google/wiki40b huggingface dataset:
Jari Niinimäki

Jari Niinimäki (s. 1. joulukuuta 1957) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Hyökkääjänä pelannut Niinimäki edusti urallaan Tampereen Pallo-Veikkoja 1976–1977 ja Tampereen Ilvestä 1978–1989. Lisäksi hän pelasi Ruotsissa Allsvenskanissa AIK:ssa kaudella 1986. Hän voitti Ilveksessä Suomen mestaruuden 1983 ja Suomen Cupin 1979. Kaikkiaan Niinimäki pelasi 11 kauden aikana 221 pääsarjatason ottelua, joissa hän teki 90 maalia. Hän voitti mestaruussarjan maalikuninkuuden 1986 ja on kaikkien aikojen maalintekijätilastossa sijalla 28.
Niinimäki pelasi maajoukkueessa vuosina 1986–1987 yhdeksän maaottelua, joissa hän teki kaksi maalia.
Niinimäen poika on jääkiekkoilija Jesse Niinimäki.
Bill Orton

William "Bill" Orton (22. syyskuuta 1948 – 18. huhtikuuta 2009) oli yhdysvaltalainen demokraattisen puolueen poliitikko. Hän istui Yhdysvaltain edustajainhuoneen jäsenenä Utah'n kolmannesta vaalipiiristä vuosina 1991–1997. Hän oli varsinaiselta ammatiltaan lakimies ja uskoltaan mormoni.
Orton kuoli 60-vuotiaana liikenneonnettomuudessa saamiinsa vammoihin.
Jan Ø. Jørgensen

Ura

Vuoden 2015 MM-kilpailuista Jakartasta Jørgensen saavutti pronssia kaksinpelistä. Jørgensen on saavuttanut EM-kilpailuiden kaksinpelistä kultaa vuodelta 2014, hopeaa vuodelta 2010 sekä pronssia vuosilta 2008 ja 2012. Sekajoukkueiden EM-kilpailuista Jørgensen on saavuttanut kolme kultaa ja yhden hopean. Hän oli mukana myös vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän oli yhdeksäs.
Jørgensen on saavuttanut urallaan kuusi turnausvoittoa, jos EM-kulta lasketaan mukaan. Hän on voittanut kerran mm. Saksan ja Ranskan avoimet.
Steven Holl

Steven Holl (s. 9. joulukuuta 1947 Bremerton, Washington) on yhdysvaltalainen arkkitehti. Hänen tunnetuimmat työnsä Suomessa ovat Helsingissä sijaitseva nykytaiteen museo Kiasma sekä Taivallahden kasarmien täydennysasuinrakennus. 
Holl valmistui Washingtonin yliopistosta 1970, perusti toimiston New Yorkiin 1976 ja on opettanut Columbian yliopistossa vuodesta 1981. Time-aikakauslehti valitsi Hollin Yhdysvaltain parhaaksi arkkitehdiksi vuonna 2001.
Afrikanvaris

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 45 senttiä, siipien kärkiväli 98–110 senttiä ja paino 400–570 grammaa. Hieman varista suurempi ja rotevampi. Nokka, pyrstö ja siivet pidemmät kuin variksen. Höyhenpuku muuten musta mutta rinta, kupeet ja kaularengas valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä, koiras on hiukan kookkaampi. Nuori lintu on höyhenpuvultaan vanhan kaltainen. Tavallisin ääni on mustavarismainen raakkuna.

Esiintyminen

Paikkalintu lähes koko Saharan eteläpuolisessa Afrikassa sekä Madagaskarilla, Komoreilla ja Aldabran saariryhmässä Intian valtamerellä. Afrikanvariksen esiintymisalue on kooltaan 19 miljoonaa neliökilometriä ja lajin kanta on elinvoimainen.
Jotkut tutkijat pitävät Itä-Afrikassa esiintyvää arokorpin alalajia Corvus ruficollis edithae afrikanvarisen alalajina.

Elinympäristö

Harvapuustoiset ja aukkoiset metsät, ihmisasutuksen seurana kylissä ja maaseudulla.

