin Liiton sihteerinä, vaikkei hänellä ollut alan työkokemusta. Hän johti muutamaa poikkeuksellisen pitkäksi ja katkeraksi venynyttä lakkotaistelua, joista Nokian kumitehtaan lakko päättyi työntekijöiden kannalta surullisesti. Suomen ammattiyhdistysliikkeen johdon hajotessa vuonna 1929 Raatikainen siirtyi kommunisteista erkaantuneisiin "hoipertelijoihin". Hän kuului sosialistisen Suomen työväen vasemmistoryhmän keskustoimikuntaan. Nahka- ja Kumiteollisuustyöväen Liitto lakkautettiin ja Raatikainen pidätettiin jälleen keväällä 1930. Hän ei enää myöhemmin palannut näkyvään rooliin politiikassa tai ammattiyhdistysliikkeessä.
Intianpikkumangusti

Ulkonäkö ja koko

Intianpikkumangustilla on terävä kuono, paksu turkki ja pitkä häntä. Uros painaa noin 650 ja naaras 450 g.

Levinneisyys

Intianpikkumangustia elää luonnonvaraisena Aasiassa laajalla alueella, joka ulottuu Iranista Pohjois-Intian kautta Indokiinaan. Sitä on lisäksi istutettu moniin paikkoihin luontaisen elinalueensa ulkopuolelle, ja varsinkin trooppisilla saarilla siitä on tullut vahingollinen vieraslaji. Sitä pidetään maailmanlaajuisesti yhtenä sadasta haitallisimmasta vieraslajista. Istutusten tavoitteena on ollut saada mangustit vähentämään rottien ja käärmeiden määrää, mutta tulokkaat ovatkin alkaneet saalistaa alueiden alkuperäisiä, uhanalaisiakin eläinlajeja.
Raymond Benson

Raymond Benson (s. 6. syyskuuta 1955) on yhdysvaltalainen kirjailija, joka tunnetaan ennen kaikkea miehenä joka jatkoi James Bond -kirjojen kirjoittamista John Gardnerin vetäydyttyä eläkkeelle. Tämä herätti närää ja ennakkoluuloja, sillä Benson on yhdysvaltalainen, ja varsinkin Ian Flemingin alkuperäiset Bond-tarinat tekevät usein pilaa yhdysvaltalaisista.
Benson kirjoitti yhteensä kuusi James Bond -romaania, kolme elokuvakäsikirjoituksen romaaniversiota sekä kolme novellia. Elokuvat, joista hän teki romaaniversiot, olivat Huominen ei koskaan kuole (1997), Kun maailma ei riitä (1999) ja Kuolema saa odottaa (2002). Vuoden 2002 jälkeen Benson ei ole julkaissut James Bond -tekstejä.
Benson on osallistunut monien videopelien käsikirjoittamiseen. Lisäksi Benson on kirjoittanut romaaniversion Hideo Kojiman videopelistä Metal Gear Solid ja kaksi Splinter Cell -pelisarjaan perustuvaa kirjaa.
I-55 (1925)

Palvelus

Alus nimettiin 20. toukokuuta 1942 uudelleen I-155:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 20. marraskuuta 1945 ja romutettiin vuonna 1946.
Palolammi (Ylöjärvi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,6 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Keihäsjoen valuma-alueella (35.35), jonka Torttiojan valuma-alueeseen (35.356) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 181,7 metriä mpy.
Pistoolirapu

Saalistustavat

Pistoolirapu saalistaa katkarapuja, taskurapuja ja pieniä kaloja. Se lähettää ääniaaltoja paukauttamalla 2-3 senttistä sakseaan. Ääniaaltojen tarkoituksena on lamauttaa saalis. Ääniaallot syntyvät pistooliravun napauttaessa saksensa yhteen, jolloin se saa veden suihkuamaan 97 kilometrin tuntinopeudella. Vesisuihku saa aikaan ilmakuplan, joka laajentuessaan aiheuttaa jopa 220 desibelin ääniaallon. Kupla kuumenee lähes auringon pintalämpötilaan asti ja tuottaa pienen valonvälähdyksen, jonka jälkeen kupla nopeasti luhistuu.
Pistoolirapu on siis maailman äänekkäin eläin, mutta ääni on niin nopea että se kuulostaa ihmiskorvin sormien napsautukselta.
Tokko voi elää samassa kolossa kuin pistoolirapu. Rapu on lähes sokea, joten tokko toimii sen "henkivartijana", se suojaa sitä suurilta pedoilta. Tokko saa vastapalveluksi suojapaikan.
Markus Näslund

