google/wiki40b huggingface dataset:
Karl August Krook

Karl August Krook (17. elokuuta 1826 Hämeenlinna – 19. tammikuuta 1894 Turku) oli suomalainen filosofian tohtori, lyseon lehtori ja kirjailija.
Krookin vanhemmat olivat laamanni Bengt Detlof Krook ja Lovisa Ulrika Arckenholtz. Hän kävi Hämeenlinnan triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1844. Krook valmistui filosofian kandidaatiksi 1851, maisteriksi 1853, lisensiaatiksi 1854 ja tohtoriksi 1857.
Krook toimi useita vuosia opettajana Helsingin yksityislyseossa ja kreikan kielen lehtorinaVaasan lukiossa 1861–1868 sekä Turun lukiossa ja lyseossa 1868–1888. Krook oli Turun tuomiokapitulin jäsen 1868–1870.
Kolmioruuniyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Kolmioruuniyökkönen on keskikokoinen, ruskea yökkönen, jonka siivet ovat pituuteensa nähden melko leveät. Etusiipien pohjaväri on punertavan ruskea. Siiven keskiosassa on tumma suorakaiteen muotoinen kuvio, johon vaaleanruskea rengastäplä tekee syvän loven tai jakaa sen jopa kahtia. Sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat vaaleat ja siiven keskiosan puolelta tummavarjoiset. Sisempi poikkiviiru tekee terävän mutkan. Aaltoviirun kohdalla siiven etureunassa on tummanruskea täplä. Takasiivet ovat harmaanruskeat, lähes yhtä tummat kuin etusiivet. Pään takana on karvainen kaulus, joka on alaosastaan vaaleampi ja vaalean poikkiviirun yläpuolelta tumma. Siipiväli on 36–46 mm.
Kolmioruuniyökkösen voi sekoittaa lähinnä kilpiruuniyökköseen (Xestia c-nigrum).

Levinneisyys ja lentoaika

Kolmioruuniyökkösen levinneisyys ulottuu Pyreneiltä Keski-Euroopan poikki Skandinaviaan, Kaukasukselle ja Keski-Aasiaan. Suomessa se on erittäin yleinen mutta melko eteläinen laji, jonka pohjoisimmat havainnot ovat Kainuusta. Perhoset lentävät yhtenä sukupolvena kesäkuun lopulta elokuun puoleen väliin.

Elinympäristö ja elintavat

Laji on pääasiassa kosteiden lehtojen, lehti- ja sekametsien asukki, joka viihtyy myös puistoissa ja puutarhoissa mutta joskus kuivemmillakin paikoilla. Aikuiset perhoset lepäävät päivisin ja lähtevät liikkeelle hämärän laskeuduttua. Ne lentävät sekä valolle että syötille. Toukka talvehtii keskenkasvuisena.

Ravintokasvi

Toukka on monilla eri kasveilla elävä polyfagi.
Christer Bruun

Christer Fredrik Magnus Bruun (s. 4. toukokuuta 1955 Helsinki) on suomalainen historioitsija ja antiikin tutkija. Hän on Toronton yliopiston Rooman historian professori vuodesta 1994 lähtien. Bruun toimi Suomen Rooman-instituutin johtajana 1997–2000.

Elämä ja ura

Bruun valmistui ylioppilaaksi vuonna 1974 ja filosofian kandidaatiksi 1983 Turun yliopistosta. Lisensiaatiksi hän valmistui vuonna 1987, opiskeli Oxfordin yliopistossa 1988–1989 ja väitteli filosofian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1991. Hän on tehnyt tutkimusta Roomassa vuodesta 1982 alkaen, Oxfordissa 1992, Kölnissä Humboldt-stipendiaattina 1993–1994, Durhamin yliopistossa 2009, Münchenissä 2010 ja Princetonissa 2012.
Vuosina 1980–1985 Bruun työskenteli Yleisradion ruotsinkielisenä toimittajana. Hän oli Suomen Akatemian tutkimusassistentti 1985–1991 ja nuorempi tutkija 1993. Vuonna 1994 Bruun aloitti professorina Toronton yliopistossa ja vuonna 2013 hänestä tuli Classics-laitoksen esimies. Vuodesta 1985 Bruun on ollut Åbo Akademin Rooman historian dosentti ja vuodesta 1998 Turun yliopiston antiikin historian dosentti. Bruun oli Hufvudstadsbladetin kolumnisti vuosina 1998–2011.
Bruunin tutkimusaiheita ovat muun muassa Rooman historia, epigrafiikka, Rooman, keskiajan ja renessanssin vesihuolto, preettori Frontinus, Rooman topografia ja latinankieliset historioitsijat. Hän on julkaissut noin 95 tieteellistä artikkelia.

