google/wiki40b huggingface dataset:
Kokous

Kokous on tilaisuus johon kaksi tai useampi henkilö kokoontuu päätöksentekoon tai keskusteluun asiakysymyksistä. Nykyisin kokous voi olla konkreettisen kokoontumisen lisäksi myös etäkokous, kuten telekokous, videokokous tai web-kokous.
Ennen kokousta kokouksesta tiedotetaan ja samalla kutsutaan osallistujia kokoukseen. Kokouksen laillisuus ja päätösvaltaisuus vaatii ennakkoon koolle kutsumista. Varsinainen kokous kulkee vakiintuneen menettelytavan mukaan. Menettelytapaa kutsutaan kokoustekniikaksi. Kokoustekniikkaan kuuluu esimerkiksi, että kokouksessa on sen kulkua ohjaava ja mm. puheenvuoroja jakava puheenjohtaja, kokouksesta ja erityisesti päätöksistä muistiinpanoja tekevä eli pöytäkirjaa tai kokousmuistiota pitävä sihteeri sekä tarpeen mukaan äänestyksiä varten ääntenlaskijat. Kokoukseen on tehty asialista, jossa on lueteltu kokouksessa käsiteltävät asiat pykälittäin.

Erityyppisiä kokouksia

Vuosittain pidettävät yhtiökokoukset. Projekteissa pidetään projektin aloituskokouksia, (säännöllisiä) projektikokouksia ja päätöskokous. Kriisitilanteissa voidaan kutsua koolle hätäkokous. Yhdistystoiminnassa on yhdistyksen aloittava perustuskokous, vuosikokouksia ja lopetuskokous. Yhdistysten vuosikokouksissa valitaan vuosittain yhdistyksen toimihenkilöt ja päätetään muusta yhdistyksen toiminnasta.
Michael Wittmann

Puola ja Ranska 1939-1940

Wittmann kuului 1. SS-divisioona Leibstandarte Adolf Hitleriin ja aloitti sodan SS-Unterscharführerin (alikersantin) arvoisena panssariauton johtajana Puolan sotaretkellä syksyllä 1939. Wittmann otti osaa myös Ranskan sotaretkeen keväällä 1940, ja seuraavan vuoden keväällä Kreikan valtaukseen, jossa sai 2. luokan Rautaristin.

Itärintama 1941-1944

Operaatio Barbarossan alussa hän toimi menestyksekkäästi Sturmgeschütz III -rynnäkkötykin johtajana, tuhoten lukuisia neuvostopanssareita, ja ansaitsi 1. luokan Rautaristin. Wittmann kävi upseerikoulun vuoden 1942 lopulla ja ylennettiin SS-Untersturmführeriksi (vänrikiksi) joulukuussa 1942. Vuoden 1943 alussa Wittmann siirtyi Leibstandarten 1. SS-panssarirykmentin 13. raskaaseen panssarivaunukomppaniaan, joka oli varustettu raskailla Tiger-panssarivaunuilla. Hän toimi komppaniassaan panssarivaunujoukkueen johtajana, ottaen osaa muun muassa Kurskin suurtaisteluun heinäkuussa 1943. Wittmann saavutti miehistöineen suurta menestystä taistelukentällä; vuoden 1944 tammikuussa hänet ylennettiin SS-Obersturmführeriksi (luutnantiksi) ja palkittiin Rautaristin ritariristillä, Wittmannin tuhottua 66 vihollisen vaunua. Hieman myöhemmin hän sai tammenlehvät Ritariristiinsä 88 tuhotun panssarin jälkeen.

Normandia 1944

Vuoden 1944 alkupuolella Leibstandarten Tiger-komppania lakkautettiin ja suuri osa komppanian miehistöstä, Wittmann mukaan lukien, siirtyi perustettavaan 101. raskaaseen SS-panssarivaunupataljoonaan, jossa hän toimi 2. komppanian päällikkönä. 
Wittmann otti pataljoonansa mukana osaa Normandian maihinnousurintaman taisteluihin kesällä 1944.