Lisääntyminen

Pesä on tavallisesti järeässä erillään kasvavassa puussa tai puhelinpylvään poikkipienalla. Pesintä tapahtuu syys-marraskuussa. Munia on 4-5 ja naaras hautoo niitä 18-19 päivää. Poikasia hoitavat molemmat puolisot. Poikaset ovat lentokykyisiä 6-viikkoisina.

Ravinto

Kaikkiruokainen kuten varis. Syö maassa eläviä selkärangattomia, pikkunisäkkäitä, linnunpoikasia ja -munia, viljaa, raatoja, teurasjätteitä jne.
Kalkkituhatjalkainen

Koko ja ulkonäkö

Melko pienikokoinen tuhatjalkainen. Koiraan pituus on 16–18 mm ja leveys 1,4–1,6 mm, kun naaraat voivat saavuttaa 20 mm pituuden ja 1,9–2,1 mm leveyden. Ruumis on muodostuu koiraalla 42–44 ja naaraalla 43–45 jaokkeesta. Väriltään eläin on selkäpuolelta harmaanruskea ja väri vaalenee kyljillä vatsapuolta kohti, mutta satunnaisesti tavataan myös tummempia yksilöitä. Lisäksi keskellä selkää on tumma pitkittäisviiru ja kyljissä näkyy tummien rauhasten muodostama pisterivi. Raajapareja on koiraalla 73–79 ja naaraalla 75–83 kappaletta. Tarkka lajinmääritys vaatii etummaisten raajaparien ja takaruumiin kärkiosan yksityiskohtien tarkastelua.

Levinneisyys

Kalkkituhatjalkaista tavataan itäisessä Keski-Euroopassa, Tanskassa sekä aivan eteläisimmässä Ruotsissa. Suomessa lajilla on ainoastaan yksi tunnettu esiintymispaikka entisessä kalkkilouhoksessa Kemiönsaaressa.

Elinympäristö ja elintavat

Kalkkituhatjalkaisen tyypillinen elinympäristö on kostea- tai jopa märkäpohjainen lehtimetsä, usein lammen tai suon reunalla. Joskus sitä tavataan kuitenkin myös kuivemmilla metsänreunoilla. Yleensä laji vaikuttaa välttelevän kulttuuriympäristöjä. Eläimet viihtyvät karikkeen joukossa tai lahojen kantojen alla.
Viimeinen valhe

Tuotanto

Viimeisen valheen tuotanto alkoi vuonna 1949. Kuvaukset alkoivat 3. huhtikuuta 1950 ja päättyivät 23. toukokuuta 1950. Elokuvaa kuvattiin nimellä The Lady of the House.
George Kellyn näytelmän Craig's Wife pohjalta on sovitettu kolme elokuvaversiota, joista Viimeinen valhe on kolmas. Ensimmäinen elokuva on mykkäelokuva Craig's Wife vuodelta 1928, jonka ohjasi William C. DeMille ja Harriet Craigin roolissa on Irene Rich. Toinen on Craig's Wife vuodelta 1936, jonka ohjasi Dorothy Arzner. Vuoden 1936 elokuvaversiossa Harriet Craigia näyttelee Rosalind Russell. Alkuperäisessä Broadway-näytelmässä vuonna 1925 Harriet Craigia näytteli Chrystal Herne. Alkuperäinen näytelmä sai ensi-iltansa 12. lokakuuta 1925 Morosco Theaterissa. Näytelmää esitettiin 360 näytöstä.