Luottamustehtävät ja jäsenyydet

Bruun oli Finlands Svenska Skolungdomsförbundin hallituksen jäsen vuosina 1972 ja 1975. Vuosina 2012–2015 hän oli Classical Association of Canadan hallituksen jäsen.
Bruun on Suomen Historiallisen Seuran tutkijajäsen vuodesta 1995 ja Suomen Tiedeseuran jäsen vuodesta 2010.

Yksityiselämä

Bruunin isä oli Patrick Bruun. Christer Bruun on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
Kantatie 55

Kantatie 55 on Porvoosta Mäntsälään kulkeva kantatie, jonka pituus on 36 kilometriä. Yhdessä Hankoon jatkuvan valtatien 25 kanssa se muodostaa pääkaupunkiseudun kiertävän väylän ja usein niitä sanotaankin Helsingin seudun uloimmaksi kehätieksi tai Kehä V:ksi. Porvoossa olevaa lyhyttä ja ruuhkaista nelikaistaista osuutta ja Askolan Monninkylän lähellä olevaa ohituskaistaosuutta lukuun ottamatta tie on kaksikaistainen. Kantatie 55 on tärkeä varsinkin Porvoon öljykuljetuksille.

Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 55 oli Porvoosta Mäntsälän, Oitin, Hausjärven kirkonkylän ja Turengin kautta Hämeenlinnaan kulkenut tie. Mäntsälän ja Hämeenlinnan välinen kantatieosuus on lakkautettu 1960- ja 1970-lukujen taitteessa. Entisen kanta­tien osuus Mäntsälästä Oittiin on nykyisin yhdystie 1471, Haus­järveltä Hämeen­linnaan osa seutu­tietä 290.
Tulevaisuudessa kantatien kaksiajorataista osuutta jatketaan noin puolen kilometrin matkalla Harabackan kiertoliittymään asti Kuninkaanportin työpaikka-alueen rakentamisen myötä.

Suunnitelmat

Valtatien 25 numerointia saatetaan jossain vaiheessa jatkaa Porvooseen. Näin Kehä V:lle tulisi yhtenäinen tienumerointi.
Kantatielle 55 on toistaiseksi suunnitteilla vain 4 ohituskaistaa Mäntsälän ja Askolan välille. Hanketta ei tulla toteuttamaan tällä vuosikymmenellä.
Meekonlaakso

Meekonlaakso on alue Käsivarressa Enontekiöllä (69°9′44.574″N, 021°21′33.732″E). Paikannimeä ei löydy virallisista kartoista, mutta se on vakiintunut erityisesti vaeltajien kielenkäyttöön. Kalottireitti kulkee Meekonlaakson kautta.

Vehreä keidas karujen tuntureiden keskellä

Meekonlaakso on sitä ympäröivää laajaa tunturiylänköä selvästi alempana. Laakson länsipäässä Meekonjärvi on 596 metrin ja itäpäässä Venejärvi 594 metrin korkeudella merenpinnasta. Laakson eteläpuolella maasto kohoaa pääosin yli 700 metrin korkeudelle ja sen pohjoispuolella laajat alueet nousevat yli 800 metrin korkeuteen. Laakson länsipäässä kohoavan Meekonvaaran (pohjoissaameksi Megonoaivi) huippu on 1 017 metrin korkeudella merenpinnasta. Suojaisassa, useiden järvien ja niiden välisten jokien kirjomassa laaksossa kasvillisuus on ympäröivää tunturipaljakkaa selvästi vehreämpää. Alueella kasvavat Käsivarren pohjoisimmat ja korkeimmalla sijaitsevat tunturikoivikot.
Meekonlaaksoon voidaan laskea ainakin neljä järveä: Meekonjärvi, Skádjajávri, Venejärvi ja Saijärvi. Tarkan määritelmän tai rajan vetäminen on vaikeaa, koska sama laakso jatkuu itään Jogasjärven ja Porojärven alueille. Viimeksi mainittujen alueesta käytetään useimmin nimitystä Porojärven laakso, mutta tällä termillä voidaan tarkoittaa myös koko laaksoa idästä Poroenon alkupäästä aina länteen Vuomakasjoelle saakka.

