Aleksanteri Karpin

Aleksanteri Karpin (24. syyskuuta 1883 Suojärvi – 13. lokakuuta 1969 Helsinki) oli suomalainen ortodoksipappi ja ensimmäinen karjalainen piispa. Hän toimi Suomen ortodoksisen kirkon piispana vuosina 1935–1969 ensin Viipurissa ja sittemmin Helsingissä. Karpin kirjoitti myös kirjoja ja artikkeleita ortodoksisesta uskosta.

Elämä

Ennen sotia Aleksanteri oli Suojärvellä Annantehtaan seurakunnan kirkkoherrana. Tässä tehtävässä hän teki merkittävän työn estäessään hajaannusta, kun pieni mutta äänekäs vähemmistö olisi halunnut seurakunnan pysyvän vanhassa ajanlaskussa: kirkkoherra otti tiukan kannan, että kirkolliskokous oli määrännyt siirtymään uuteen ajanlaskuun ja näin oli myös seurakunnan enemmistön tahto. Hän oli niin taitava sovittelija ja hänen arvovaltansa ratkaiseva, että nurisijat alistuivat. Vuosina 1933–1935 hän toimi Sortavalan pappisseminaarin opettajana. Hän jäi leskeksi vuonna 1930. Hän toi tässä yhteydessä esiin muista poikkeavan kantansa, että puolison sairauden ja kuoleman johdosta tämän viimeisten hetkien jakaminen olisi pätevä syy olla poissa kirkolliskokouksen istunnosta.
Opettajanura päättyi, kun hänet valittiin Viipurin piispaksi. Tasavallan presidentti P. E. Svinhufvud vahvisti nimityksen valtioneuvoston esittelyssä 23. elokuuta 1935, ja kirkollinen nimitys ja vihkiminen piispan virkaan tapahtui Sortavalan katedraalissa 21. syyskuuta 1935. Vihkimisen toimittivat arkkipiispa Herman sekä Tallinnan ja koko Eestin metropoliitta Aleksanteri ja Petserin luostarin johtaja arkkipiispa Nikolai.  
Tapaus on historiallinen: kysymyksessä oli ensimmäinen itsenäisessä Suomessa tapahtunut ortodoksisen piispan vihkiminen, kaikki aikaisemmat olivat tapahtuneet Venäjällä tai Konstantinopolissa. Tämä on myös ainoa itsenäisyyden aikainen luovutetun Karjalan alueella tapahtunut piispan vihkiminen; myöhemmät on toimitettu etupäässä Kuopion katedraalissa, paitsi kaksi apulaispiispan vihkimistä (Aleksi ja Tiihon) Valamossa; viimeisin eli Oulun metropoliitta Elia vihittiin omassa katedraalissaan Oulussa.   
Aleksanteri ehti olla Viipurin hiippakunnan piispana vain viisi vuotta, ennen kuin talvisota syttyi. Sotien jälkeen hän asettui Helsinkiin, jossa hänestä tuli Helsingin hiippakunnan piispa.  
Isä esipaimen Aleksanterista tuli Helsingin aikoinaan hyvin arvossa pidetty ja rakastettu. Hän otti korkeasta iästään huolimatta loppuun asti osaa kaikkeen toimintaan. Jopa viimeinen elinpäivä, 13. lokakuuta 1969, oli työpäivä: kirkollishallituksen istunto oli jo kestänyt aamupäivän ajan ja jäsenet lähtivät lounastauolle, mutta kun piispa jäikin palaamatta kokoukseen, häntä mentiin hakemaan, jolloin havaittiin, että iäkäs piispa oli kuollut hiljaa keinutuolissaan ruokaleponsa aikana.
Isä Aleksanterin hautajaiset toimittivat molemmat piispat, arkkipiispa Paavali ja apulaispiispa Johannes, sekä ennätysmäärä papistoa eli 40 pappia ja diakonia sekä suuri määrä rippilapsia ja seurakuntalaisia.
Isä Aleksanterin hauta on Helsingin ortodoksisella hautausmaalla. Pyhäpäivinä haudalle keräytyy runsaasti kynttilöitä, ja erityisesti jouluna moni papiston jäsen ja maallikkokin käy rukoilemassa haudalla. Papiston kärjessä jo alusta asti nähtiin aina heinäkuuhun 2010 asti metropoliitta Johannes, joka jouluna 1974 mainitsi Uskon Viesti -seurakuntalehden joulunumerossa vakiopalstallaan, jonka aiheeksi hän oli valinnut Minun jouluni, tavastaan käydä rukoilemassa jouluaattona ja muistelupäivinä juuri piispa Aleksanterin haudalla.
Samoin vainajien muistelupäivinä, kun haudoilla toimitetaan litanioita, juuri piispan haudalle kerääntyy eräs runsaslukuisimpia muistelijajoukkoja.  
Isä Aleksanteri oli naimisissa ja hänellä oli yksi tytär.