google/wiki40b huggingface dataset:
Kyknos

Kyknos (m.kreik. Κύκνος 'joutsen') viittaa kreikkalaisessa mytologiassa neljään eri henkilöön.

Areen poika

Kyknos oli Areen ja Pelopeian poika. Makedonialainen Kyknos oli niin verenhimoinen ja julma, että hän suunnitteli rakentavansa isälleen temppelin tappamiensa ohikulkijoiden pääkalloista ja luista. Rakennustyöt jäivät kuitenkin kesken Kyknoksen kohdattua Herakleen. Haluten miellyttää isäänsä hän haastoi tämän taisteluun toivoen voivansa lisätä myös tämän luut temppeliinsä ajattelematta ollenkaan, että Herakles oli päihittänyt hänen isänsä taistelussa.
Areen kuultua heidän kohtaamisestaan hän raivostui ja riensi välittömästi auttamaan poikaansa. Hänet kuitenkin pysäytti Pallas Athene, joka neuvoi häntä odottamaan ja kuulemaan, mitä moirilla, kohtalottarilla, oli varattuna Kyknosta varten. Nämä kertoivatkin, että Kyknos saisi surmansa taistelussa, ellei sankaria tapettaisi aiemmin. Nämä sanat, jotka oli tarkoitettu pysäyttämään Ares menemästä auttamaan poikaansa, itse asiassa vain ruokkivat hänen vihaansa. Ares laskeutui maan päälle auttamaan poikaansa ja alkoi taistella Herakleen kanssa. Juuri kun hän oli iskemäisillään tätä, Pallas Athene ilmestyi ja torjui hänen lyöntinsä, jolloin Herakles onnistui haavoittamaan häntä reiteen ja sai Areen pakenemaan takaisin Olympos-vuorelle. Kyknos jäi kohtalon armolle ja sai surmansa niin kuin oli ennustettu, eikä hänen temppelinsä koskaan valmistunut.

Stheneloksen poika

Kyknos oli Faethonin erittäin hyvä ystävä. Faethonin menetettyä isänsä Helioksen auringonvaunujen hallinnan Zeus joutui tappamaan tämän salamaniskulla pelastaakseen maailman. Kyknos yritti etsiä ystävänsä Eridanosjokeen pudonnutta ruumista uudelleen ja uudelleen, jolloin jumalat muuttivat tämän joutseneksi päästääkseen hänet murheestaan.

Apollonin poika

Kyknos oli Apollonin ja Hyrien poika, jota Fyllios rakasti. Osoittaakseen rakkauttaan Fyllios lahjoitti tälle erilaisia eläimiä, mutta lopulta kyllästyttyään siihen, ettei saanut rakkaudelleen vastakaikua, hän kieltäytyi luovuttamasta kesytettyä härkää, jota Kyknos himoitsi. Tästä katkeroituneena Kyknos tiuskaisi Fyllioksen vielä toivoneen tehneensä niin, ja astui kallion kielekkeeltä alas. Kesken pudotusta hänet kuitenkin muutettiin joutseneksi.

Poseidonin poika

Kyknos oli Poseidonin ja nymfi Kalyken poika. Kalastajat nimesivät hänet Kyknokseksi, koska löytäessään lapsen rannalta joutsenet kiertelivät hänen ympärillään. Uskoen toisen vaimonsa ja erään huilunsoittajan panettelua hän antoi laittaa molemmat lapsensa ensimmäisestä liitostaan, Teneen ja Hemithean, ruuheen merelle, joka rantautui Tenedokseen (Bozcaada), jonka kuningas Teneestä myöhemmin tuli. Valheen paljastuttua Kyknos antoi kivittää huilunsoittajan ja haudata vaimonsa elävältä. Myöhemmin Kyknos ja hänen isänsä osallistuivat Troijan sotaan. Sen aikana Akhilleus surmasi Kyknoksen kuristamalla tämän kypärän hihnalla, koska Poseidonin lapsena häntä ei voitu surmata miekalla eikä keihäällä.
Olinda

Historia

Portugalilainen Duarte Coelho Pereira perusti Olindan vuonna 1535 ja kaupungin oikeudet se sai 12. maaliskuuta 1537. Olinda oli Pernambucon pääkaupunki vuoteen 1631, jolloin hollantilaiset valtasivat alueen ja tuhosivat kaupungin suurelta osiin. Hollantilaiset siirsivät pääkaupungin seitsemän kilometriä etelään Recifeen.
Luonnollisen kauneutensa lisäksi Olinda on Brasilian tärkeimpiä kulttuurikeskuksia. Vuonna 1982 UNESCO listasi sen maailmanperintöluetteloonsa.
Erick Pulgar