Julkaisu ja vastaanotto

Viimeinen valhe sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa 2. marraskuuta vuonna 1950 New Yorkissa. Suomessa elokuva julkaistiin 6. huhtikuuta vuonna 1951.
Viimeinen valhe sai hyvän vastaanoton kriitikoilta. Varietyn ja New York Herald Tribunen kriitikot kehuivat Joan Crawfordin roolisuoritusta.
Viimeinen valhe on julkaistu VHS:lle ja DVD:lle.
Kauhaselkä (Virrat)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 56 hehtaaria, se on 3,1 kilometriä pitkä ja 1,2 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 2,4 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0024 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 4,3 metriä ja suurin syvyys on 19,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 8,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Uurasjärven alueeseen (35.481) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,6 metriä mpy.
Lucio Silla

Oopperan synty

Lokakuun lopulla 1772 Mozart lähti isänsä kanssa heidän kolmannelle ja viimeiselle Italian matkalleen. Matkan tarkoituksena oli saada Mozartille pysyvä virka Italiasta jostain ruhtinashovista. Virkaa ei tuoltakaan matkalta saatu, mutta Milanon herttuan hoviteatterissa sai 26. joulukuuta 1772 ensi-iltansa herttua Ferdinandille ja hänen puolisolleen, Modenan prinsessa Maria Ricciardia Beatrice d'Estelle omistettu Lucio Silla.

Synopsis

Karkotettu senaattori Cecilio palaa salaa Roomaan tavatakseen rakastettunsa, diktaattori Sillan himoitseman Giunian.
Murha– ja lemmenjuonien ja Sillan tyrannimaisten elkeiden lomassa Cecilio kamppailee rakkaudestaan. Suurten vaarojen jälkeen Cecilio ja Giunia saavat lopulta toisensa.
Maurizio Domizzi

Maurizio Domizzi (s. 28. kesäkuuta 1980 Rooma, Italia), on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edusti italialaista Udinesea vuosina 2008–2016 ja siirtyi sitten Venezian joukkueeseen.
Domizzi on edustanut ammattilaisurallaan myös Laziota (1997–2001), Livornoa (1998–2000, yhteisomistuksessa Lazion kanssa), Milania (2001–2002), Modenaa (lainalla Milanista 2001–2002, lainalla Sampdoriasta 2004), Sampdoriaa (2002–2006), Bresciaa (lainalla Sampdoriasta 2004–2005), Ascolia (lainalla Sampdoriasta 2005–2006) ja Napolia (2006–2008). Hän on pelannut Italian alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa.
Iljušin Il-76

Konetyypin kehitys ja tuotanto

Il-76 suunniteltiin korvaamaan Antonov An-12. Vuonna 1967 määriteltiin vaatimukset mitkä koneen tulisi täyttää. Tärkeimmiksi ominaisuuksiksi katsottiin 40 tonnin hyötykuorma ja yli 5000 kilometrin toimintamatka. Toiminta huonoilta kentiltä ja haastavissa ilmasto-olosuhteissa oli myös tärkeä suunnitteluperuste.  Ensilentonsa Il-76 lensi maaliskuussa 1971.
Koneiden valmistus aloitettiin 1971 Taškentin ilmailutuotantoyhtymässä Uzbekistanin neuvostotasavallan pääkaupungissa Taškentissa. Myöhemmin tuotanto siirrettiin Venäjälle Uljanovskiin. Noin 860 perusversiota valmistettiin vuoteen 1990 mennessä. Myöhemmin kehitettyä modernisoituja versiota (MF ja TF) ei valmistettu kovinkaan paljoa johtuen lähinnä Venäjän Ilmavoimien huonosta rahoituksesta 90-luvulla. Il-76MF prototyyppi lensi ensimmäisen kerran 1. elokuuta 1995. Koko tuotanto lopetettiin ennen 90-luvun loppua.