Suomen Monumenttilaakso

Jos Meekonlaakson itärajaksi määritellään Reikämaan tasa, sillä on pituutta noin viisi kilometriä ja leveyttä enimmillään noin kolme kilometriä pinta-alan ollessa noin kymmenen neliökilometriä. Laaksoa ympäröivät länsi- ja pohjoissivulta Suomessa poikkeuksellisen jylhät maastonmuodot, korkeat kalliojyrkänteet eli pahdat. Pohjoisrajana on Ánnjaloanjin pahta (Ánnjaloanjebákti), jonka alaosat on rauhoitettu luonnonsuojelualueeksi. Laakson länsipäässä on yli 200 metriä viereistä Meekonjärveä korkeammalle kohoava Meekonpahta (Megonbákti). Myös laakson eteläreuna nousee varsin jyrkästi vaikkei pahta olekaan, ja lisäksi siellä on erikoisen näköinen Saivaara. Vaikuttavien maisemiensa ansiosta maantieteilijä ja eräkirjailija Kai-Veikko Vuoristo on kutsunut laaksoa ”Suomen Monument Valleyksi”. Hän toteaa kirjassaan Hankien kimallus, että alue on ”omalla tavallaan varmaankin Suomen komein laaksomaisema nimenomaan noiden uskomattoman kauniiden ja erikoislaatuisten vuorikulissien vuoksi”.

Vaeltajien tukikohtia

Meekonlaaksosta ja laajemmin Porojärven laaksosta löytyy useita Metsähallituksen ylläpitämiä tupia erävaeltajien käyttöön. Meekonjärven rannalla on kymmenen hengen varaustupa ja 400 metrin päästä Pierfejoen (Bierfejohka) toiselta puolen Nuukankentän laidalta löytyy Meekonjärven kuuden hengen autiotupa. Kaksi muuta autiotupaa löytyy aivan Meekonlaakson tuntumasta Jogasjärven ja Porojärven rannoilta. Lisäksi alueella on kaksi Villin Pohjolan vuokrakämppää, toinen Jogasjärven ja toinen Porojärven rannalla. Jälkimmäinen on tullut tunnetuksi tunnetuimman käyttäjänsä mukaan Kekkosen kämppänä (sijainti 69°8′47″N, 021°35′8″E).
Minipeli

Minipeli (toisinaan myös alipeli tai mikropeli) on lyhyt videopeli, joka sisältyy toiseen videopeliin. Minipeli on aina lyhyempi ja yksinkertaisempi kuin peli johon se sisältyy.
Esimerkiksi Project Gotham Racing 4 ajopelissä on Geometry Wars -niminen räiskintäpeli, josta on julkaistu myös itsenäisesti pelattava versio Geometry Wars: Retro Evolved.
Mario Party -pelit ovat kokoelmia erilaisia minipelejä.
Peli voi olla toisinaan pääsiäismunan muodossa tai tekemisenä pelin latausruudun aikana.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 1957

