google/wiki40b huggingface dataset:
Lisp

Historia

Lisp perustuu Alonzo Churchin lambdakalkyylin laajennukseen.
Kielen ensimmäisen version kehitti John McCarthy vuonna 1958, ja kielen kuvaava artikkeli julkaistiin Communications of the ACM -lehdessä 1960. Ensimmäinen varsinainen käytännöllinen toteutuksen teki Steve Russell IBM 704 -tietokoneelle. Vuonna 1962 MIT:ssä kehitettiin ensimmäinen modernin tyyppinen Lisp-kääntäjä. 1980- ja 1990-luvulla Lisp-kielestä oli jo olemassa useita eri variaatioita, ja vuonna 1994 päästandardiksi nousi Common Lisp, joka on ANSI-standardi (ANSI X3.226-1994 Information Technology Programming Language Common Lisp).
1990-luvun puolella kiinnostus Lisp-kieleen väheni. Kiinnostus on kuitenkin kasvanut 2000-luvulla, hyvinä syinä esimerkiksi kattavien avoimeen lähdekoodiin pohjautuvien Lisp-järjestelmien saatavuus, ja joidenkin ”Lisp-evankelistojen” (kuten Paul Graham) tekemä työ.

Muotoiltu merkkijono ja yhteenlasku

> (format t "5 + 5 = ~D" ( + 5 5))
 5 + 5 = 10
 NIL

Sijoitus, funktion määrittely ja kutsu

;; Sijoitus
 (setq a 5)
 (setq h 4)
 ;; Funktion määrittely
 (defun ala (a h)
 (/ ( * a h ) 2 ))
 ;; Funktion kutsu
 (setq A (ala a h))
 (format t "~D" A)
Seppä ja Satumaa

Kirjoittaminen ja julkaisuhistoria

Tolkien alkoi kirjoittaa tarinaa 1960-luvun puolivälissä luvattuaan tehdä esipuheen George MacDonaldin saturomaanin The Golden Key yhdysvaltalaiseen laitokseen. Kirjoitettuaan parisen sivua esipuhetta hän koki tarpeelliseksi antaa esimerkin Satumaan luonteesta ja aloitti lyhyen tarinakatkelman, joka alkoi elää omaa elämäänsä ja itse esipuhe jäi kirjoittamatta – osin myös siksi, että luettuaan The Golden Keyn ja muita MacDonaldin teoksia uudelleen esipuhetta varten Tolkien oli huomannut, ettei pitänyt niistä enää. Hän sai tarinan valmiiksi helmikuun puolivälissä 1965. Tolkienin kustantaja Rayner Unwin luki tarinan toukokuussa, mutta ei pitänyt sitä riittävän laveana julkaistavaksi sellaisenaan. Hän toivoi, että Tolkien inspiroituisi kirjoittamaan kolme tai neljä vastaavaa satua, jotka voitaisiin sitten julkaista kokoelmakirjana.

Tarina

Kirjan tarina sijoittuu sen tarkemmin määrittelemättömään menneisyyteen ja kuvitteelliseen Iso-Woottonin (engl. Wootton Major) kylään, joka tunnetaan erityisesti keittotaidoistaan. Talvisin kylässä järjestetään viikon mittainen juhla, joka huipentuu niin sanottuihin Kilttien Lasten Kesteihin. 24 vuoden välein järjestetään erityiset Kahdenkymmenenneljän Kestit, joihin kutsutaan vain sama lukumäärä lapsia. Kylän Mestarikokki leipoo juhliin Suuren Kakun, jonka sisälle piilotetaan erilaisia helyjä ja vastaavia lasten löydettäväksi. Yksi näistä on pieni tähti, jonka kokin oppipoika Alf väittää olevan peräisin Satumaasta. Juhlissa tähti jää löytymättä, sillä sepän poika nielaisee sen.
Sepän poika ei havaitse sen taikaominaisuuksia heti, mutta hänen täyttäessään kymmenen vuotta tähti ilmestyy hänen otsaansa ja päästää hänet samoamaan Satumaassa. Pojasta kasvaa isänsä jalanjäljissä kylän seppä, mutta vapaa-ajallaan hän seikkailee Satumaassa, jonka monilta kuolevaisia uhkaavilta vaaroilta tähti häntä suojelee. Lopulta seppä kohtaa jopa Satumaan kuningattaren. Sepän ollessa jo vanha koittaa taas uusien Kahdenkymmenenneljän Kestien aika, ja hän luovuttaa vastahakoisesti tähden (ja siten oikeutensa päästä Satumaahan) Mestarikokiksi kohonneelle Alfille, joka kätkee tähden uuteen Kakkuun uuden lapsen löydettäväksi. Juhlien jälkeen hän ilmoittaa jättävänsä tehtävänsä oppipojalleen ja lähtevänsä kylästä. Lukijalle on siihen mennessä jo selvinnyt, että Alf on tosiasiassa Satumaan kuningas.
Erik Furuhjelm

