google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen ylioppilaskuntien liitto

Historia

SYL:n perustivat vuonna 1921 Suomen Ylioppilaskunta (nykyään Helsingin yliopiston ylioppilaskunta) ja Åbo Akademis Studentkår opiskelijoiden tarpeesta osallistua järjestäytyneesti yhteiskunnalliseen keskusteluun ja kansainväliseen opiskelijayhteistyöhön.
Vuonna 1927 Suomen ylioppilaskuntien liittoon liittyivät Turun yliopiston ylioppilaskunta, Teknillisen Korkeakoulun Ylioppilaskunta, Kauppakorkeakoulun Ylioppilaskunta ja Svenska Handelshögskolans Studentkår, minkä jälkeen järjestö edusti yhteensä 5515 ylioppilasta. Toiminta oli hyvinkin maanpuolustus- ja kansallishenkistä, mikä näkyi muun muassa ruotsinkielisten ylioppilaskuntien vetäytymisenä SYL:stä kieliriitojen seurauksena vuoteen 1941 asti.
Toisen maailmansodan jälkeen SYL:n toimintaan vaikuttivat hyvinvointiyhteiskunnan rakentaminen, poliittinen aktivoituminen 1960-luvulla ja kestävän kehityksen esiinmarssi. Vuonna 1954 SYL perusti Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön, joka edelleen tarjoaa opiskeluterveydenhuoltopalvelut yliopisto-opiskelijoille. 1960–1970-luvuilla yliopistojärjestelmän laajentuessa SYL sai useita uusia jäseniä uusista ylioppilaskunnista. 
Vuosina 1979–1984 SYL lanseerasi yhteisen – silloin pahvista tehdyn – opiskelijakortin, jolla sai yhteisiä alennuksia. SYL on osakkaana Oy Suomen Lyyra Ab:ssa, joka yhtenäistää ja laajentaa opiskelijan palveluita uuden Lyyra-opiskelijakortin myötä. Lyyran liiketoiminnot myytiin 2013 valtakunnallisten opiskelijajärjestöjen (SAKKI, SAMOK, SLL, SYL) sekä HYY-Yhtiöiden omistamalle yritykselle, joka nimettiin Frankiksi, minkä myötä sen toiminta Lyyra-nimellä lakkasi 30.9.2013.
SYL:llä on 15 jäsenyhteisöä: Suomen kaikkien yliopistojen 14 ylioppilaskuntaa sekä Snellman-korkeakoulun ylioppilaskunta ovat SYL:n jäseniä.
Parikkala (lehti)

Parikkala oli Parikkalassa vuosina 1909–1910 ilmestynyt paikallislehti.
Vanhasuomalainen Parikkala perustettiin taustaltaan nuorsuomalaisen Parikkalan Sanomien kilpailijaksi. Sen vastaavana toimittajana ja julkaisijana toimi Olli Juntunen. Savonlinnassa kerran viikossa painettu lehti ilmestyi vain vuoden ajan ennen kuin se kärsi tappion kilpailijalleen.
Turbo Pascal

Turbo Pascal oli 1980- ja 1990-luvuilla käytetty ohjelmankehitysympäristö. Se saavutti standardiaseman Pascal-kehityksessä PC-ympäristössä. Samaan pakettiin integroitu ohjelmointiympäristö (IDE) tuli ensimmäisenä Turbo Pascaliin.
Ohjelman kehittämisestä vastasi yhdysvaltalainen ohjelmistoyritys Borland.  
Borland jatkoi Turbo Pascalin kehittämistä ja lisäsi siihen myös olio-orientoituneen ohjelmoinnin piirteitä versiossa Turbo Pascal 5.0. Windows-käyttöjärjestelmän yleistyttyä Borland toi markkinoille windows-version Turbo Pascal for Windows. Kehityksen lopputuloksena syntyivät Borlandin Object Pascal -kieli ja täysin integroitu graafinen ohjelmankehitysympäristö Delphi.
Adolphe Granier de Cassagnac