Jatkokehitelmät

Vuodesta 2004 eteenpäin on siviilikäytössä olevia yksilöitä modernisoitu Il-76TD-90VD versioiksi. Merkittävin uudistus on uudemmat PS-90 moottorit. Uudet moottorit mahdollistavat koneiden operoinnin, vaikka Euroopan melusäädökset ovat huomattavasti kiristyneet.
Vuonna 2010 julkistettiin uuden modernisoidun version kehittämisestä ja uuden tuotantolinjan avaamisesta Ulyanovskiin Venäjälle. 2013 Venäjän sotilastmateriaalin vientitoimisto ilmoitti, että Kiinan on tilannut 12 kappaletta uusia Il-76MD koneita. 29. huhtikuuta 2015 kerrottiin, että Venäjän Ilmavoimat ovat vastaanottaneet ensimmäisen uuden Il-76MD-90A mallisen koneen Ulyanoskin Aviastar-SP tuotantolaitokselta. Luovutettu kone on ensimmäinen 2012 tilatusta 39 koneen sarjasta.
Koneesta on kehitetty lukuisia erilaisia erikoisversioita: Ilmatankkaukseen, vesipommittajaksi, Mainstay AEW&C (vrt. AWACS), Arktisten alueiden tukikone ja monia yksittäisiä kapean sektorin erikoistehtäväkoneita.
Valopaikannin

Valopaikannin eli geolokaattori (engl. light level geolocator) on pieni elektroninen laite, joka on kehitetty muuttolintujen muuttomatkan seuraamiseen auringon nousujen ja laskujen avulla. Sen avulla seurataan sellaisten lintujen muuttomatkoja, joille GPS-paikantimet ovat liian raskaita tai joista ei tule rengastamalla havaintoja kovin paljon.

Valopaikantimen toiminta

Valopaikannin yksinkertaisimmillaan koostuu valoanturista, muistipiiristä, nappiparistosta ja kellosta, edellä mainittujen lisäksi siinä saattaa olla mukana lämpötila-, kosteus- ja johtavuusanturi. Laitteiden paino on pienimmillään 0,3 grammaa, mutta niitä on myös painavampia isommille linnuille. Niiden akun kesto on 0,5–5 vuotta. Siinä ei ole lähetintä, joka lähettäisi kerätyn datan, ja sen vuoksi se on sopivin linnuille, jotka palaavat samoille paikoille vuosittain.
Valopaikannin mittaa valoa ja se tallentaa valon määrää tietyin ajoin. Valon määrästä selvitetään auringon nousu- ja laskuajat, joista voidaan päätellä keskipäivä. Laitteen kello on Greenwichin keskiajassa, ja sen sekä laitteen keskipäivän erotuksesta voidaan päätellä pituuspiiri, päivän pituudesta taas saadaan leveyspiiri. Laitteen tarkkuus ei ole niin hyvä kuin GPS-paikannuksen, mutta sillä päästään noin 50–200 kilometrin tarkkuuteen.
Valopaikannin kiinnitetään lintuun joko selkään erilaisilla joustavasta materiaalista, esimerkiksi silikonikumista, tehdyillä valjailla tai muovisella renkaalla jalkaan, ja rengas voidaan lukita tipalla pikaliimaa jottei se lähde irti. Valoanturin pitää jäädä esille niin etteivät esimerkisi höyhenet estä valon pääsyä anturiin.

Valopaikantimen käyttökohteet

Valopaikantimella on Suomessa tutkittu ainakin vesipääskyn (Phalaropus lobatus) muuttomatkaa, josta ei ennen ole ollut tarkkaa tietoa. Lintujen kaakkomuuton tutkimisessa sitä on käytetty lintujen keskeisten talvehtimisalueiden kartoittamiseen Aasiassa sekä muuttoreittien selvittämiseen, jotta voitaisiin suojella pysähdys- ja levähdysalueita. Vesipääskyn lisäksi on pikkutyllin (Charadrius dubius), punavarpusen (Erythrina erythrina), viitakerttusen (Acrocephalus dumetorum), pikkusirkun (Schoeniclus pusillus) ja pohjansirkun (Schoeniclus rusticus) muuttomatkoja kaakkoon seurattu valopaikantimella.