22. panssariprikaatin marssirivistön tuhoaminen yhdellä Tiger-vaunulla

Hänen uransa huipentui 13. kesäkuuta 1944 Villers-Bocagen kylässä brittiläiseen 7. panssaridivisioonaan kuuluneen 22. panssariprikaatin marssirivistön tuhoamiseen. Wittmann hyökkäsi ainoastaan yhdellä vaunulla marssirivistön kimppuun, tuhoten 14 brittien taisteluvaunua, 15 miehistönkuljetusvaunua ja kaksi panssarintorjuntatykkiä 15 minuutissa. Tästä saavutuksesta hän sai ylennyksen SS-Hauptsturmführeriksi (kapteeniksi) ja miekat Ritariristiinsä.

Kaatuminen

Viimeiseen taisteluunsa Wittmann lähti Cintheaux’n suunnalla Normandian rintamalla 8. elokuuta 1944. Wittmann otti osaa vastahyökkäykseen useampaa liittoutuneiden panssaridivisioonaa vastaan, tuhoten muutamia vihollisen vaunuja. Wittmann kuitenkin kaatui miehistöineen kun Sherman Firefly -panssari sai osuman Wittmannin vaunuun. Osuma sytytti Wittmannin vaunun ammusvaraston ja seurannut räjähdys lennätti vaunun tornin irti.  Ennen tätä taistelua hän oli tuhonnut 138 panssaria, joten vaikka tarkkaa lukua ei tiedetäkään, lienee Wittmann, viimeinen taistelunsa mukaan lukien, tuhonnut hieman yli 140 panssarivaunua.
Lepakko-skandaali

Lepakko-skandaali oli Helsingissä marraskuussa 1876 tapahtunut kulttuuriskandaali, jossa Lauri Kivekkään johtamat radikaalit fennomaaniylioppilaat häiritsivät Johann Straussin Lepakko-operetin ensi-iltaa.
Syksyllä 1876 Helsingin uuden teatterin (nyk. Ruotsalainen teatteri) ohjelmistoon tullut Lepakko – tuolloiselta suomenkieliseltä nimeltään Nahkasiipi – herätti siihen sisältyneiden ”siveettömyyksien” vuoksi yleistä arvostelua. Kivekkään mielestä operetti loukkasi suomalaista kansaa. Fennomaaniylioppilaat arvostelivat nimenomaan sopimattoman teoksen esittämistä valtionapua nauttivassa teatterissa; heitä ärsytti myös valtionteatterin ruotsinkielisyys, kun Suomalainen teatteri joutui toimimaan yksityiseltä pohjalta. Ensi-illasta 16.11. alkaen Kivekäs kannattajineen häiritsi operetin jokaista esitystä viheltämällä ja taputtamalla äänekkäästi yleisöstä. Yliopiston rehtori Zachris Topelius pyysi poistamaan teoksen ohjelmistosta, ja Uudenmaan läänin kuvernööriä pyydettiin kieltämään sen esittäminen, mitä hän ei kuitenkaan katsonut voivansa tehdä. Poliisit saapuivat 19.11. valvomaan esitystä, mutta metelöiviä ylioppilaita kukkopilleineen oli joka puolella salia. Lopulta yliopiston sijaiskansleri Johan Philip Palmén kielsi Lepakon esittämisen. Rangaistuksena häiriköinnistä Kivekäs erotettiin yliopistosta lukukaudeksi ja Hjalmar Appelgren kahdeksi kuukaudeksi, minkä lisäksi eräät muut saivat varoituksen.
Lepakko-skandaali puhutti koko Helsinkiä kahden viikon ajan.
Lehdistönvapaus

Historia

Lehdistönvapauden juuret ovat klassisessa liberalismissa. Maailman ensimmäinen julistus lehdistönvapaudesta annettiin Ruotsissa (ja siten myös Suomessa) vuonna 1766, paljolti Anders Chydeniuksen valtiopäivätyön ansiosta.

Lainsäädäntö

Suomen perustuslaki takaa kansalaisille oikeuden "ilmaista, julkistaa ja vastaanottaa tietoja, mielipiteitä ja muita viestejä kenenkään ennakolta estämättä". Lehdistönvapauden määrittää tarkemmin laki sananvapauden käyttämisestä joukkoviestinnässä, joka sisältää mm. säädökset toimittajan vastuusta, oikeudesta vastineeseen ja oikaisuun sekä lähdesuojasta.