Seuraura

Örnsköldsvikistä kotoisin oleva Näslund edusti Ruotsissa Örnsköldsvikin kasvattajaseuraansa MODO Hockeya yhdessä ystävänsä Peter Forsbergin kanssa ja menestyi Ruotsin juniorimaajoukkueissa. Vuoden 1991 NHL:n varaustilaisuudessa Pittsburgh Penguins varasi Näslundin ensimmäisen kierroksen numerolla 16. Pittsburghiin hän siirtyi kaudeksi 1993–1994. Penguinsissa Näslund sai vaihtelevasti peliaikaa ja pääsi ajoittain pelaamaan myös Mario Lemieux'n kanssa. 20. helmikuuta 1996 Penguins myi Näslundin Vancouver Canucksiin vaihdossa kanadalaishyökkääjä Alek Stojanoviin. Kaupan jälkeen Stojanov pelasi NHL:ssä vain 45 ottelua ja lopetti jääkiekkoilun vain 29-vuotiaana vuonna 2002.
Vancouverissakin Näslundilla oli aluksi vaikeuksia lyödä itseään läpi valmentaja Mike Keenanin alaisuudessa. Näslund kehittyi johtajana ja pelaajana saadessaan pelata muun muassa Mark Messierin kanssa ja kauden 2000–2001 alussa hänet nimettiinkin Canucksin kapteeniksi. Kaudesta tulikin Näslundin läpimurtokausi liigassa, kun hän teki 41 maalia ja 75 pistettä. Myös Canucks pääsi pudotuspeleihin ensimmäistä kertaa viiteen vuoteen. Seuraavilla kausilla Näslund muodosti Todd Bertuzzin ja Brendan Morrisonin kanssa tehokkaan hyökkäysketjun, lempinimeltään West Coast Express. Kaudella 2002–2003 Näslund teki uransa parhaat pisteet, 48 maalia ja 104 pistettä ja oli kauden päätteeksi NHL:n pistepörssin toinen. Samana vuonna Näslund valttiin liigan Lester B. Pearson -palkinnon saajaksi. Kaudella 2004–2005 NHL:n ollessa työsulussa Näslund pelasi kasvattajaseurassaan MODO Hockeyssa.
Kesällä 2008 Canucks ei tarjonnut vapaaksi agentiksi tulleelle Näslundille jatkosopimusta ja heinäkuussa hän tekikin kaksivuotisen sopimuksen New York Rangersin kanssa. Näslund ei kuitenkaan pelannut Rangersin paidassa kuin ensimmäisen kauden sopimuksestaan. Toukokuussa 2009 uutisoitiin että Rangers ja Näslund ovat yhteisymmärryksessä purkaneet sopimuksen ja Näslund lopettaisi uransa. Näslundin NHL-uran viimeiseksi otteluksi jäi pudotuspelien avauskierroksen seitsemäs ottelu Washington Capitalsia vastaan. Capitals voitti ottelusarjan voitoin 4–3 ja eteni jatkoon. 
Marraskuussa 2009 Näslund päätti palata Peter Forsbergin kanssa kasvattajaseuransa MODOn riveihin.

Maajoukkueura

Näslund pelasi yhdet olympialaiset (Salt Lake City 2002) ja neljät MM-kilpailut (1993, 1996, 1999, 2002). Hän voitti MM-kilpailuista yhden hopean ja kaksi pronssia. Lisäksi Näslund pelasi kaksi jääkiekon maailmancupia (1996, 2004).
Näslund pelasi myös kahdet alle 20-vuotiaiden MM-kilpailut ja kahdet alle 18-vuotiaiden EM-kilpailut. Vuonna 1990 hän voitti alle 18-vuotiaiden EM-kultaa. Vuosina 1992 ja 1993 Näslund voitti alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa sekä kisojen maalipörssin. Vuoden 1993 kisoissa hänet valittiin myös tähdistökentälliseen.
Beyond Castle Wolfenstein

Pelaaminen

Edeltäjänsä tavoin Beyond Castle Wolfenstein sijoittuu toisen maailmansodan aikaiseen natsi-Saksaan. Pelin tavoitteena on kulkea kaikilla tasoilla salaisessa Berliinin bunkkerissa (Führerbunker), jossa Adolf Hitler suorittaa salaisia tapaamisia esikuntansa kanssa. Pelaajan täytyy hakea pommi, joka on sijoitettu bunkkeriin ja asettaa se huoneen oven ulkopuolelle, jossa Hitlerin on määrä pitää kokous. Juoni muistuttaa jossain määrin heinäkuun 20. päivän salaliittoa. Pelaaja yrittää kulkea tasot hiiviskelemällä, esiintymällä toisena henkilönä, ja joskus tappamalla vastustajia. Pelaajan on paettava bunkkerista ennen kuin pommi räjähtää.
Teuvo Joki

Teuvo ”Teukka” Joki on entinen suomalainen aikakauslehtitoimittaja, joka tunnettiin 1970- ja 1980-luvulla Anna-naistenlehden ”hovireportterina”. Kuninkaallisista ja muista kansainvälisisistä kuuluisuuksista kertovien reportaasien ja haastattelujen ohella hän piti juorupalstaa nimeltä Teukka menopäällä.
Valtiotieteen maisteriksi opiskellut Joki tuli Anna-lehteen vuoden 1973 paikkeilla Turun Sanomista, jossa hän oli aloittanut vuonna 1966. 1960-luvun alkupuolella hän oli asunut Kiinassa ja Ranskassa. Ranskaan hän asettui myös toimittajauransa jälkeen.
Vuonna 1995 Otava julkaisi Teuvo Joen muistelmateoksen Pienen tarinan velkaa.