Erik Gustaf Furuhjelm (6. heinäkuuta 1883 Helsinki – 13. kesäkuuta 1964 Helsinki) oli suomalainen säveltäjä ja musiikkikirjailija.

Henkilöhistoria

Furuhjelmin vanhemmat olivat senaatin protokollasihteeri Elis Furuhjelm ja Selma Gabriela Antell ja puoliso vuodesta 1908 Alice Silfvast. Hän tuli ylioppilaaksi 1901, opiskeli Filharmonisen seuran orkesterikoulussa vuodesta 1893, Helsingin musiikkiopistossa 1901–1906, Helsingin yliopistossa 1901–1902 sekä Wienissä ja Münchenissä 1906–1907 ja Pariisissa 1908–1909. Furuhjelm oli Helsingin musiikkiopiston vt. opettaja 1905–1906, opettaja 1907–1935 ja varajohtaja 1920–1935. Furuhjelm piti useita konsertteja, toimi kuoronjohtajana, soitti alttoviulua Filharmonisen seuran konserteissa 1904–1905 ja Armas Järnefeltin johtamissa oopperaesityksissä. Hän oli Finsk Musikrevyn perustaja 1904 ja toimi musiikkiarvostelijana Dagens Tidning -lehdessä 1912–1914 ja Dagens Press -lehdessä 1915–1920. Furuhjelmille myönnettiin valtion säveltäjäeläke 1921, Pro Finlandia-palkinnon hän sai 1956.

Tuotanto

Furuhjelmin merkittävimmät sävellykset lienevät pianokvintetto, jousikvartetto ja kaksi sinfoniaa. Hän julkaisi myös Jean Sibelius -elämäkerran.
SpaceX CRS-5

Rakettivaiheen talteenottoyritys

Lennolla Spacex yritti Falcon 9 -raketin ensimmäisen vaiheen talteenottoa. Rakettivaiheen oli tarkoitus laskeutua Atlantilla olevalle autonomous spaceport drone ship -lautalle. Rakettivaihe saatiin osumaan alustalle mutta se osui siihen liian suurella nopeudella ja tuhoutui. Sumuinen sää ja hämärä esti laskeutumisen tallentamisen videolle. Epäonnistumisen syyksi arvoitiin hydrauliöljyn loppumista hydrauliikkajärjestelmästä, joka ohjasi rakettivaiheen yläosassa olevia ohjaussiivikkeitä.

Rahti

Laukaisu kuljetti 2317 kilogrammaa rahtia avaruusasemalle. Dragon-kapselin paineistettu hyötykuorma käsitti 490 kilogrammaa miehistötarvikkeita, 717 kg avaruusaseman osia ja 577 kg tutkimustarvikkeita. Painetistamattomana hyötykuormana oli 490 kilogramman Cloud Aerosol Transport System (CATS) -tutkimuslaitteisto, joka asennettiin aseman japanilaiseen Kibō-moduuliin. CATS-laitteistolla tutkitaan ilmakehän hiukkasia.
Spratlysaaret