Erick Pulgar (s. 15. tammikuuta 1994 Antofagasta) on chileläinen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän on edustaa italialaisseura Fiorentinaa, jonne hän siirtyi elokuussa 2019 pelattuaan neljä vuotta saman maan Bolognassa.
Pulgar pelasi Chilen maajoukkueessa ensimmäisen maaottelunsa tammikuussa 2015 Yhdysvaltoja vastaan. Ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan maaottelumaalinsa hän teki vuoden 2019 Copa Américan alkulohko-ottelussa Japania vastaan. Hän on pelannut kaikkiaan 22 maaottelua.
Eero Salminen

Eero Ilmari Salminen (18. lokakuuta 1933 Kokkola – 6. kesäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen korkeushyppääjä. Hän oli lajissaan Suomen paras 1950-luvun jälkipuoliskolla.
Salminen ylitti korkeushypyssä kahden metrin rajan vuonna 1955 kaikkien aikojen viidentenä suomalaisena. Hän rikkoi Kalevi Kotkaksen 1930-luvulla tekemän ja lähes 20 vuoden ikään ehtineen Suomen ennätyksen vuonna 1956. Hänestä tuli ensimmäinen kierähdystyylillä Suomen ennätyksen hypännyt mies. Hän vaihtoi kuitenkin takaisin sisäjalantyyliin, ja hänen vuonna 1959 hyppäämänsä tulos 210 cm on edelleen kaikkien aikojen paras suomalaisen sisäjalkatyylillä hyppäämä tulos.
Tukholman EM-kilpailuissa 1958 Salminen sijoittui kahdeksanneksi. Rooman olympialaisissa 1960 hän jäi karsintaan. Hän kilpaili 30 maaottelussa ja voitti lajinsa 11 kertaa. Suomen mestaruuden hän voitti kuudesti, mitä useampaan mestaruuteen ovat korkeushyppääjistä yltäneet vain Oskari Frösén ja Hanna Mikkonen.
Seuratasolla Salminen edusti Kiuruveden Jännettä, Kuopion NMKY:n Urheilijoita ja Helsingin Poliisi-Voimailijoita. Ammatiltaan hän oli rikosetsivä.
Susan Blakely

Susan Blakely (s. 7. syyskuuta 1948) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän syntyi Frankfurt am Mainissa, Saksassa, ja toimi alun perin muotimallina. 
Blakely voitti Golden Globen roolistaan minisarjassa Rikas, rakas, köyhä, varas (1976). Sen lisäksi hän on esiintynyt muun muassa elokuvissa Liekehtivä torni (1974) ja Bunkkeri (1981).
RN Grecale (1934)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 31. toukokuuta 1964.
Miska Kaukonen

Miska Kaukonen (s. 1975 Kaarina) on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan muun muassa elokuvista Vares – Sheriffi (2015) ja Paha maa (2005). Lisäksi hän on vieraillut tv-sarjassa Kaverille ei jätetä (2003). Kaukonen on näytellyt myös muun muassa Linnateatterissa ja Turun kaupunginteatterissa.
5’nizza

5'nizza oli vuonna 1998 Harkovassa, Ukrainassa perustettu yhtye. Sen muodostivat Sergei Babkin (ukr. Сергей Бабкин, kitara) ja Andrei "San" Zaporožets (Андрей "Сан" Запорожец, laulu), jotka myös sävelsivät esittämänsä musiikin yhdessä. Yhtye hajosi vuonna 2007.
Yhtye esitti musiikkiaan pääosin venäjäksi, mutta on myös kaksi laulua ukrainaksi. Yhtyeen musiikki oli yhdistelmä reggaeta, popmusiikkia ja hip-hopia. Yhteen nimi on sanaleikki venäjän kielen sanasta пятница (pjatnitsa eli perjantai), sana viisi on nimittäin venäjäksi пять eli pjat.
Mèze

Mèze on kunta Hérault’n departementissa Languedoc-Roussillonin hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 7 630 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Mèzen pinta-ala on 35 neliökilometriä.
Allan Adolf Salo