Historia

Valopaikantimen kehittämisessä ovat olleet uranuurtajina insinööri Vsevolod Afanasyev ja British Antarctic Surveyn tutkijat, jotka kehittivät ensimmäiset laitteet vuonna 1990 jättiläisalbatrossin (Diomedea exulans) seuraamiseen ja tutkimiseen. Vaikka se ei ole napa-alueiden lähellä kovin luotettava laite niin sielläkin voidaan hämärän perusteella arvioida sijaintia. Valopaikantimessa on sen rajoitteisuuksista huolimatta hyvinä puolina sen keveys ja pitkäikäisyys. Se on myös esimerkiksi GPS-paikanninta edullisempi valmistaa.
Suomen Radioyhdistys

Suomen Radioyhdistys r.y. (ruots. Finlands Radioförening r.f.) oli Helsingissä vuonna 1923 perustettu yksityinen yhdistys, joka perustettiin ajamaan radion kuulijoiden etuja. Yhdistys myös välitti kuuntelulupia jäsenilleen.
Suomen Radioyhdistys perusti yhdessä Maataloustuottajain Keskusliiton, Suojeluskuntain Yliesikunnan, Maatalousseurojen Keskusliiton, Finlands Svenska Andelsförbundin, Työväen Kustannusliikkeiden Liiton, Suomen Sanomalehdenkustantajain Liiton ja Suomen Sanomalehtimiesten Liiton kanssa O.Y. Suomen Yleisradion (ruots. A.B. Finlands Rundradio) omistaen sen vuoteen 1934 asti, jolloin voimaan tulleen radiolain myötä Yleisradiosta tuli 90 prosenttisesti valtionyhtiö ja monopoli.
Rein–Main

Rein-Main on usean metropolialueen muodostama konurbaatio Hessenin osavaltiossa ja Hesseniä rajaavissa Baijerin ja Rheinland-Pfalzin osavaltioissa, Saksassa.  Alueella asuu 6 miljoonaa ihmistä. Rein-Mainin suurkaupunkialue on yksi Euroopan vahvimmista talousalueista.
Kleopatra Selene

Kleopatra Selene (s. 40 eaa. – ?) oli Egyptin kuningatar Kleopatra VII:n ja roomalaisen triumviri Marcus Antoniuksen tytär sekä Mauretanian kuningatar. Hänen kaksosveljensä oli Aleksanteri Helios ja pikkuveljensä Ptolemaios Filadelfos. Lisänimi 'Selene' tarkoittaa Kuuta. Kun Kleopatra ja Antonius kuolivat 30 eaa., kymmenvuotias Selene vietiin Roomaan veljensä kanssa Rooman hallitsijan Octavianuksen siskon, Antoniuksen entisen vaimon Octavian hoiviin. Selene meni naimisiin Mauretanian kuninkaan Juba II:n kanssa ja sai ainakin yhden lapsen, nimeltään Ptolemaios Philadelphus. Selene hallitsi Mauretaniaa ilmeisesti tasavertaisena miehensä rinnalla.
Tvååker

Toponymia

Kansanetymologian mukaan paikannimi olisi peräisin siitä, että kylässä olisi ollut "kaksi niittyä" (ruots. "två åkrar"), yksi kirkon kummallakin puolen. Ruotsalainen paikannimisanakirja Svenskt Ortnamnslexikon vuodelta 2003 sen sijaan antaa nimelle toisen selityksen: Ensimmäinen tunnettu maininta kylän nimestä on vuodelta 1198 muodossa Toaker; nimen alkuosa to on paikallinen murresana, joka tarkoittaa pellavaa. Näin nimen merkitys saattaa olla myös "Pellavaniitty".

Julkinen liikenne

Tvååkerin kautta ajavat Varbergin ja Falkenbergin väliä liikennöivät bussilinjat 652 ja 653.

Koulutus

Tvååkerissa on Bosgårdsskolanin peruskoulun ja Munkagårdsgymnasietin lukiokoulun lisäksi kirjasto ja urheiluhalli.