Spratlysaaret  on kiistelty saariryhmä Etelä-Kiinan merellä. Se käsittää yli 30 000 pientä saarta, luotoa, karia tai riuttaa. Osana Etelä-Kiinan meren saaria Spratlysaarien ympärillä on öljy- ja kaasuesiintymiä sekä hyviä kalastusalueita. 
Kiinan kielellä Spartlysaaret tunnetaan nimellä Nansha Qundao (南沙群岛, Nánshā Qúndǎo), merkityksenään ’eteläiset hiekkasaaret’ mikä on muodostettu sanoista nán ’etelä’, shā ’hiekka’ ja qúndǎo ’saaret’. Vietnamiksi saaret kantavat nimeä Quần đảo Trường Sa ja nimen merkitys on ’pitkät hiekkasaaret’, sanoista trường ’pitkä’, sa ’hiekka’ ja quần đảo ’saaret’. Tagalogiksi nimitys on Kalayaan, englanniksi Spratly Islands tai Spratlys, malaijiksi Kepulauan Spratly.
Kiina, Taiwan ja Vietnam tunnustavat kaikki saariryhmän saaret kokonaisuudessaan omakseen, kun taas Malesia, Filippiinit ja Brunei vaativat osaa ryhmästä. Näistä useilla on sotavoimia alueella. Taiwanilla on joukkoja saarista suurimmalla, Itu Aballa.
Saarien maa-alue on noin 4 neliökilometriä ja rantaviivaa on 926 kilometriä. Saaret ovat levittäytyneet laajalle, noin 425 000 neliökilometrin laajuiselle merialueelle. Saaret ovat matalia koralliriuttoja, ryhmän korkein kohta on neljä metriä merenpinnasta oleva nimetön paikka Southwest Caylla. 
Saarten suomenkielinen nimi noudattaa englanninkielistä esikuvaa; saaret on nimetty 1800-luvulla tai 1900-luvun alussa eurooppalaisen merenkulkijan Spartlyn (Richard tai William Spartlyn) kunniaksi. Brittiläinen valaanpyyntialuksen kapteeni Richard Spratly näki Spratlysaaren vuonna 1843.
Mitsubishi Space Wagon

Mitsubishi Space Wagon on japanilaisen Mitsubishi Motorsin vuosina 1983–2002 valmistama tila-auto. Se oli yksi maailman ensimmäisistä tila-autoista. Space Wagon oli muita varhaisia tila-autoja pienempi. Japanissa auto tunnetaan nimellä Mitsubishi Chariot. Space Wagonissa oli yleensä 6 paikkaa, suomen tuontimallissa 7, enin osa muunnettiin pakettiautoiksi kattokorotuksella.
Vuoden 1999 Euro NCAP -kolaritestistä Space Wagon sai tulokseksi kolme tähteä viidestä.
Jack Benny

Jack Benny (synt. Benjamin Kubelsky 14. helmikuuta 1894 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 26. joulukuuta 1974 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli amerikanjuutalainen koomikko ja näyttelijä.
Benny aloitti koomikonuransa vaudeville-esiintyjänä. Kansallisesti tunnetuksi hahmoksi hän tuli viikoittaisen radio-ohjelmansa ansiosta. The Jack Benny Program oli radion kuunnelluimpia ohjelmia koko olemassaoloaikansa, eli vuodet 1932–1955.
Oma televisio-ohjelmansa Bennyllä oli vuosina 1951–1964.
Benny sai kaksi Emmy-palkintoa ja Golden Globe -palkinnon. Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Neil Ross

Elämäkerta

Ross syntyi Lontoossa, Englannissa, josta hän muutti hyvin nuorena Montrealiin, Kanadaan. Ollessaan 12-vuotias Rossin perhe muutti tällä kertaa Yhdysvaltoihin Long Beachiin, Kaliforniaan. Perhe muutti vielä San Diegoon, jossa Ross alkoi kuuntelemaan KFWB radiokanavaa ja halusi tämän seurauksena tulla vanhempana DJ:ksi.
Opiskelunsa päätyttyä hän alkoi työskentelemään radion parissa, joista ensimmäinen oli Salt Lake Cityssä, Utahissa, KMUR-niminen radioasema. Tämän jälkeen Ross siirtyi työskentelemään Honoluluun KORL-, KGMB- ja KKUA-radioasemille ennen palaamistaan takaisin San Diegoon vuonna 1969 työskennelläkseen KCBQ:lle. Hän teki myös DJ:n työtä San Franciscossa ja Los Angelesissa aina vuoteen 1985 asti.
Ross asuu Los Angelesissa vaimonsa ja tyttärensä kanssa. Hän harrastaa myös sukeltamista.