Ottelut

MM-kilpailujen ottelut pelattiin Helsingin Olympiastadionilla. Järjestelytoimikunta oli suunnitellut otteluita pelattavaksi myös pääkaupunkiseudun ulkopuolella, mutta Norjan poisjäänti vesitti nämä aikeet ja koko turnaus vietiin lopulta läpi Stadionilla.  
Avausottelua Suomen ja Ruotsin välillä seurasi yli 9 000 katsojaa, joista 8 942 oli lunastanut pääsylipun.  Määrä oli suuri, sillä peli käynnistyi torstaina iltapäivällä jo klo 16. Tasavallan presidentti Urho Kekkonen kunnioitti ottelua läsnäolollaan ja juhlalliset avajaissanat lausui Suomen Palloliiton puheenjohtaja, vuorineuvos Juuso Walden. Suomi voitti ottelun maalein 4-3 ja Tauno Timoska jäi historiaan MM-kilpailujen ensimmäisen maalin tekijänä. Aivan kommelluksitta avaus ei sujunut, sillä katsojien ärtymykseksi Stadionin itäkatsomon penkit olivat puhdistamatta lumesta ja Neuvostoliiton joukkueen harjoituksiin valot sytytettiin vasta pienen nokkapokan jälkeen. 
Turnauksen toisessa ottelussa lauantaina Ruotsi ja Neuvostoliitto päätyivät 2-2 tasatulokseen, jolloin maailmanmestaruus jäi ratkaistavaksi viimeisessä ottelussa Suomen ja Neuvostoliiton välillä.  Neuvostoliitto voitti ottelun maalein 6-1. Helsingin Sanomien ennakoimaa 20 000 ihmisen yleisöryntäystä ei syntynyt, mutta ratkaiseva ottelu houkutteli paikalle jääpallon silloisen yleisöennätyksen 14 369 katsojaa.  Ennätys meni rikki kaksi vuotta myöhemmin, kun Suomen ja Neuvostoliiton välistä maaottelua seurasi Oulussa - tarkistuslaskennan jälkeen - 14 384 maksanutta katsojaa. Alkuperäinen lukema oli 14 341. Koska tuohon aikaan yleisömääräksi ilmoitettiin ainoastaan pääsylipun lunastaneet, jää ikuiseksi arvoitukseksi, kummassa ottelussa loppujen lopuksi oli enemmän katsojia huomioiden maksaneiden lisäksi vapaalippulaiset ja kutsuvieraat. 
MM-kisojen otteluiden yksi silmiinpistävä piirre oli se, että maajoukkueista vain Suomi käytti kypärää. Ruotsin ja Neuvostoliiton pelaajat esiintyivät otteluissa pelkissä talvipäähineissä.
Ristiriitoja

Juoni

Ollie haluaa yllättää vaimonsa (Mae Busch) tuomalla ystävänsä Stanin heille päivälliselle, mutta vaimo ei tästä ilahdu ja lähteekin pois ovet paukkuen. Ystävällinen naapurinrouva Kennedy (Thelma Todd) tarjoutuu auttamaan kaveruksia ja tarjoamaan heille syötävää, mutta kommellusten seurauksena hänen mekkonsa kärähtää tuleen. Pahaksi onneksi rouva Hardy sekä herra Kennedy (Edgar Kennedy) osuvat pian paikalle ja kommellukset saavat jatkoa...
Carroll Shelby

Carroll Hall Shelby (11. tammikuuta 1923 – 10. toukokuuta 2012) oli yhdysvaltalainen kilpa-autoilija ja kilpa-autojen suunnittelija.
Shelby vaikutti yli 50 vuoden ajan autokilpailemiseen ja -suunnitteluun. Hän aloitti uransa 1950-luvulla kilpaillen Cad-Allardin, Aston Martinin ja Maseratin tiimeissä. Hän teki yli 16 nopeusennätystä näinä vuosina. Shelby voitti yhdessä Roy Salvadorin kanssa Le Mansin 24 tunnin kilpailun vuonna 1959 Aston Martinilla. Hän voitti Mount Washington Hillclimb Auto Racing -kilpailun vuonna 1956 tehden uuden nopeusennätyksen. Hän osallistui kahdeksaan F1-osakilpailuun kausilla 1958–1959. Hän oli parhaimmillaan neljäs Italian GP:ssä 1958 yhdessä Masten Gregoryn kanssa, mutta kumpikaan ei saavuttanut pisteitä johtuen jaetusta ajosta.
Shelby perusti oman Shelby-American yrityksen vuonna 1959 lopetettuaan kilpailemisen. Hän rakensi ja suunnitteli yrityksessään kuuluisia ”Cobra”-autoja joissa oli Fordin moottorit. Hän suunnitteli autoja myös Dodge ja Oldsmobile yrityksille, joista muistettavin on Dodge Viper. Vuonna 2003 Shelby siirtyi Fordin tekniseksi neuvonantajaksi uuteen Ford GT -projektiin.
Shelby valittiin vuoden 1991 International Motorsports Hall of Fame‎en ja Amerikan Moottoriurheilun Hall of Fameen vuonna 1992.
Shelbylle tehtiin sydämensiirto vuonna 1990 ja munuaisensiirto 1996. Hän menehtyi keuhkokuumeeseen 10. toukokuuta 2012.
Kalaton (Jämsä, Rasi)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,0 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 400 metriä ja sen rannat ovat suomaata.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pitkäjärven valuma-alueeseen (35.765) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 141,3 metriä mpy. Lammella ei ole ojia, joten se on umpilampi.
Seija Vaaherkumpu