Allan Adolf Salo (27. marraskuuta 1901 Pori – 23. joulukuuta 1978) oli suomalainen taidemaalari. Hänen ensinäyttelynsä oli Helsingissä vuonna 1923.
Salo opiskeli kuvataiteita aluksi Tampereen Työväenopiston taidepiirissä ja sen jälkeen vuosina 1922–1926 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa ja Helsingin yliopiston piirustussalissa, opettajanaan muun muassa Eero Järnefelt. Rahoitusta taideopinnoilleen hän hankki työskentelemällä Tampellan konepajalla, samoin kuin toinen tuleva taidemaalari Reino Viirilä. Lisäopintoja Salo harjoittii vuosina 1927–1928 kahdessa Pariisin vapaassa taideakatemiassa, Académie Moderne ja Académie Colarossi -kouluissa. Hänen taiteilijauransa varhaisvaiheisiin kuului myös työskentely Juho Rissasen apulaisena Kansallisteatterin freskojen valmistamisessa. Salon töitä oli esillä lukuisissa Suomen Taiteilijain vuosinäyttelyissä 1920–luvulta 1950-luvulle.
Salon teokset ovat realistisia ja niissä korostuu viivan ja muodon merkitys. Teokset käsittelevät useimmiten ihmisiä tai maisemia ja usein työläisiaheita, mutta ilman aatteellista julistavuutta. Omasta työläistaustastaan huolimatta Salo suhtautui kohteisiinsa enimmäkseen kuin ulkopuolinen tarkkailija, ja henkilö- ja muotokuvausta on pidetty hänen taiteilijalaadulleen erityisen sopivana. Salon tunnetuimpiin töihin kuuluvat myös 1940-luvun Tamperetta realistisesti kuvaavat teokset.
Salon vanhemmat olivat kauppias Hulda ja Aleksi Salo. Salon puoliso oli Alli Salo. Salot asuivat pitkään Pirkkalan Tanilan kylään rakennuttamassaan ateljeetalossa, johon karttui myös heidän huomattava taidekokoelmansa. Vuonna 1981 perustettiin Salon testamenttilahjoituksen pohjalta Tampereen Taiteilijaseurassa Alli ja Allan Salon Erillisrahasto, jonka tarkoituksena on tukea Taiteilijaseuraan kuuluvien, pääasiassa nuorten taiteilijoiden työskentelyä.
Salolle myönnettiin Pro Finlandia -mitali vuonna 1955.
Kyproksenvillakoira

Ulkonäkö

Kyproksenvillakoiran koko vaihtelee sylikoirasta keskikokoiseen. Sen tunnistaa silkkisen villaisesta karvapeitteestään, joka voi olla valkoinen, musta, harmaa tai beige tai mikä tahansa näiden värien yhdistelmä. Suurin osa kannasta on väriltään likaisen valkoisia, yleensä aprikoosilla vivahteella. Jos karva jätetään pitkäksi, koira muistuttaa partacollieta, mutta leikattuna terrieri- ja villakoira-sukulinjat tulevat selkeästi esiin. Karvapeite on kiharaa eikä se varise lainkaan, minkä vuoksi säännöllinen trimmaus on välttämätöntä, jotta huopaantuminen ja likaantuminen vältettäisiin.

Luonne ja käyttäytyminen

Rodulla on anteeksiantava ja tasainen luonne, mikä tekee siitä ihanteellisen perhekoiran. Se on onnellinen saadessaan olla lasten, muiden koirien ja kissojen kanssa. Sen risteytystausta selittää sen kestävyyden ja helppohoitoisuuden. Se rakastaa uimista, mikä on vesilinnun metsästykseen jalostetulle villakoiralle tyypillistä, ja pitää terrierin tapaan kaivamisesta. Se on uskollinen, ystävällinen, kärsivällinen ja ihanteellinen seuralainen.

Alkuperä

Kyproksenvillakoira polveutuu terrieristä ja villakoirasta, jotka ovat yleisiä Kyproksella. Joillain "rodun" edustajilla ei kuitenkaan ole perimässään näitä rotuja, joten ne voivat olla monivärisiä eivätkä pidä vedestä.
Uudenkaupungin tanskalainen lennätin

Uudenkaupungin tanskalainen lennätin oli vuosina 1869–1954 käytössä ollut sähköinen lennätinyhteys Suomen ja Ruotsin välillä. Sitä aiemmin Uudessakaupungissa oli toiminut optinen lennätin Krimin sodan aikana. Lennätinlinja yhdisti Euroopan lennätinverkoston Venäjään ja oli samalla Suomen ensimmäinen merikaapeliyhteys ulkomaille. Lennätinlinjaa ylläpiti tanskalainen yhtiö Det Store Nordiske Telegraf-Selskab.