Ääninäyttelijänä

Ääninäyttelemisen pariin Ross päätyi 1970-luvun lopulla muutettuaan Los Angelesiin. Hän teki ensimmäisen ääniroolinsa animaatiosarjaan Richie Rich vuonna 1980, jossa Ross toimi myyntimiehen äänenä. Hänellä on myös kyky puhua lähes millä tahansa aksentilla. Ross teki uransa alkuvaiheessa muutamia äänirooleja Hanna-Barberan tuottamiin sarjoihin, kuten Smurffeihin ja Pac-Maniin. Hän oli mukana myös 1980-luvun suosituissa animaatiosarjoissa The Transformers ja Action Force. Lisäksi Ross oli vuonna 1989 X-Men: Pryde of the X-Men -televisiospeliaalissa Wolverinen äänenä. 1990-luvulla Ross muistetaan parhaiten Hämähäkkimies-animaatiosarjasta Vihreän Menninkäisen äänenä. Sarja oli samalla hänen kolmas Hämähäkkimies-aiheinen animaatiosarja. Ross muun muassa toimi aikaisemmin Norman Osbornin äänenä 1980-luvun Hämähäkkimies-animaatiosarjassa.
Ross on tehnyt myös äänityötä radion ja televisiomainosten parissa ollen muun muassa Wal-Martin, AT&T:n, Volkswagenin, Coca-Colan, Mattelin, Goodyearin, Lexusin, Disneyn mainoksissa mainosäänenä. Lisäksi hänen ääntään on kuultu CBS:n, NBC:n, ABC:n, TBS:n ja Fox Kidsin kertojaäänenä.
Rettig (suku)

Rettig on ruotsalainen ja suomalainen liikemiessuku, joka tunnettiin ennen varsinkin tupakkatehtailijoina. Suomalainen haara, joka omistaa Rettig Group (ent. P. C. Rettig & Co) -perheyrityksen on aateloitu vuonna 1898 nimellä von Rettig.
Suku on alun perin Saksasta, josta Stephen Cerillius Rettig siirtyi 1790-luvulla Tanskan kautta Ruotsiin. Hänen poikansa ruukinpatruuna Pehr Christian Rettig loi merkittävän liiketoiminnan ja suku nousi pian merkittäväksi tekijäksi Ruotsin tupakka- ja rautateollisuudessa sekä laivanvarustuksessa. Rettigin tupakka tuli pian tunnetuksi Suomessakin. Stephen Rettigin pojanpoika Pehr Cerelius Rettig muutti vuonna 1845 Gävlestä Suomeen ja perusti Turkuun tupakkatehtaan, josta käynnistyi suvun liiketoiminta Suomessa. Hänen kuoltuaan lapsettomana tuli työn jatkajaksi Ruotsista hänen veljenpoikansa Fredric Rettig, joka vuonna 1898 aateloitiin nimellä von Rettig. Hänen sukunsa esiteltiin samana vuonna Suomen Ritarihuoneelle numerolla 273.
Suomen Rettigit vaikuttivat etupäässä Turussa ja suvun sukuhauta on Turun hautausmaalla.
Koko Hubara

Ura

Hubara työskentelee kirjallisuuden ja median parissa. Hän on Ruskeat Tytöt -verkkomedian päätoimittaja ja toimii myös Kirkko ja kaupunki -lehden kolumnistina. Hubara on aikaisemmin työskennellyt kymmenen vuotta toimittajana ja Basso-lehden toimituspäällikkönä. Lisäksi hän on työskennellyt A-Klinikkasäätiössä. Hubara on myös toinen Roxane Gayn Bad Feminist -teoksen suomentajista.
Hubaran esikoisteos Ruskeat tytöt ilmestyi helmikuussa 2017, ja syyskuussa 2018 se julkaistiin myös ruotsiksi käännettynä.