Seija Vaaherkumpu (ent. Rautio) on suomalainen toimittaja. Hänet tunnetaan muun muassa Ylen A-ohjelmien sekä Yle Radio 1:n Ykkösaamun juontajana. 
Seija Vaaherkumpu opiskeli Helsingin yliopistossa valtio-oppia, tiedotusoppia ja sosiaalipsykologiaa. Hän aloitti radiotoimittajan työt opiskeluvuosinaan  hyvinkääläisessä Pikkupäkä-paikallisradiossa. 1980-luvun lopulta alkaen hän työskenteli Ylen Radiomafiassa, kunnes hänet valittiin yhdeksi neljästä ensimmäisestä Ylen Aamu-TV:n juontajasta lähetysten alkaessa 1997 (muut olivat Arto Nyberg, Päivi Storgård ja Seppo Toivonen). 
2000-vuosikymmenen alussa Vaaherkumpu siirtyi Sanoma-konsernin Neloskanavalle, jossa hän työskenteli muun muassa EU-toimittajana Nelosen tv-uutisissa niiden alasajoon saakka vuoden 2014 alussa.
2010-luvun puolestavälistä Vaaherkumpu on toimittanut Yle 1:n Ykkösaamua sekä arkiaamuisin radiossa että lauantaiaamuisin television ykköskanavalla. Hän tekee silloin tällöin töitä myös A-studiolle.
Serbitasavalta

Serbitasavalta (serb. Република Српска, bosniaksi ja kroatiaksi Republika Srpska; myös Bosnian serbitasavalta) on toinen poliittisista entiteeteistä, jotka muodostavat Bosnia-Hertsegovinan valtion; toinen on valtaosin bosniakkien ja kroaattien asuttama Bosnia-Hertsegovinan federaatio. Serbitasavallan pääkaupunki on Banja Luka. Sen pinta-ala on 25 053 km² ja väkiluku noin 1 500 000, josta noin 88 prosenttia on serbejä, 8 prosenttia bosniakkeja ja 4 prosenttia kroaatteja.

Historia

Tammikuussa 1992 Bosnia-Hertsegovinan serbikansan tasavalta (serb. Република српског народа Босне и Херцеговине, Republika srpskog naroda Bosne i Hercegovine) julistettiin Jugoslavian alueeseen kuuluvaksi tasavallaksi. Uuden tasavallan nimeksi muutettiin helmikuussa Bosnia-Hertsegovinan serbitasavalta (serb. Српска Република Босна и Херцеговина, Srpska Republika Bosna i Hercegovina). Se julistautui erilliseksi, uuteen Jugoslaviaan haluavaksi alueeksi huhtikuussa 1992. Tähän se ei kuitenkaan saanut kansainvälistä tunnustusta. Saman vuoden elokuussa nimestä jätettiin pois viittaus Bosnia-Hertsegovinaan, mistä lähtien alue on ollut viralliselta nimeltään yksinkertaisesti Serbitasavalta. Bosnia-Hertsegovinan sisällissodan (1992–1995) päättäneessä Daytonin rauhansopimuksessa tunnustettiin Serbitasavallan asema Bosnia-Hertsegovinan valtion osana, entiteettinä.

Politiikka

Serbitasavallalla on oma perustuslaki, presidentti, parlamentti, hallitus (pääministeri ja muita ministerejä), oikeuslaitos sekä myös muun muassa oma postilaitos. Sillä on myös omat symbolinsa kuten lippu ja hymni Tasavaltani (serb. Моја република, Moja republika). Vaakunat ja siihen saakka käytetty kansallislaulu menettivät lainvoimansa vuonna 2007.
Sisällissodan aikana ja vielä kymmenen vuotta sen jälkeen Serbitasavallalla oli myös oma armeija, mutta elokuussa 2005 se liitettiin Bosnia-Hertsegovinan asevoimiin.
Serbitasavallassa on kaksikamarinen parlamentti, kansalliskokous. Ylähuoneen eli kansojen talon jäsenistä 8 on serbejä, 8 bosniakkeja, 8 kroaatteja ja 4 kunnanvaltuustojen valitsemia. Kansalliskokouksessa on 83 jäsentä, joista 3/4 valitaan henkilövaalilla ja 1/4 vaalilistoilta.
Ma'alot-Tarshiha

Historia

Tarshihan piti alkuperäisessä YK:n jakosuunnitelmassa kuulua arabivaltioon. Alue joutui kuitenkin Israelin haltuun itsenäisyyssodassa.