Tilanne

Vuonna 2016 Toimittajat ilman rajoja -järjestö arvioi Suomen lehdistönvapaustilanteen maailman parhaaksi kahdeksatta kertaa peräkkäin. Raportissa vertailtiin muun muassa 180:n maan median mahdollisuuksia toimia itsenäisesti, millaista lainsäädäntöä mediaan kohdistetaan, sekä toimittajien riippumattomuuden ja turvallisuuden ylläpitämistä.
Tutkivan journalismin yhdistys teki jäsenilleen kyselyn tutkivan journalismin mahdollisuuksista huhtikuussa 2016. Siihen vastasi 58 yhdistyksen jäsentä. Kyselyn mukaan 33,3 % oli sitä mieltä, että toimituksiin kohdistuvat paineet eivät ole vaikuttaneet julkaisupäätöksiin. 29,6 % vastasi, että toimitus on jättänyt käsittelemättä tai tutkimatta aiheita niiden arkaluontoisuuden takia; 27,8 % vastasi, että juttujen sisältöä on muutettu ulkopuolisen painostuksen jälkeen muista kuin journalistisista syistä; 13 % oli sitä mieltä, että juttuja on jätetty julkaisematta ulkopuolisen painostuksen jälkeen muista kuin journalistisista syistä; ja 18,5 % antoi jonkin muun vastauksen.
PunaMusta Media

Liiketoiminta

Konserniin kuuluu Pohjois-Karjalan maakuntalehti Karjalaista kustantava Sanomalehti Karjalainen Oy. PunaMusta Oy on vientiin ja kotimaisiin suurasiakkaisiin keskittyvä kirjapaino. Painopalveluja täydentää pakkaus- ja merkintätuotteita valmistava Paperityö Oy Helsingissä.
Paikallislehtiä julkaisevat tytäryhtiöt Keski-Karjalan Kustannus Oy, Lieksan Lehti Oy, Pogostan Sanomat Oy, Ylä-Karjala Oy, Pohjois-Karjalan Paikallislehdet Oy ja Karelia Viestintä Oy. Ne julkaisevat Karjalan Heiliä (Joensuu), Lieksan Lehteä, Outokummun Seutua, Parikkalan-Rautjärven Sanomia, Pielisjokiseutua, Pogostan Sanomia ja Ylä-Karjalaa.
Konsernin lehtitoimialaan kuuluu myös Pohjois-Karjalan Ilmoitusvalmistus Oy, joka valmistaa ilmoituksia konsernin lehtiin.
Sanomalehti Karjalainen on yksi Väli-Suomen Media Oy:n omistaja (25 prosenttia). Yhtiö julkaisee yhdessä Savon Sanomien, Keskisuomalaisen, Ilkan ja Pohjalaisen ja Etelä-Suomen Sanomien kanssa Sunnuntaisuomalaista, ja lehdillä on yhteinen Helsingin toimitus.
Pääosa yhtiön osakkeista on Laakkosen suvulla henkilökohtaisesti ja Laakkonen-yhtiöiden kautta.

Poliittiset sidonnaisuudet

Yritys tuki vuoden 2012 presidentinvaaleissa kokoomuksen Sauli Niinistön presidenttikampanjaa 10000 eurolla , keskustan Paavo Väyrysen presidenttikampanjaa 5000 eurolla ja SDP:n Paavo Lipposen kampanjaa 5000 eurolla
325 Media

Myynti

325 Median ensimmäinen kultalevy oli Younghearted -yhtyeen Hetkeksi -single. 325 Median ensimmäinen platinalevy oli Younghearted -yhtyeen Hetkeksi -single  (2016).
Lihakirves

Lihakirves on kookas veitsi, joita on muodoiltaan monenlaisia, mutta yleensä sen terä on muodoltaan nelikulmainen. Sitä käytetään keittiövälineenä lähinnä luun läpi leikkaamiseen.
Kiinalaista lihakirvestä, joka tunnetaan myös nimellä kiinalainen kokkiveitsi, käytetään useimmiten luuttoman lihan paloittelemiseen, vihannesten pilkontaan, paloitteluun tai hienontaan ja valkosipulin, sipulin tai inkiväärin litistämiseen sekä lastana valmiiden aineksien kuljettamiseen wokkiin. Vaikka kiinalainen lihakirves muistuttaa paljon teurastajan veistä, niin monet kiinalaiset lihakirveet ovat paljon ohuempia poikkileikkaukseltaan, ja ne on lähinnä tarkoitettu keittiöveitsiksi. Teurastustarkoituksiin ja luita sisältävien lihojen valmistamiseen kiinalaiset ovat kauan valmistaneet veitsiä, jotka on tarkoitettu hoitamaan samanlaisia tehtäviä kuin länsimainen lihakirves.
Krestonia