Palkintoja

Ruskeat tytöt palkittiin vuonna 2015 parhaana yhteiskunnallisena blogina A-Lehtien Blog Awards -gaalassa. Vuonna 2017 Yhteiskunta-alan korkeakoulutetut valitsi Hubaran vuoden yhteiskuntatieteilijäksi.

Yksityiselämä

Pitkään Helsingissä asunut Hubara on syntynyt ja kasvanut Vantaan Pähkinärinteessä ja Hämeenkylässä. Hänen isänsä on Israelissa syntynyt jemeninjuutalainen  ja äiti suomalainen. Hubara on kertonut joutuneensa koulukiusatuksi ihonvärinsä vuoksi. Yläasteella hänelle suositeltiin uravalinnaksi lähihoitajan ammattia, vaikka Hubaran keskiarvo oli 9,3. Hän jatkoi kuitenkin lukioon ja yliopistoon opiskelemaan englantilaista filologiaa, sosiaalityötä, Pohjois-Amerikan tutkimusta ja viestintää. Vuonna 2015 Hubara valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi. Hubaralla on yksi lapsi.
Kivirouhe

Kivirouhe eli kivimurske valmistetaan murskaamalla kalliosta räjäyttämällä irrotettua louhetta tai irrallisia luonnonkiviä sekä ja seulomalla murskeesta halutun kokoiset kivirakeet erilleen.

Kiviaines

Nimitykset kivirouhe ja sepeli tarkoittavat periaatteessa samaa asiaa: molemmat ovat murskatun kiviaineksen lajitteita, jossa ei ole mukana tiettyä alarajaa pienempiä kivirakeita. Rakeiden eri käyttötarkoituksen mukaan käytetään eri nimitystä. Sepeli, joka on oikeastaan katkaistu murskelajite, on maanrakennuksessa, tienrakennuksessa ja rautatienrakennuksessa käytettyä massatuotetta, jolle on tärkeää kestävyys. Kivirouhe on useimmiten erikoistuote, jota käytetään rakenteiden pintojen irrallisena tai kiinnitettynä päällysteenä. Se elävöittää ja koristaa pintoja. Murskaamalla erivärisiä kivilajeja saadaan rouheille lukuisia värisävyjä. Erivärisiä ja erikokoisia rouheita keskenään sekoittamalla saadaan lisää rouhevaihtoehtoja ja rouheita voidaan myös värjätä, jolloin niihin saadaan luonnossa esiintymättömiä värejä. Kestävyyden kannalta tärkeitä ovat rouheen mekaaniset ominaisuudet ja pakkaskestävyys.
Useimmiten kivirouhe on pienirakeista mursketta, josta on seulottu pois hienoin aines ja pienimmät rakeet sekä suuret kappaleet. Tällaisten kivirouheiden tyypillisiä raekokoja ovat  2–5   4–8   4–12   8–12  ja  8–16  millimetriä. Luvut ilmaisevat rouhelajitteen pienimpien ja suurimpien rakeiden koon. Myös pienirakeisia kivirouheita kuten  0,5–1,2  tai  1,2–3  mm valmistetaan.

Rouhepinnoitus

Rouhepinnoituksessa betonipintaan (tai muuhun pintaan) levitetään ensiksi ohut laastikerros, joka tasoitetaan. Tuoreen laastin pintaan lyödään (heitetään napakasti) pölytöntä kivirouhetta, joka painellaan kumilastalla kevyesti syvemmälle laastikerrokseen. Pystysuoraa pintaa kuten sokkelia tai seinää pinnoitettaessa pudonnut rouhe otetaan talteen viereen levitetyn muovikelmun päältä. Kivirouheen raekoko on tyypillisesti 2–5 mm ja sen menekki noin 8–10 kiloa neliömetrille.