Vuoden 1974 terrori-isku

Kolme PFLP-terroristia tunkeutui 15. toukokuuta 1974 aamulla Ma'alot-Tarshihanin lukioon ja ottivat 90 teini-ikäistä panttivankia. Koulussa oli 129 luokkaretkellä ollutta koululaista Safadista. Osa koululaisista pakeni kun terroristit tunkeutuivat rakennukseen. Terroristit vaativat vankien vapauttamista Israelin vankiloista. Israelin armeijan sotilaita tuli koulun ympärille ja puolustusministeri Moshe Dayan käski vallata koulun. Terroristien huomattua sotilaat he ampuivat koululaisia, joista kahdeksantoista kuoli ja 70 loukkaantui. Sotilaat ampuivat kaikki kolme terroristia. Ma'alotin verilöylyssä kuoli kaikkiaan 30 ihmistä.
Omfalos (Delfoi)

Omfalos (m.kreik. ὀμφαλός, ”Napa”) oli Delfoissa Kreikassa antiikin aikana ollut maailmannapaa merkinnyt kivi, joka oli yksi kulttipaikan symboleista.
Kreikkalaisen mytologian kertomuksen mukaan Zeus lähetti Olymposvuorelta kaksi kotkaa lentämään päinvastaisiin suuntiin. Maailman ympäri lennettyään kotkat kohtasivat toisensa Delfoin kohdalla. Tästä lähtien Delfoita pidettiin maailmannapana eli maailman keskipisteenä. Paikka merkittiin kivellä.
Napakivi oli olemassa Delfoissa viimeistään arkaaisella kaudella. Sitä pidettiin sisällä Apollonin temppelin adytonissa eli kaikkein pyhimmässä. Kiven hellenistiseltä tai roomalaiselta ajalta peräisin oleva marmorista valmistettu kopio on säilynyt ja se on nykyisin esillä Delfoin arkeologisessa museossa. Se löydettiin alueen arkeologisissa kaivauksissa temppelin läheltä. Kivi muistuttaa muodoltaan munaa tai mehiläispesää. Sen korkeus on 1,23 metriä ja halkaisija 0,92 metriä. Sen koristelu jäljittelee alkuperäisen kiven päällä ollutta villasta tehtyä vaatetta. Omfaloksesta oli Delfoissa myös lukuisia muita kopioita.
Omfalos-kiviä tunnetaan lukuisia myös muualta. Niitä oli useita eri puolilla antiikin Kreikkaa, ja niitä on löydetty temppeleistä muun muassa Roomasta, Egyptistä ja Irakista.
Stéphane Audran

Stéphane Audran (2. marraskuuta 1932 Versailles – 27. maaliskuuta 2018) oli ranskalainen näyttelijä.
Audran esiintyi mm. Oscar-palkituissa elokuvissa Porvariston hillitty charmi (Buñuel: La charme discret de la bourgeoisie, 1972) ja Ranskalainen illallinen (Axel: Babettes gæstebud, 1987). Muita rooleja oli esimerkiksi elokuvissa Teurastaja (Le boucher, 1970) ja Mustapukuisen naisen arvoitus (Violette Nozière, 1978). 
Audran oli vuosina 1964–1980 naimisissa ohjaaja Claude Chabrolin kanssa; hän oli sitä ennen ollut naimisissa näyttelijä Jean-Louis Trintignant'n kanssa. Hänelle myönnettiin kaksi Bafta-palkintoa (molemmat 1974), Berliinin kansainvälisten elokuvajuhlien Hopeinen karhu (1968) ja parhaan naissivuosan esittäjän César (1979).
Rumia (Mytologia)

Rumia on Uuden-Seelannin maorien mytologiassa suuri simpukka, joka kellui tyhjyydessä. Rumian sisällä kehittyi Tangaroa, joka avasi simpukan ja aloitti maailman luomisen.
Aamulepakko

Levinneisyys

Aamulepakkoa tavataan Etelä-Aasiassa Intiasta Kiinaan ja etelään suurille Sundasaarille ja Filippiineille.