Rakentaminen

Merikaapelin vetämistä Ruotsiin suunniteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1859, mutta hanke jäi tuolloin kustannussyistä toteuttamatta. Kymmenen vuotta myöhemmin olosuhteet alkoivat kuitenkin olla jo suotuisammat, ja Venäjän hallitus päättikin myöntää 30 vuoden toimiluvan Det Store Nordiske Telegraf-Selskab -yhtiölle. 
Tarvittava merikaapeli valmistettiin Lontoossa, ja se vedettiin Ruotsin Grisslehamnista Ahvenanmaan ohi Sundholman kartanoon Uudenkaupungin eteläpuolella. Tämä 140 kilometrin pituinen osuus saatiin valmiiksi kolmessa vuorokaudessa, ja kaapeli otettiin käyttöön 1. marraskuuta 1869. Sundholmassa olevasta kaapelihuoneesta lennätinyhteys kulki eteenpäin Uudenkaupungin keskustaan.

Tanskalaiset Uudessakaupungissa

Lennätinkaapelin käyttöönottoa juhlistettiin kaikkialla Suomessa. Ahvenanmaa ei aluksi päässyt osalliseksi merikaapelista, mutta kysynnän kasvaessa laskettiin toinen kaapeli Grisslehamnin, Getan ja Uudenkaupungin välille vuonna 1877. Lisäksi vuonna 1883 asennettiin vielä kolmas kaapeli. 
Uudenkaupungin lennätintoimistolla oli kaksi eri osastoa: merikaapelista vastannut tanskalainen osasto, jolla oli 25 virkailijaa, ja mantereen puolen yhteyksistä vastannut suomalainen osasto, jolla oli 30 virkailijaa. Kaupungista oli vanhastaan hyvät kauppayhteydet Tanskaan, ja siellä vaikutti merkittävä tanskalainen siirtokunta. Tähän kuului lennätinvirkailijoiden lisäksi muun muassa urunrakentajia, ja nämä olivat keskeisesti mukana kaupungin seurapiirielämässä.

Toiminnan hiipuminen

Suomen itsenäistyttyä lennättimen toiminnassa tapahtui suuria muutoksia. Uudenkaupungin lennätinaseman merkitys väheni huomattavasti, sillä aiempi yhteys Venäjälle jäi lähes kokonaan pois käytöstä. Suomalainen ja tanskalainen lennätin toimivat edelleen rinnakkain, mutta ne olivat nyt kaksi erillistä laitosta. Näiden yhteisenä toimitalona oli Alisenkadun ja Rauhankadun risteyksessä sijaitseva postitalo. 
Radiotekniikan kehityksen vuoksi tanskalaisen lennättimen merkitys väheni muutoinkin 1900-luvun puolella. Vuodesta 1905 lähtien henkilökuntaa oli kerrallaan enää viidestä seitsemään henkilöä. 1950-luvulla tanskalaisen yhtiön lennätinliikenne siirtyi käyttämään Turun ja Tukholman välistä puhelinkaapelia, ja lopulta 3. huhtikuuta 1954 yhtiön toiminta päättyi kokonaan Uudessakaupungissa. Korttelissa on nykyään vuonna 1975 valmistunut liike- ja toimistorakennus, ja tämän seinällä on lennättimestä kertova muistolaatta.
Alberto Lattuada

Alberto Lattuada (13. marraskuuta 1914 – 3. heinäkuuta 2005) oli italialainen elokuvaohjaaja.

Varhaisvaiheet

Lattuada syntyi Milanossa. Hänen isänsä oli säveltäjä Felice Lattuada. Lattuada oli nuorena kiinnostunut kirjallisuudesta. Opiskeluaikanaan, vuonna 1932 hän liittyi kaksi kertaa kuukaudessa ilmestyneen fasismin vastaisen ”Camminare”-julkaisun toimituskuntaan.