Krestonia (m.kreik. Κρηστωνία, Krēstōnia, myös Krestonike, Κρηστωνική, Krēstōnikē, lat. Crestonia) oli antiikin aikainen alue ja myöhempi Makedonian valtakunnan osa pohjoisessa Kreikassa.

Maantiede

Krestonia sijaitsi Mygdonian sekä nykyisin Chalkidikína tunnetun niemimaan pohjoispuolella. Sen koillispuolella sijaitsivat Sintike ja Odomantike, itäpuolella Bisaltia, lounaispuolella Bottiaia ja luoteispuolella Parorbelia. Alueen läpi virtasi Ekhedoros (nyk. Gallikós) -joki, jonka lähteet olivat myös alueella. Krestonian pääalue sijoittui tämän joen ja Strymon-joen väliselle alueelle.
Krestoniassa sijaitsi Krestonin (myös Krestone) kaupunki.

Historia

Krestoniaa asutti alun perin sille nimensä antanut krestonien heimo, jonka jäsenistä käytettiin etnonyymejä Krēstōnaios (Κρηστωναῖος) ja Krēstōniētēs (Κρηστωνιήτης). Alueen asukkaat olivat antiikin lähteiden mukaan pelasgilaista alkuperää.
Furioso

Furioso eli Furioso-North Star (unkariksi: Mezőhegyesi félvér) on unkarilainen hevosrotu, joka on risteytetty englantilaisista täysiverisistä. Rotu sai nimensä kantaisältään, Furioso-nimiseltä englantilaiselta. Ori saapui Mezőhegyesiin vuonna 1841. Se sai lähes sata orijälkeläistä. Toinen merkittävä periyttäjä oli täysiveriori North Star. Tämän orin veressä kulki norfolkinroadsteria, ja monet jälkeläiset olivat lahjakkaita ravureita. Alun perin molempien orien linjat pidettiin erillään, kunnes Furiososta tuli vallitseva ja ne yhdistyivät.
Furioso on nykyisin lahjakas yleisratsu, joka on hieman raskaampi kuin täysiveriset esivanhempansa. Rodun ihanne säkäkorkeus on 160 cm, ja väreinä sallitaan kaikki paitsi kirjavat. Rodulle ominaisia piirteitä ovat loivat lavat, vahva selkä ja jalat sekä hyvin muodostunut säkä.
Enstatiitti

Esiintyminen

Magnesiumpitoista enstatiittia on monissa syväkivissä, esimerkiksi dioriitissa ja gabrossa.
Sulkeumina sitä on myös pintakivissä eli basaltissa, andesiitissa ja dasiitissa. Maan vaipassa enstatiittia esiintyy peridotiitissa ja pyrokseniitissa. Enstatiittia on myös meteoriiteissa. Spektrien avulla sitä on arveltu löytyvän kehittyneiden tähtien ympäriltä ja planetaarisen sumun NGC 6302 ympäriltä.
Priluzjen piiri