Elintavat

Aamulepakko muodostaa yhdyskuntia, joiden koot vaihtelevat alle sadasta satoihin tuhansiin. Yhdyskunnat viettävät valoisen ajan luolissa tai puunonkaloissa. Aamulepakko käyttää ravinnokseen mettä ja siitepölyä ja on elinalueellaan tärkeä pölyttäjä. Se pölyttää mm. monia puita ja plantaasien kasveja.
Samaan sukuun kuuluu myös toinen Filippiineillä ja Borneossa elävä laji Eonycteris major.
John Worrall

John Worrall on brittiläinen tieteenfilosofiaan erikoistunut filosofi. Hän toimii London School of Economics and Political Sciencen tieteenfilosofian professorina vuodesta 1998.
Worrall tunnetaan strukturaalisen realismin kehittäjänä. Worrall on saanut vaikutteita erityisesti Imre Lakatokselta, ja hän on toimittanut tämän kootut teokset.
Adriano Tomasi Travaglia

Adriano Tomasi Travaglia (s. 1. marraskuuta 1939 Gardolo di Mezzo-Meano) on Perussa toimiva italialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin fransiskaanien papiksi 28. kesäkuuta 1964 ja nimitettiin Liman arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Obbin titulaaripiispaksi 16. helmikuuta 2002. Piispaksi vihkiminen seurasi 7. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Juan Luis Cipriano Thorne, jota avustivat Rino Passigato ja Alcides Mendoza Castro.
Lilla Teatern

Lilla Teatern  on helsinkiläinen, pääosin ruotsinkielinen teatteri, joka vuodesta 2005 on osa Helsingin kaupunginteatteria, mutta joka aiemmin toimi itsenäisenä ammattiteatterina.

Historia

Lilla Teaternin perustivat vuonna 1940 näyttelijät Eja ja Oscar Tengström. Teatterin pitkäaikainen omistaja oli Vivica Bandler (von Frenckell) vuosina 1955–1967, jonka jälkeen teatterin omistivat ja sitä johtivat Lasse Pöysti ja Birgitta Ulfsson vuoteen 1974. Asko Sarkola oli seuraava pitkäaikainen johtaja. Vapaan Lillanin viimeiseksi taiteelliseksi johtajaksi jäi Laura Jäntti.
Alkuaikoina teatteri toimi pikkuruisessa takahuoneessa ruotsinkielisen kauppakillan tiloissa sisäpihalla Kasarmikadulla. Näytelmävalikoima keskittyi enimmäkseen hupipuoleen, mutta nuorilla näyttelijöillä oli raikas ote ja usein odottamattomia ideoita, joten menestys oli turvattu. Bandlerin johdolla mukaan tuli myös vakavampaa, taiteellisesti korkeatasoista tuotantoa. Vuonna 1962 teatteri sai uudet, sille itselleen räätälöidyt tilat Tekniska Föreningenin (TFiF:n) uudessa talossa Yrjönkadun ja Eerikinkadun kulmassa.
Menestyksen runkona olivat muutaman vuoden välein esitetyt Benedict Zilliacuksen kirjoitamat ajankohtaiset revyyt, jotka sopivan pisteliäästi esittivät ajankohtaiset ja menneet tapahtumat Suomenmaassa pehmentävä pilke silmänkulmassa. Revyitä vauhdittivat pitkäaikaisen talomuusikon, Erna Tauron säveltämät ja pianolla soittamat sävelmät ja laulelmat.  Samaan aikaan vanhoissa tiloissa, nimellä "Pikku-lillan", esitettiin vakavampaa aineistoa "kapeammalle" yleisölle. Pyrittiin myös esittämään mahdollisimman paljon uusia suomenruotsalaisia näytelmiä ja käännöksiä suomen kielestä. Vakituiseen henkilöstöön kuului monia kaksikielisiä näyttelijöitä kuten Lasse Pöysti, Elina Salo ja Asko Sarkola, joten samojen näytelmien esittäminen myös suomeksi ei ollut vaikeaa. Teatteriin tuli myös alkujaan suomenkielisiä näyttelijöitä näyttelemään ruotsiksi, mm. Ritva Valkama ja Sinikka Sokka. Kaisa Korhonen oli jonkin aikaa mukana teatterin johdossa, minkä jälkeen tuli perinteeksi esittää ohjelmistoa molemmilla kielellä.

Nykyaika

Lilla Teaternin taloudellinen tulevaisuus ratkaistiin liittämällä se Helsingin Kaupunginteatteriin elokuussa 2005. Teatterin johtajana on sittemmin toiminut Pekka Strang. Vuoden 2014 alusta uudeksi taiteelliseksi johtajaksi on nimitetty Raila Leppäkoski.