Ura

Vuonna 1940 hän aloitti uransa elokuva-alalla käsikirjoittajana ja ohjaaja Mario Soldatin avustajana elokuvassa Piccolo mondo antico. Vuonna 1943 hän teki ensimmäisen oman ohjauksensa elokuvassa Giacomo l’idealista. Varsinainen läpimurto myös kansainvälisellä tasolla tuli hänen kahdella neorealistisella elokuvallaan Il bandito (1946) ja Ilman sääliä (Senza pietà, 1948).
Vuonna 1950 Federico Fellini teki ensimmäisen ohjaustyönsä Lattuadan apuohjaajana elokuvassa Varieteen valot.
Vuonna 1979 New Line Cinema julkaisi Lattuadan filmin Hellyyden hetket (Così come sei) teatterilevitykseen Yhdysvalloissa.

Kuolema

Alberto Lattuada kuoli 90 vuoden ikäisenä Alzheimerin tautiin. Häneltä jäi vaimo, näyttelijätär Carla Del Poggio, jonka kanssa hän oli ollut avioliitossa 60 vuotta. Lattuada haudattiin perheensä hautakappeliin Morimondoon.
Edaphosauridae

Ominaisuudet

Edaphosaurus-suvun lajit kuuluivat ensimmäisiin kasviensyöntiin erikoistuneisiin maaselkärankaisiin eli tetrapodeihin. Niiden lisäksi heimoon kuuluu myös hyönteissyöjiä kuten Ianthasaurus. Kaikilla heimon suvuista, jotka tunnetaan kallontakaisen luurangon osista, on pidentyneiden poikkileikkaukseltaan pyöreähköjen selkänikamien kannattama suuri purjemainen rakenne selässään. Se saattoi auttaa eläimiä ruumiinlämmön säätelyssä, mutta sillä on voinut olla myös muita käyttötarkoituksia.
Edaphosaurus ja Ianthasaurus -suvuilla pidentyneissä nikamissa oli myös sivuttaissuuntaisia nystyjä, jotka olivat lyhyempiä mitä ylempänä ne olivat sijoittuneena nikamassa. Lupeosaurusilta nämä nystyt kuitenkin puuttuvat. Muuten sen nikamat ovat kuitenkin saman tyyppisiä muiden Edaphosauridae-heimon sukujen kanssa.
Tillitsa

Tillitsa (ven. Ды́лицы, Dylitsy) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Jelisavettinan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee kahden kilometrin päässä Jelisavettinan taajamasta.
Ensimmäisen kerran kylä mainitaan vuonna 1499/1500 Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa nimellä Vzdylitsy (ven. Вздылицы). Se oli tuolloin samannimisen Kaprion lääniin kuuluneen pogostan keskus. Nimi juontuu muinaisvenäjän ”nousta”-verbistä ja kuvaa ilmeisesti kylän sijaintia mäellä.
Vuonna 1712 Tillitsaan rakennettiin kartano, joka samalla vuosisadalla kuului mm. keisarinna Jelizaveta Petrovnalle ja Katariina II:lle. 1800-luvulla kartano kuului pitkään ruhtinatar Jelizaveta Trubetskajalle, jonka mukaan läheinen taajama on saanut nimensä. Vuonna 1766 rakennettiin Vladimirin jumalanäidin ikonille omistettu kivikirkko, joka on säilynyt raunioina.
Musée de l’air et de l’espace

Musée de l’air et de l’espace on Ranskan suurin ilmailu- ja avaruusalan museo. Se on perustettu vuonna 1919 ja on siten maailman vanhin ilmailumuseo. Museo sijaitsee Le Bourget’n lentoasemalla, johon se siirtyi vuonna 1973. Sitä ennen se oli sijainnut eri paikoissa Pariisissa.
Näyttelyssä on lentokoneita, raketteja ja avaruusaluksia. Museon vanhimmat esineet ovat 1500-luvulta olevia tauluja ja kirjoja.
KNM Andenes (K01)

Palvelus

Alus palveli saattajaryhmä B6:ssa ja se otti osaa saattueiden ON122 ja SC104 suojaamiseen vuonna 1942. Alus palasi Norjaan toukokuussa 1945 ja Norjan hallitus lunasti sen seuraavana vuonna muiden laivaston käytössä olleiden alusten mukana.
Alus luokiteltiin 1950 fregatiksi, jolloin sen viirinumeroksi tuli F307.
Jerry Sultsina