Kivirouherappaus

Kivirouherappauksessa normaalin kolmikerrosrappauksen pintakerroksessa on näkyvissä raekooltaan 3–5 mm olevia, erivärisiä kivirakeita. Suomessa kivirouherappaus yleistyi 1940-luvulla ja sitä on käytetty esimerkiksi Helsingin Taka-Töölöä rakennettaessa. Sitä kutsutaan myös "köyhän miehen terastiksi".
Terastirappauksessa lasi- tai kivirakeet on sekoitettu laastiin, joten rappaus on läpivärjätty. Pesuterastia tehtäessä hieman kovettuneen terastirappauksen pinta pestään vedellä, jotta värilliset rakeet saadaan esiin pintaa elävöittämään. Hakattua terastia tehtäessä värillinen aines hakataan esiin parin päivän kuluttua rappauksesta.
HMS Monmouth (1901)

Palvelus

HMS Monmouth palveli Kanaalin laivaston 1. risteilijälaivueessa, kunnes se poistettiin tammikuun lopulla 1906 palveluksesta ja alus siirrettiin Devonportissa reserviin. Alus palautettiin palvelukseen Kiinan asemalle huhtikuussa 1906 ja se siirrettiin 1913 3. laivastoon. Alus, jonka päällikkö oli Brandt, määrättiin elokuussa 1914 Kap Verden ja Kanariansaarten laivastoasemalle kontra-amiraali Stoddartin 5. risteilijälaivueeseen, jonka muut alukset olivat HMS Carnarvon, HMS Cornwall ja HMS Cumberland. Se saapui 13. elokuuta Kanariansaarille Las Palmasiin, mistä se lähetettiin laivueen nopeimpana aluksena Pernambucoon. Coronelin meritaistelussa amiraali von Speen Saksan keisarikunnan laivaston laivue upotti aluksen 1. marraskuuta 1914, jolloin sen koko miehistö sai surmansa.
Henrik Willehad Åkerman

Henrik Willehard Åkerman (7. marraskuuta 1841 Bomarsund, Ahvenanmaa – 21. huhtikuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri ja senaattori.
Åkermanin vanhemmat olivat sotilasapteekkari, kollegiasessori, kartanonomistaja Henrik Gustaf Åkerman (1801–1865) ja Marie Louise Björkman (1810–1857). Hän oli naimisissa vuodesta 1865 Olga Nikolajevna Golovatševan (1845–1922) kanssa.
Åkerman kävi Helsingin jalkaväen junkkarikoulun valmistuen sieltä 1862. Hän palveli 1862–1866 88. Pietarin jalkaväkirykmentissä ja hän ylennettiin aliluutnantiksi 1863 ja luutnantksi 1864. Tämän jälkeen Åkerman palveli 7. Porin ruotujakoisessa tarkk’ampujapataljoonassa 1866–1868 ja sen jälkeen päivystävänä upseerina Helsingin jalkaväen junkkarikoulussa. Hänestä tuli alikapteeni 1867, kapteeni 1870 ja majuri 1873. Åkerman toimi vuodesta 1874 148. Kaspian jalkaväkirykmentin 1. pataljoonan komentajana ja everstiluutnantiksi ylentämisen jälkeen 1878 hän oli 122. reservipataljoonan, Pietarin paikallispataljoonan ja 7. reservipataljoonan komentajana. 
Sen jälkeen kun Åkerman ylennettiin everstiksi 1881 hän toimi Helsingin kaupungin poliisimestarina vuodesta 1882 ja oli 1888 lyhyen Viipurin läänin vt. kuvernöörinä. Hän oli Suomen sotakomissariaatin yli-intendenttinä vuodesta 1891 ja Kuopion läänin kuvernöörinä 1899–1901. Åkerman oli senaatin talousosaston jäsenenä eli senaattorina 1900–1901 ja toimi senaatin finanssitoimituskunnan päällikkönä 1900 ja kauppa- ja teollisuustoimituskunnan päällikkönä 1900–1901. Hänestä tuli kenraalimajuri 1896 ja sotapalveluksesta hän erosi 1901.
Puck (lehti)