Priluzjen piiri (ven. Прилузский район, Priluzski raion, komiksi Луздор район, Luzdor raion) on kunnallinen itsehallintoalue Komin tasavallassa Venäjällä. Vuonna 1929 perustetun piirin pinta-ala on 13 200 neliökilometriä. Asukkaita on 22 400 henkeä (vuonna 2009).
Priluzjen piiri sijaitsee Komin tasavallan eteläisimmässä osassa. Koillisessa se rajoittuu Sysolan ja idässä Koigorodokin piireihin, etelässä Kirovin alueeseen sekä lännessä ja pohjoisessa Arkangelin alueeseen. Pinta-alasta 87 % on metsää. Suurin joki on Luza. Eteläisin osa kuuluu Letkan vesistöön. Hyötykaivannaisia ovat savi, kalkkikivi, merkeli ja dolomiitti.
Piiriin kuuluu 16 maalaiskuntaa: Gurjevka, Letka, Loima, Mutnitsa, Nošul, Objatševo, Prokopjevka, Sludka, Spasporub, Tšerjomuhovka, Tšitajevo, Tšornyš, Vaimes, Verholuzje, Vuhtym ja Zanulje. Hallinnollinen keskus on Objatševon kylä, josta on 189 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Syktyvkariin. Asutuskeskuksia on yhteensä 90.
Seudun kantaväestöä ovat Luzan komit. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 59,9 % asukkaista on komeja, 35,1 % venäläisiä, 2,2 % ukrainalaisia ja 0,5 % valkovenäläisiä. Kylistä suurimpia ovat Objatševo (5 800 asukasta vuonna 2002) ja Letka (3 100).
Piirin kautta kulkee Kirovin ja Syktyvkarin välinen maantie. Talous perustuu metsävarojen hyödyntämiseen, lihan ja maidon tuotantoon sekä elintarviketeollisuuteen.
Metsiä hallinnoivat Priluzjen ja Letkan metsätilat. Puunhankintaa ja sahatavaran tuotantoa harjoittava Luzales-yhtiö työllistää noin 700 henkeä. Mondin Syktyvkarin tehtaan omistamalla Nošulin puunhankintayrityksellä on yli 300 työntekijää. Tranzit-yhtiö tuottaa korkealuokkaista lautatavaraa.
Maataloutta harjoittaa neljä maatalousyritystä, 59 yksityistilaa ja yli 9 000 henkilökohtaista aputaloutta. Južnoje-maatalousyrityksellä on oma meijeri ja lihanjalostamo. Muita työnantajia ovat Objatševon tielaitos, rakennustoimintaa harjoittava MAG-yhtiö, puhelin- ja sähkölaitokset sekä kunnallispalvelut.
Piirissä toimii metsäalan työntekijöitä valmistava Nošulin ammattikoulu, lasten musiikkikoulu, kuvataide- ja käsityökeskus, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Harrastajataideryhmistä merkittävimpiä ovat Objatševon kansanteatteri ja kansanlauluyhtye Maibyrjas.
Paikallislehtenä ilmestyy venäjänkielinen Znamja truda (”Työn lippu”).
Nélson Oliveira

Seurajoukkueura

Oliveira saapui Benfican junioriakatemiaan 15-vuotiaana Bragasta. Tammikuussa 2010 hän siirtyi kauden loppuun asti kestävällä lainasopimuksella Rio Aveen. 7. helmikuuta 2010 Oliveira pelasi ensimmäisen ammattilaisottelunsa sekä teki ensiesiintymisensä Primeira Ligassa Leixõesia vastaan.
Kaudeksi 2010–2011 Oliveira lainattiin Paços Ferreiraan. Hän onnistui maalinteossa heti ensimmäisessä ottelussaan 12. syyskuuta 2011 Marítimoa vastaan.
Kesällä 2011 hän palasi takaisin Benficaan ja teki ensiesiintymisensä joukkueessa 14. lokakuuta 2011 ottelussa Portimonensea vastaan. Kaudella 2012-2013 Oliveira pelasi jälleen lainalla. Hän iski espanjalaiselle RC Deportivo de La Coruñalle 30 ottelussa neljä maalia. Kaudeksi 2013-2014 Benfica lainasi Oliveiran Stade Rennais'hin.
Oliveira pelasi seuraavilla kausilla Englannissa kaksi kertaa lainasopimuksella. Ensin puoli vuotta Valioliigaa Swanseassa kauden 2015 loppuun ja kaudella 2015-2016 Mestaruussarjassa Nottinghamissa. Oliveira siirtyi nelivuotisella sopimuksella Norwichiin 30. elokuuta 2016.
Villa Koli

Arkkitehtuuri

Villa Koli on kaksikerroksinen hirsistä rakennettu huvila. Se edustaa jugendin jälkeen vallalla ollutta rationaalisempaa ja klassisempaa arkkitehtuuria. Villa Kolin päärakennus on tyypillinen 1910-luvun klassistisesta arkkitehtuurista vaikutteita saanut huvila.
Päärakennus on pohja on pääosin suorakaiteen mallinen, mutta perussymmetrian hajotavat toisella pitkällä sivulla oleva puolipyöreä lasikuisti ja vastakkaisella sivulla oleva avokuisti. Mansardikatto on molemmista päädyistään taitettu.
Museoviraston mukaan Villa Koli edustaa Helsingin länsipuolisen rannikon kesähuvilan rakennuskautta.