Jerry Sultsina oli suomalainen yhtye, joka julkaisi yhden albumin Johanna-levymerkille.
William Warham

William Warham (n. 1450–1532) oli Canterburyn arkkipiispa 24. tammikuuta 1504 – 22. elokuuta 1532. Sitä ennen hän toimi Lontoon piispana 1502–1503.
Marjolampi (Parkano)

Maantietoa

Lammen pituus on 250 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,5 hehtaaria. Se sijaitsee Sammatinjoen uoman järviketjun kolmanneksi alimmaisena järvenä. Itärantaan laskee metsäoja, joka tuo vettä metsäsoilta Ilvesvuoren ympäriltä. Käytännössä kaikki vesi, joka virtaa lammen läpi, tulee 1,2 kilometriä pitkän Jaakkolanjärven Haavistonlammesta alkavasta joen osuudesta. Vesi poistuu 150 metriä pitkään uomaan ja laskee Ylisenlampeen. Näiden järvien vedenpinnat ovat samalla korkeudella. Rantaviivan pituus on 550 metriä ja ranta on metsää, jonka koillisreunassa sijaitsee pieni pelto. Lampi on autio ja siihen johtaa kärrypolku. Lasku-uoman ylittää Tampere-Seinäjoki-junarata ja lammen yli kulkee voimalinja.

Historiaa

Vanhassa Parkanon pitäjänkartassa 1800-luvulta on Ylinenlampi ja Marjolampi piirretty yhdeksi pitkäksi järveksi. Tilanne oli sama vielä vuonna 1909. Kun Seinäjoki-Tampere-junarata rakennettiin, ylitti se lampien välisen uoman lyhyttä siltaa myöten.
Veikko Juntunen

Veikko Johannes Juntunen (s. 18. syyskuuta 1946 Posio) on suomalainen sanoittaja ja säveltäjä, aiemmalta ammatiltaan kirjaltaja. Hän on sanoittanut ja säveltänyt noin 1 800 kappaletta. Hän on tehnyt varsinkin on iskelmiä ja muuta tanssimusiikkia, mutta vähäisemmässä määrin myös lastenlauluja, joululauluja, hengellisiä lauluja, näytelmämusiikkia ja muun muassa pop-passion. Hänen kappaleistaan tunnetuimpia on Jamppa Tuomisen hitti ”Aamu toi ilta vei”.
Posiolta Ouluun nuorena muuttanut Juntunen soitti 1960-luvulla oululaisissa rautalanka- ja tanssiorkestereissa. Keikkailu jatkui 1970-luvun alkupuolelle asti. 1980-luvun alussa Juntunen muutti Kiiminkiin. Hänen ensimmäinen levytetty sävellyksensä ja sanoituksensa oli ”Nuoruus on hetki vain” (1970), joka oli samalla samassa kirjapainossa työskennelleen Matti Eskon ensilevytys. Jamppa Tuomisen ja Matti Eskon lisäksi Juntusen lauluja ovat levyttäneet muun muassa Frederik, Katri Helena, Kirka, Arja Havakka, Matti ja Teppo, Teuvo Oinas, Matti Ojala, Esko Rahkonen, Jari Sillanpää, Reijo Taipale, Souvarit, Solistiyhtye Suomi sekä Tarja Ylitalo. Myös Oulun Kärppien kannatuslaulu ”Kärpät on rautaa” (1980) on Juntusen tekemä.
Juntunen on säveltänyt myös hengellisen passion nimeltä Noussut hän on, joka levytettiin vuonna 1979.
Juntunen palkittiin elämäntyöstään Suven Sävel -iskelmäfestivaaleilla 29. heinäkuuta 2006. Hän on käyttänyt myös salanimiä Manna Korpi, Tiina Kouva, O. Nuutimo ja Papol.
Pauli Burman

Pauli Kalevi Burman (2. tammikuuta 1933 Helsinki – 1. tammikuuta 2012 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko.
Burman toimi SDP:n kansanedustajana (1966–1970, 1974–1975), Suomen Sosialidemokraatti -lehden päätoimittajana (1968–1974) ja Helsingin kaupunginvaltuutettuna (1961–1976).