Urheilu

Jalkapallossa Tvååkeria edustaa kilpasarjoissa vuonna 1920 perustettu Tvååkers IF sekä miesten että naisten joukkueilla, lentopallossa vuonna 1975 perustettu Tandem Volley-75 ja salibandyssa vuonna 1986 perustettu Tvååkers IBK, joka on parhaimmillaan pelannut 1990-luvulla ensimmäisessä divisioonassa.
Helena Vatanen

Helena Vatanen (o.s. Immonen; 28. joulukuuta 1871 Eno – 16. huhtikuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen kansanedustaja 1911–1914.
Helena Immosen äiti oli loinen Anna Maria Immonen. Hän avioitui mäkitupalaisen Heikki Vatasen kanssa 1893 ja asui tämän kanssa Enossa 1893–1922.
Helena Vatanen valittiin Suomen sosialidemokraattisen puolueen edustajaksi Kuopion läänin itäisestä vaalipiiristä eduskuntavaaleissa 1911. Hän toimi eduskunnan rautatievaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa.
Serapion-veljet

Serapion-veljet (ven. Серапио́новы бра́тья, Serapionovy bratja) oli nuorten venäläisten kirjailijoiden yhteenliittymä 1920-luvulla Pietarissa ja Leningradissa.
Saksalaisen romantikon E. T. A. Hoffmannin teoksesta nimensä ottanut ryhmä sai alkunsa Vsemirnaja literatura -kustantamon ja Pietarin Taiteiden talon yhteyteen vuonna 1919 perustetusta kääntäjäkurssista ja kirjallisuusstudiosta. Sen ensimmäinen kokoontuminen pidettiin vuoden 1921 alussa. Serapion-veljiin kuuluivat Lev Lunts, Nikolai Nikitin, Mihail Slonimski, Ilja Gruzdev, Konstantin Fedin, Vsevolod Ivanov, Mihail Zoštšenko, Veniamin Kaverin, Jelizaveta Polonskaja ja Nikolai Tihonov sekä joukko ”ulkojäseniä”. Sen toimintaa ohjasivat muun muassa Maksim Gorki ja Viktor Šklovski.
Serapion-veljet julistivat tavoitteekseen uusien kirjallisten ilmaisukeinojen löytämisen, mutta käytännössä he olivat lähinnä ystäväpiiri, jonka jäsenten tuotanto kehittyi eri suuntiin. Heitä yhdisti ajatus luomistyön vapaudesta sekä pyrkimys pysyttäytyä päivänpolitiikan ulkopuolella. Ryhmä julkaisi vain yhden yhteisen kokoelmateoksen Serapionovy bratja vuonna 1922. Sen johtajana pyrki toimimaan ohjelma-artikkelillaan Potšemu my Serapionovy bratja (”Miksi olemme Serapion-veljiä”) esiintynyt Lev Lunts.
Neuvostoviranomaisten taholta Serapion-veljet nähtiin kaunokirjallisuuden myötäilijöinä, joiden toimintaa pyrittiin aluksi sietämään. 1920-luvun puolivälin jälkeen se alkoi herättää yhä voimakkaampaa arvostelua. Ryhmän kokoontumiset jatkuivat vuoteen 1929 saakka. Myöhemmin muun muassa Zoštšenko, Slonimski ja Tihonov joutuivat kärsimään sen jäsenyydestä. Veniamin Kaverin teki Serapion-veljien perintöä uudelleen tunnetuksi 1960-luvulta lähtien.
Ultimatium

Historia

Ultimatium sai alkunsa biisintekijä-kosketinsoittaja Matti Pulkkisen sooloprojektista vuonna 2001. Pulkkinen teki soolo-demon, joka sai nimekseen Call of the Twilight. Palattuaan armeijasta, vuonna 2002, Pulkkinen teki toisen demon nimeltään End of Darkness. Demolla lauloi mm. Jarkko Ahola. Demo sai kohtalaisesti suosiota. Kun vuonna 2003 Harri Niskanen ja Tuomo Juntunen liittyvät bändiin kävi selväksi että Pulkkisen sooloprojektista oli syntynyt bändi. Samana vuonna kolmannen demon, Follow the Starin jälkeen, Ultimatium solmi levytyssopimuksen Mastervox Recordsin kanssa.
Ultimatium julkaisi Mastervox Recordsin kautta ensimmäisen albuminsa New Dawn:in vuonna 2004. Bändi kutsuttiin soittamaan tuoreen olympiamitalistin Marko Kemppaisen kotiinpaluu juhliin. Seuraavan albumin työstö oli jo käynnissä. Uuden levyn piti ilmestyä 2006 mutta monien viivytysten jälkeen Ultimatiumin toinen albumi Hwainoo näki päivän valon lopulta vasta vuonna 2008. Japanilainen Soundholic records levyhtiö kiinnostui albumista ja albumi julkaistiin myös Japanissa. Japanin kautta levy löysi tiensä muuallekin maailmaan ja levy sai hyvän vastaanoton. Vuoden lopulla bändi alkoi työstämään kolmatta albumiaan.
Vuonna 2009 Ultimatium ajautui erimielisyyksiin Mastervox Recordsin kanssa. Ultimatium vaihtoi lopulta levy-yhtiötä italialaiselle Underground Symphonylle ja julkaisi kolmannen albuminsa Vis Vires Infinitus vuonna 2015.
Codex Gigas