Historia

Arkkitehti Wivi Lönnin suunnitteleman rakennuksen tilasi professori ja arkkiatri Jaakko Karvonen. Lönn suunnitteli päärakennuksen vuonna 1915, ja se valmistui kesäksi 1917. Karvoset myivät vuonna 1928 huvilan johtaja E. E. Granbergille, joka puolestaan myi sen vuonna 1938 johtaja Yngvar Lundbergille. Lundbergit käyttivät sitä kesäisin yli neljänkymmenen vuoden ajan.
Villa Koli siirtyi vuonna 1982 rakennusliike YIT:n omistukseen. Se peruskorjattiin vuosina 1983–1984, ja autotallina käytetyn vajan tilalle rakennettiin uusi saunarakennus. Vanha suojeltu saunarakennus kunnostettiin vuonna 1998. YIT käyttää Villa Kolia edustus- ja koulutustilana.
Villa Koli suojeltiin vuonna 1985 rakennussuojelulain nojalla. Suojelumääräyksen mukaan rakennuksen ulkoasuun saa tehdä vain korjauksia, jotka tähtäävät nykyisen asun säilyttämiseen. Korjauksille pitää saada Museoviraston lupa.
Koneturvallisuus

Koneturvallisuus tarkoittaa koneen teknisiin rakentaisiin, toimintoihin ja varusteisiin sisältyviä ominaisuuksia, joilla suunnittelija ja valmistaja tekevät koneen soveltuvaksi tarkoitettuun käyttöön eikä se tällaisessa käytössä aiheuta tapaturman vaaraa eikä terveyden haittaa. Käyttöön sisältyy myös turvallisuus tilanteissa, joissa kone rikkoontuu ennakoitavalla tavalla. Euroopan unionin alueella koneturvallisuuslainsäädäntö perustuu konedirektiiviin. 
Koneiden turvallisuuden määrittämiseksi koneille tehdään suunniteluvaiheessa riskien arviointi, jonka perusteella määritetään koneen vaatimat turvallisuusjärjestelmät. Koneen vikaantumista voidaan arvioida vikapuun avulla.
Turvakriittinen järjestelmä (engl. safety-critical system) on järjestelmä, jonka toiminta- tai suunnitteluvirhe voi johtaa henkilövaaraan.
Stephen Thomas Erlewine

Stephen Thomas Erlewine (s. 18. kesäkuuta 1973) on AllMusicin toimittaja. Hän on kirjoittanut monien artistien elämäkertoja ja arvioinut monia äänityksiä allmusicille sekä toiminut freelancer-kirjoittajana. Hän on myös "Who Dat?" -yhtyeen keulahahmo ja kitaristi.
Erlewine on muusikko ja All Music Guiden perustaja Michael Erlewinen veljenpoika. Hän opiskeli Michiganin yliopistossa, jossa hän opiskeli englantia ja oli musiikki- ja taidetoimittajana koulun The Michigan Daily -lehdessä. Hän on osallistunut useiden kirjojen kirjoittamiseen, joita ovat muun muassa "All Music Guide to Rock: The Definitive Guide to Rock, Pop, and Soul" ja "All Music Guide to Hip-Hop: The Definitive Guide to Rap & Hip-Hop".
Hitti Buumi

Hitti Buumi on suomalainen vuosina 1993–1999 julkaistu kokoelmalevysarja. Levysarjan osia julkaistiin 14 kappaletta. Levysarjan osia julkaisivat levy-yhtiöt Sonet, EMI Finland ja BMG.
Kokoelmalevyt sisälsivät aikansa hittimusiikkia, muun muassa popmusiikkia ja elektronista tanssimusiikkia.

Hitti Buumi

LP-julkaisu ei sisällä kappaleita 12, 13, 17 ja 18.