Puck oli Yhdysvaltain ensimmäinen hyvin menestynyt huumorilehti. Sitä julkaistiin vuosina 1871–1918. Sen perusti itävaltalaissyntyinen piirtäjä Joseph Keppler. Lehteä julkaistiin alun perin saksankielisenä, mutta vuonna 1877 kieleksi vaihtui englanti. Lehden nimi lainattiin William Shakespearen näytelmästä Kesäyön unelma, jossa esiintyy samanniminen olento.
Puckissa julkaistiin sekä poliittisia että epäpoliittisia piirroksia.
G.I. Blues (albumi)

Sisältö

Albumin musiikki koostuu lauluista, jotka ovat mukana Elviksen tähdittämässä elokuvassa G.I. Blues – Café Europa. Laulu Wooden Heart julkaistiin singlenä Yhdistyneessä kuningaskunnassa, jossa se oli listaykkönen kuuden viikon ajan. Yhdysvalloissa Joe Dowell levytti kappaleesta cover-version ja se päätyi
Billboard Hot 100 -listan kärkeen. Myöhemmin RCA julkaisi Presleyn version kaksi kertaa singlen B-puolena; vuonna 1964 uudelleenjulkaisusinglellä Blue Christmas ja seuraavana vuonna singlellä Puppet on a String. Tämä oli myöhäsyntyinen julkaisu Elvis-elokuvasta Girl Happy. Laulut "G.I. Blues", "Wooden Heart", "Shoppin' Around" ja "Doin' the Best I Can" ovat mukana vuoden 1995 soundtrack-kokoelmalla Command Performances: The Essential 60s Masters II.
Tekijänoikeussyistä johtuen albumin eurooppalaisessa julkaisussa avausraidan "Tonight Is So Right for Love" tilalla on "Tonight's All Right for Love", joka on muokattu 1800-luvun valssikuningas Johann Strauss II:n sävelmästä. Kappaleen "Tonight Is So Right for Love" melodia on suoraan barcarollesta, jonka on säveltänyt Jacques Offenbach, yksi Straussin aikalaisista. Yhdysvalloissa "Tonight's All Right for Love" ilmestyi vasta kokoelmalla Elvis: A Legendary Performer Volume 1 vuonna 1974. Soundtrackilla oleva versio kappaleesta "Blue Suede Shoes" on toisinto laulusta, jonka Presley alun perin äänitti vuonna 1956. Se on yksi harvoista lauluista, jotka Presley levytti uudelleen uransa aikana. Muita ovat "Love Letters" ja "A Little Less Conversation".
Vuonna 1960 G.I. Blues -elokuvamusiikkialbumi oli ehdolla Grammy-palkinnon saajaksi kategorioissa Best Sound Track Album Or Recording Of Original Cast From A Motion Picture Or Television ja Best Vocal Performance Album, Male.

Uusintajulkaisut

27. huhtikuuta 1997 RCA julkaisi albumin uudelleenmasteroituna CD-levynä. Mukana oli kahdeksan bonusraitaa alkuperäisistä äänityssessioista. Kaksi lauluista oli aikaisemmin kuultuja: "Tonight's All Right for Love" ja akustinen versio kappaleesta "Big Boots", joka on myös Elviksen kuolemanjälkeisellä vuoden 1978 albumilla Elvis Sings for Children and Grown-Ups Too.
Vuonna 2008 Sony BMG Music Entertainment on julkaissut albumin sarjassaan Original Album Classics 5xCD (RCA 88697295572CD5). Sisältää bonuskappaleen "Tonight's All Right for Love".
Takifugu rubripes

Ulkonäkö ja koko

Takifugu rubripes voi kasvaa 80 senttimetriä pitkäksi. Sen vatsapuoli on vaalea, selkäpuoli tummapilkkuinen. Rintaevän takana on laajempi musta läikkä, jossa on ohuet vaaleankeltaiset reunat.