Codex Gigas, josta käytetään joskus myös nimeä Paholaisen Raamattu, on keskiaikainen latinankielinen käsikirjoitus, joka sisältää samojen kansien välissä Raamatun sekä mm. historiaa, yleistiedettä ja lääketiedettä käsitteleviä teoksia. Codex Gigas nimitys tulee kirjan valtavasta koosta. Kirjan sivut ovat 89 cm pitkiä ja 49 cm leveitä ja se koostuu 310 pergamentista.
Codex Gigas on todennäköisesti suurikokoisin keskiaikainen latinankielinen kirja, joka on säilynyt. Yksi kirjuri on kirjoittanut koko käsikirjoituksen. Legendan mukaan koko käsikirjoitus valmistui Paholaisen avustuksella vain yhdessä yössä ja tämän vuoksi kirjuri piirsi yhdelle sivulle koko sivun kokoisen Paholaisen kuvan. Tästä tulee myös kirjasta käytetty nimitys Paholaisen Raamattu. Kirjaa pidettiin keskiajalla yhtenä maailman ihmeistä.
Käsikirjoitus on alun perin kirjoitettu Böömissä, nykyisen Tšekin alueella 1200-luvun alussa, mutta vuonna 1649, ruotsalaiset toivat sen Prahasta sotasaaliina Tukholmaan, jossa sitä nykyään säilytetään Ruotsin kuninkaallisessa kirjastossa.

Historia

Koodeksin kirjoitusajankohta ja -paikka on ajoitettu Böömiin vuosien 1204 ja 1230 välille koodeksiin merkittyjen nimien perusteella. Koodeksin ensimmäiselle sivulle tehtyjen merkintöjen perusteella ensimmäinen tunnettu omistaja, Podlažicen benediktiiniläisluostari, joka sijaitsi nykyisen Tšekin Chrastin kaupungin alueella, panttasi kirjan rahavaikeuksissaan Sedlecin sisterssiläisluostarille vuonna 1295. Alkuperäistä kirjoittajaa ei tunneta, mutta on epätodennäköistä, että näin suurta teosta olisi pystytty tekemään pienessä ja köyhässä Podlažicen luostarissa.
Seuraavina vuosisatoina koodeksin omistivat eri luostarit Tšekin alueella, kunnes okkultismista kiinnostunut Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari Rudolf II lainasi ja jätti palauttamatta sen 1594.
Vuonna 1649, kolmikymmenenvuotisen sodan aikana, ruotsalaiset veivät koodeksin sotasaaliina Tukholmaan, jossa sitä säilytettiin Tukholman linnassa vuoden 1697 linnapaloon saakka. Koodeksi vaurioitui linnapalon aikana. Tarinan mukaan koodeksi pelastettiin heittämällä se ulos ikkunasta. Nykyään koodeksia säilytetään Ruotsin kuninkaallisessa kirjastossa, Tukholmassa.