Hitti Buumi 2

LP-julkaisu ei sisällä kappaleita 14, 15, 16 ja 17.

Hitti Buumi 3

LP-julkaisu ei sisällä kappaleita 8, 9, 17 ja 18.
Charles de Morny

Charles Auguste Louis Joseph de Morny (21. lokakuuta 1811 Pariisi – 10. maaliskuuta 1865) oli Ranskan keisari Napoleon III:n velipuoli ja merkittävä poliittinen vaikuttaja toisen keisarikunnan aikana.
Morny oli Louis Bonaparten vaimon Hortense de Beauharnaisin avioton poika. Hänen isänsä oli kreivi Charles Joseph de Flahaut, eräs Napoleonin adjutanteista. Hänet kasvatti hänen isoäitinsä kreivitär de Souza ja hän alkoi sittemmin käyttää keksittyä aatelisarvoa kreivi de Morny. Mornystä tuli 21-vuotiaana ratsuväkirykmentin aliluutnantti ja hän palveli pääasiassa Algeriassa. Vuonna 1837 hän pelasti kenraali Camille Alphonse Trézelin hengen Constantinen valtauksen yhteydessä. Sotilasura ei kuitenkaan kiinnostanut Mornya ja hän palasi Pariisiin, jossa perusti sokeritehtaan. Hän vaurastui pian keinottelulla ja valmistamalla sokeria sokerijuurikkaasta. Morny valittiin vuonna 1842 Clermont-Ferrandista Ranskan edustajainkamariin ja hän liittyi monarkistisiin konservatiiveihin, mutta ei saavuttanut merkittävää asemaa politiikassa ennen kuin hänen velipuolensa Louis-Napoleon Bonaparte valittiin vuonna 1848 toisen tasavallan presidentiksi.
Morny auttoi Bonapartea tämän 2. joulukuuta 1851 toteuttamassa vallankaappauksessa ja tuli samana päivänä Ranskan sisäministeriksi. Hän järjesti kansanäänestyksen, joka siunasi Bonaparten aseman Ranskan diktaattorina. Morny joutui eroamaan sisäministerin tehtävistä jo 22. tammikuuta 1852 kieltäydyttyään hyväksymästä lakia Orléansin suvun omaisuuden takavarikoimisesta. Hän pysyi kuitenkin keisariksi julistautuneen velipuolensa suosiossa ja sai 1852 nimityksen lainsäätäjäkunnan jäseneksi ja 1854 sen puheenjohtajaksi. Vuonna 1856 hänet lähetettiin Ranskan erikoislähettilääksi Venäjälle tsaari Aleksanteri II:n kruunajaisiin ja hän meni Pietarissa naimisiin ruhtinatar Sonja Trubetskajan kanssa. Morny palasi Ranskaan 1857 ja sai uudelleen nimityksen lainsäätäjäkunnan johtoon. Hän ryhtyi nyt aiemman vanhoillisuuden sijaan kannattamaan poliittisten vapauksien lisäämistä ja suositteli Napoleon III:lle yksinvallasta luopumista, koska ei uskonut sen olevan pidemmän päälle kestävä järjestelmä. Ajoittaisista erimielisyyksistä huolimatta Mornylla oli suuri vaikutusvalta keisariin ja hän sai vuonna 1862 herttuan arvon.
Viimeisinä vuosinaan Morny suuntasi aktiivisuutensa enemmän liiketoimiin ja muihin ajanvietteisiin kuin politiikkaan. Hän vaikutti myös siihen, että Ranska sekaantui 1860-luvulla Meksikon asioihin. Morny oli tehnyt Meksikon valtiota velkovan pankkiiri Jeckerin kanssa sopimuksen, jonka mukaan hän saisi 30 prosentin osuuden tämän saatavista, mikäli taivuttelisi keisari Napoleon III:n painostamaan Meksikoa maksamaan velkansa. Morny lienee vaikuttanut myös Napoleonin päätökseen lähettää Ranskan sotilasretkikunta Meksikoon.
Morny julkaisi näytelmiä salanimellä M. de St. Rémy, mutta ne eivät saavuttaneet hänen toivomaansa menestystä. Hän keräsi myös arvokkaan taidekokoelman, joka myytiin hänen kuoltuaan.