Elämä ja ura

Burmanin vanhemmat olivat levyseppä Otto Burman ja Aino Maria Lindström. Burman valmistui ylioppilaaksi vuonna 1952, valtiotieteen kandidaatiksi 1957 ja maisteriksi 1961. Hän oli Ylioppilaslehden toimittaja 1953–1956, Koulusanomien toimitussihteeri 1955–1957 ja Suomen ylioppilaskuntien liiton pääsihteeri 1957–1958.
Poliittisesti Burman aktivoitui vuonna 1947 Nuorissa Kotkissa. Hän vaikutti ylioppilaspolitiikassa ja vuonna 1958 SDP:n puoluesihteeri Kaarlo Pitsinki kutsui hänet puolueen tehtäviin. Burman toimi SDP:n opintosihteerinä 1958–1960, tiedotussihteerinä 1960–1966 sekä pääministeri Rafael Paasion sihteerinä 1966–1967. Hän oli Suomen Sosialidemokraatin päätoimittaja 1968–1974. Burmanin poliittinen toiminta aiheutti hänelle hankaluuksia Neuvostoliiton kanssa. Puoluelehden päätoimittajana hän muun muassa kieltäytyi erottamasta pakinoitsija Simo Juntusta ja torjui painostuksen lehden toimituspolitiikassa. Burman vaihtoi lopulta alaa ja työskenteli vuodesta 1974 Enso-Gutzeit Oy:ssä projektitehtävissä sekä logististen palveluiden kehitysjohtajana 1987–1992.
Burman valittiin eduskuntaan vuoden 1966 vaaleissa Helsingin kaupungin vaalipiiristä. Hän putosi täpärästi vuoden 1970 vaaleissa, mutta nousi vuonna 1974 kuolleen Tyyne Paasivuoren tilalle. Burman toimi presidentin valitsijamiehenä vuoden 1968 presidentinvaaleissa. Eduskunnassa hän vaikutti perustuslakivaliokunnassa, puolustusasiainvaliokunnassa, talousvaliokunnassa ja ulkoasiainvaliokunnassa sekä Yleisradion hallintoneuvostossa.
Burman oli myös Sosialidemokraattisen nuorison keskusliiton varapuheenjohtaja, Väinö Tannerin Säätiön valtuuskunnan puheenjohtaja ja muun muassa Valmet Oy:n, Työväen Akatemian ja Suomen tietotoimiston hallintoneuvostojen jäsen.
Burman oli naimisissa Helmi-Marja Lappalaisen kanssa vuosina 1953–1957. Avioeron jälkeen hän avioitui Leena Ollisen kanssa 1957. Hänellä on ensimmäisestä avioliitosta yksi tytär ja toisesta avioliitosta kaksi poikaa ja tytär.
Agronomitalo

Agronomitalo (aikaisemmin Lääkäreiden talo) on vuonna 1901 valmistunut kansallisromanttis–jugendtyylinen, alkujaan asuinrakennukseksi valmistunut kivitalo Helsingin Kaartinkaupungissa. Rakennuksen suunnitteli arkkitehtitoimisto Gesellius, Lindgren, Saarinen. Pohjoisen Makasiinikadun ja Fabianinkadun kulmaan valmistuneeseen taloon asettautuivat asumaan lääkärit, jotka pitivät vastaanottojaan talon suurissa huoneistoissa. Talossa oli myös pienempiä huoneistoja.
Kulmatontin, jolla oli tuolloin puutalo, ostivat vuonna 1898 veljekset Axel, Georg ja Ernst Ehrnrooth. Georg ja Ernst Ehrnrooth myivät osuutensa kahdelle lääkärille, Axel Holmbergille ja Wilhelm Zilliacukselle. Taloon muutti muitakin lääkäreitä, jotka paitsi asuivat siellä, myös pitivät talossa vastaanottoaan. Lääkäreiden huoneistot olivat isoja, 150–300 neliöisiä. Pienemmissä huoneistoissa asui keskiluokkaan ja työläisiin kuuluvia.
Talon asukkaisiin kuului muun muassa Nikolai Bobrikovin leikannut kirurgi Richard Faltin sekä rakennuksessa valmistavaa koulua pitäneet sisarukset Annie ja Bertha Edelfelt, joiden isä oli arkkitehti Carl Albert Edelfelt ja Albert-veli taidemaalari.
Agronomiliitto osti rakennuksen vuonna 1953, rakennuksessa on muun muassa liiton toimisto. Omistajanvaihdoksen myötä rakennuksen nimi vaihtui Lääkäreiden talosta Agronomitaloksi.