Legenda

Legenda Podlažicen luostarin munkista, joka syntiensä takia aiottiin sulkea umpeen muurattuun huoneeseen, on esiintynyt jo keskiajalla. Munkki yritti saada syntinsä sovitetuksi lupaamalla kirjoittaa maailman suurimman kirjan yhden yön aikana. Huomatessaan tämän mahdottomaksi, munkki pyysi apua Paholaiselta. Paholainen auttoi häntä ja sai tästä hyvästä myös kuvansa kirjaan. Munkki pelastui umpeenmuuraustuomiolta, mutta menetti mielenrauhansa sekä sielunsa Paholaiselle. Myöhemmin munkki kuoli, kun hän Neitsyt Marian avulla irtisanoi sopimuksensa Paholaisen kanssa.
Lakalaiva

Nimen etymologia

Lakalaiva on paikannimenä todennäköisesti peräisin keskiajalta saakka. Kyseessä on ainutlaatuinen nimi koko Suomen paikannimistössä. Isojaon aikana 1700-luvulla se on ollut alueella sijainneiden Otavalan, Nekalan, Finnin, Skraatarlan, Penttilän ja Hallilan talojen ulkoniittyjen nimenä. Nimen alkuperäksi on arveltu länsimurteiden sanaa lakka, laka ’ulkorakennuksesta ulkoneva katos, leveä räystäs’ ja niittyä merkitsevää vanhaa sanaa lauka, lauva. Vuoden 1540 maakirjassa esiintyy talonnimi Lauvala Kangasalan Herttualan kylässä. Satakunnasta tunnetaan biotyyppi laukama 'niitty metsän keskellä', mikä merkitys sopii erittäin hyvin isonjaon karttojen Lakalaivaan. Koska Lakalaivan nimestä ei tamperelaisessa nimiperinteessä esiinny samanlaisia kansanselityksiä kuin esimerkiksi Ristinarkun nimestä, ”lauva” on todennäköisesti muuttunut ”laivaksi” asiantuntemattoman kirjurin käsissä tai kansan suussa, jos sanan oikeaa merkitystä ei enää ole ymmärretty. Koska Lakalaivan niityt olivat ulkoniittyjä, on siellä todennäköisesti ollut lato. Heinänkorjuussa tarvittavia työvälineitä on säilytetty ladon kylkiäisessä eli lakassa, ja näin niityn nimi on täsmentynyt muotoon *Lakalauva, jolla tarkoitetaan niittyä (lauvaa), jossa on ollut lakallinen lato. Voidaan päätellä, että Lakalaivan alkuperäinen nimi on ollut *Laka(ladon)lauva, josta nimi on lopulta kirjurinjohdoksen tai kansanjohdoksen myötä saanut nykyisen muotonsa.
Maitohai

Kuvaus

Maitohailla on tyypillinen harmaa väritys ja valkoinen väritys alla. Uros voi kasvaa noin 63-71 senttimetrin pituiseksi ja naaraat voivat kasvaa noin 62-74 senttimetrin pituiseksi. Sen paino on noin 5 kilogrammaa. Maitohain raportoitu ikä on noin kahdeksan vuotta. Niillä on pyöristäytynyt kuono ja suuret silmät. Se on suosittu kaupallisessa kalastuksessa. Huolimatta siitä, että se elää matalikoilla, sitä pidetään ihmisille vaarattomana sen koon ja hampaiden vuoksi.

Ravinto

Maitohain ravintoon kuuluvat pienet pohjakalat sekä äyriäiset ja muut selkärangattomat. Ne käyttävät sähköaistia löytääkseen saaliinsa.

Elinalue

Maitohaita ollaan tavattu Atlantin itäosissa, Madeiralta, Mauritanian eteläpuolelta aina Angolaan asti. Tätä haita ollaan myös raportoitu aina Tarantonlahdella, Länsi-Tyynenmerellä, Punaisella merellä ja Itä-Afrikan rannikolla, Indonesiassa, Pohjois-Japanissa ja Etelä-Australiassa.

Elinympäristö

Maitohaita esiintyy hiekkarantojen läheisyydessä. Niitä ollaan löydetty aina 200 metrin syvyydestä. Sitä ollaan tavattu myös  makeissa vesistöissä muun muassa Kambodžassa.