Levinneisyys

Takifugu rubripes -pallokaloja elää Tyynenmeren luoteisosassa, Kiinan ja Japanin lähivesillä. Poikaset elävät jokisuiden murtovedessä, mutta aikuiset muuttavat meriveteen.

Käyttö ruokana

Takifugu rubripes -pallokaloja kasvatetaan Japanissa ruokakaloiksi. Pallokala-ateriat ovat äärimmäisen himottuja, vaikka sen tietyt osat, etenkin maksa, ovat äärimmäisen myrkyllisiä. Kala itsessään on miedon makuinen, mutta siihen jäänyt myrkky kihelmöi huulissa.  
Viljeltyjä kaloja tutkimalla on selvitetty, että myrkky on peräisin eräästä bakteerilajista, jota kala saa ravintonsa mukana. Jos kalaa on ruokittu vain myrkyttömällä ruoalla tarpeeksi kauan, siitä voi syödä jopa maksan.
Jotta kokki saa erityisluvan valmistaa tätä pallokalaa ruoaksi, hänen on suoritettava näyttökoe, jossa kala fileoidaan, turvalliset ja vaaralliset osat lajitellaan eri tarjottimille ja merkitään asiaankuuluvasti. 
Vuosisatoja vanhan kiellon mukaan Japanin keisari ei saa uhmata kuolemaa syömällä fugua. Vuosina 1996–2008 fuguun kuoli Japanissa yhteensä 34 henkeä, eli keskimäärin lähes kolme vuodessa. Kuolemien määrä on kuitenkin vähentynyt. Vielä 1950-luvulla fugun syönnistä saattoi kuolla 400 ja sairastua yli 31 000 henkeä vuosittain.
Shimonosekin kaupunki on Japanin fuguntuotannon keskus.

Käyttö tutkimuksessa

Takifugu rubripes -lajin eläinkunnan pienimpiin kuuluva 390 miljoonan emäsparin genomi on selvitetty vuonna 2001. Sillä on noin 31 000 geeniä, joiden avulla se tuottaa noin 33 600 proteiinia. Fugun genomi on noin kahdeksasosa ihmisen genomista, mutta se sisältää useimmat ihmiselläkin olevista geeneistä ja säätelyelementeistä. Tämän vuoksi fugua on käytetty verrokkina myös vuonna 2003 julkaistun ihmisen genomin selvittämisessä ja esimerkiksi ihmisen geenimäärien arvioinnissa.
Opastejärjestelmä

Opasteiden valmistus

Kylttien ja muiden opastejärjestelmän osien valmistajat vaihtelevat eri tekniikkaa käyttävistä kilpiverstaista valomainos- ja audiovisuaalisen tekniikan yrityksiin. Kilvet voidaan valmistaa esimerkiksi kaivertamalla, tarramuoveista tai erilaisista materiaalilevyistä leikkaamalla, maalaamalla tai erilaisin tulostus- ja painotekniikoin, kuten silkkipainon avulla. Saatavilla on myös valmiita kilpijärjestelmiä materiaaleineen, kiinnitystarvikkeineen ja työvälineineen. Kilpien valmistus on nykyisin pitkälle automatisoitua niin, että tietokoneet ohjaavat esimerkiksi kirjainmuotoja ja kuvioita leikkaavia laitteita vektorigrafiikkamuodossa laaditun tiedoston pohjalta.

Kuuluisia opastejärjestelmiä

Lontoon metron opastejärjestelmä mainitaan usein esimerkkinä yhdestä ensimmäisistä laajoista opastesuunnitteluhankkeista. Sen keskeisiä osia ovat Harry Beckin 1930-luvulla suunnittelema Lontoon metrokartta ja Edward Johnstonin opastekylttejä varten suunnittelema Johnston-kirjaintyyppi, josta Eric Gill kehitti suosituimpiin groteskifontteihin kuuluvan Gill Sansin.
Münchenin vuoden 1972 kesäolympialaisiin eri urheilulajeja kuvaavan piktogrammijärjestelmän suunnitteli saksalainen graafinen suunnittelija Otl Aicher.