Kansanrintama

Kansanrintama osana Neuvostoliiton ulkopolitiikkaa Kominternissa

Kominternin kuudennessa kongressissa 1928 kannatettiin vielä kompromissitonta vallankumousta. Vielä Adolf Hitlerin tultua valtaan Saksassa 1933 uusi Josif Stalin neuvostoliittolais-saksalaisen hyökkäämättömyyssopimuksen uskoen, ettei kansallissosialistien valta Saksassa pysyisi.
Vuonna 1934 oli jo osoittautunut, että kansallissosialistinen valta jää Saksaan pysyvästi, minkä vuoksi Neuvostoliitto ryhtyi etsimään tukea muun muassa Ranskasta ilmavoimien avuksi peläten japanilaisten uhkaavan Neuvostoliiton Itä-Aasiaa Mantšuriasta.
Saksan muututtua Neuvostoliitolle ja kommunismille vähitellen uhaksi oli Kominternin muutettava politiikkansa läntisille demokratioille myönteiseksi.

Kansanrintaman synty Ranskassa

Ranskassa Croix de feu -puolueen kannatuksen kasvu sai kommunistit ja sosiaalidemokraatit 14. heinäkuuta 1935 yhteistyöhön. Marraskuussa 1935 Léon Blumin johdolla hän, Edouard Daladier, Maurice Thorez, Édouard Herriot, Daniel Mayer ja muut muodostivat kommunisti-, sosialisti- ja radikaalipuoluetta sitovan kansanrintaman. 
Toukokuussa 1936 kansanrintama voitti kansalliskokouksessa 40 lisäpaikkaa, yhteensä 376 paikkaa vaalikannatuksen noustessa 54 prosentista 57 prosenttiin. Sosiaalidemokraattien Léon Blumista tuli pääministeri 5. kesäkuuta 1936. 
Matigon sopimuksilla Ranskaan tuli 7. kesäkuuta 1936 työehtosopimusjärjestelmä. Kahden viikon vuosiloma vahvistettiin. Lakot ja palkankorotukset johtivat inflaatioon ja Ranskan frangi jouduttiin lopulta devalvoimaan. 40 tunnin työviikko vahvistettiin, Ranskan keskuspankki kansallistettiin samoin kuin myös puolustusvälineteollisuutta.
Saksan miehitettyä Reininmaan 7. maaliskuuta 1936 Versailles’n rauhansopimuksen ja Locarnon sopimuksen vastaisesti ja Ranskan epäonnistuttua sen estämisessä Belgia irtautui Ranskan kanssa solmimastaan puolustussopimuksesta ja julistautui puolueettomaksi.

Blum joutuu sitoutumaan puolueettomuuteen

Ison-Britannian Stanley Baldwin ja Anthony Eden vastustivat Espanjan tasavaltalaisen tukemista, samoin myös Ranskassa radikaalipuolueen edustajat Blumin hallituksessa. Näkyvä tuki Espanjan tasavallalle olisi johtanut hallituksen hajoamiseen radikaalien vetäessä tukensa pois kansanrintamalta. Ranska sitoutui Kansainliiton jäsenten piiristä koottuun Puuttumattomuuskomiteaan toivoen sen rajoittavan myös Italian ja Saksan toimia Espanjan tasavallan kaatamiseksi kapinallisia tukemalla.
Kommunistit protestoivat Blumin politiikkaa vastaan. Blumin hallitus joutui eroamaan 22. kesäkuuta 1937. Oppositiossa Blum kannatti edelleen puuttumattomuuspolitiikkaa. Tultuaan uudelleen pääministeriksi 13. maaliskuuta 1938 Blum kannattikin tukea Espanjan tasavallalle. Tätä vastustivat kuitenkin lehdistö sekä oikeisto- ja keskustapoliitikot Philippe Pétain ja Maurice Gamelin. Blumin II hallitus joutui eroamaan jo 10. huhtikuuta 1938. Uudeksi pääministeriksi tuli Édouard Daladier.

Unidad Popular

Yksi kuuluisimmista toisen maailmansodan jälkeisistä kansanrintamista oli Chilen presidentiksi Salvador Allenden valinnut kansanrintama 1973. Kansanrintamakausi päättyi presidentin murhaan presidentinpalatsissa Chilen ilmavoimien pommitettua Chilen hallituksen rakennuksia ja sitä seuranneeseen Yhdysvaltain tukemaan kenraali Augusto Pinochetin johtaman oikeiston vallankaappaukseen 11. syyskuuta 1973.