Adolphe Bernard Granier de Cassagnac (12. elokuuta 1806 Avéron-Bergelle – 31. tammikuuta 1880) oli ranskalainen lehtimies, poliitikko, historioitsija ja Paul Adolphe Marie Prosper Granier de Cassagnacin isä.
Granier de Cassagnac aloitti lehtimiehenä Victor Hugon suojassa kirjallisuuden kriitikkona, mutta kääntyi poliittisen journalismin puolelle. 1840-luvulla hän oli toimittajana monessa lehdessä, kuten L'epoque, Le pays ja L'ordre. Hän oli jyrkästi konservatiivinen. Alkuun hän oli poliittiselta kannaltaan orléanisti ja prinssi Louis Napoleonin vastustaja, mutta vuoden 1848 jälkeen hän liittyi prinssin puolelle ja kääntyi keisarikunnan puolustajaksi. Granier de Cassagnac oli jäsen lainsäätävässä parlamentissa 1852–1870. Vuosina 1876 ja 1877 hänen valittiin kamariin bonapartistina.
Vuonna 1838 Granier de Cassagnac julkaisi teoksen Histoire des classes ouvrières et des classes bourgeoises, jonka mukaan proletaarit olivat ali-ihmisiä ja lähtökohtaisesti erilaisia kuin porvarit. Hänet lasketaan toisen luokan historioitsijaksi, mutta kuitenkin François Guizotin seuraajaksi.
FLARM

FLARM on pienlentokoneissa ja pienoisilma-aluksissa käytetty elektroninen järjestelmä, joka varoittaa koneen lentäjää törmäysvaarasta toisen koneen kanssa. Järjestelmä on Euroopan lentoturvallisuusviraston (EASA) hyväksymä.

Toimintaperiaate

FLARM-järjestelmä hakee sijaintinsa satelliittipaikannuksen avulla. Järjestelmä lähettää jatkuvasti omaa sijaintitietoaan ja vastaanottaa muiden vastaavilla laitteilla varustettujen koneiden lähettämiä sijaintitietoja, joiden pohjalta se laskee ympäröivän liikenteen ennustetut lentoradat. Järjestelmä varoittaa törmäysuhan alaisten koneiden lentäjiä.
Laitteisto operoi salatun radioyhteyden yli lupavapailla SRD- ja ISM-taajuusalueilla.

Historia

FLARM-järjestelmää lähtivät kehittämään kolme sveitsiläistä lentäjää ja insinööriä, Urs Rothacher, Andrea Schlapbach, ja Urban Mäder vuonna 2004. Projektin taustalla olivat useat kuolemaan johtaneet lentokoneiden törmäykset. Prototyyppiasteelle edennyt järjestelmä saatiin vietyä tuotantoon lentäjäpiirien joukkorahoituksen ansiosta.
Järjestelmä alkoi yleistyä ensin purjelentopiireissä, mistä se levisi vuoden 2010 aikoihin moottorilentopuolelle. Alkuperäisen järjestelmän pohjalta kehitettiin päivitetty PowerFLARM, jossa oli alkuperäistä FLARMia korkeampi lähetysteho ja kantama, sekä antennidiversiteetti, mikä mahdollisti vastanottinantennin asentamisen koneen päälle ja alle. Päivitettyyn järjestelmään lisättiin myös ADS-B-järjestelmien ja transponderien kuunteluun kykenevä vastaanotin, mikä mahdollistaa näillä järjestelmillä varustettujen koneiden sisällyttämisen törmäysriskiarvioon.
FLARM-laitteistoja valmistavan FLARM Technologyn mukaan laitteistoja oli käytössä yli 30 000 ilma-aluksessa ja monissa pienoisilma-aluksissa.
Tarpeisto

Tarpeisto on teatterin esityksissä tarvittava kokoelma näyttelijöiden käyttämiä pienesineitä eli rekvisiittaa, kuten astioita, ruokia ja juomia, matkalaukkuja, silmälaseja jne. Tarpeistosta huolehtii tarpeistonhoitaja, joka vastaa teatterin tarpeistovarastosta ja oikeiden tavaroiden viemisestä paikoilleen lavasteisiin tai muuten näyttelijöiden saataville ennen jokaista teatteriesitystä. Tarpeistonvalmistaja taas vastaa uusien tarpeistoesineiden tekemisestä tai hankkimisesta uutta näytelmäproduktiota varten. Tehtävät on usein yhdistetty.
Elokuva- ja televisiotuotannossa tarpeistonhoitajaa ja -valmistajaa vastaa lavastustyöryhmän rekvisitööri.
Tarpeistoksi lasketaan kaikki ne esineet, jotka eivät kuulu puvustukseen eivätkä lavastukseen. Näytelmän tapahtuma-aikaan sijoittuvien tavanomaisten käyttöesineiden lisäksi teatteriesityksessä saatetaan tarvita vaikkapa jäätä tai lunta, ruokaa tai juomaa. Alkoholijuomien sijasta näyttämöllä käytetään vettä, mehua tai teetä. Ateriakohtausten kattauksesta vain pieni osa voi olla näyttelijöiden syötävissä olevaa aitoa ruokaa ja loput askarreltu vaahtomuovista, pahvista tms.
Tarpeistonvalmistajan ja -hoitajan työ uuden näytelmäproduktion parissa alkaa näytelmän lukuharjoituksista ja käsikirjoitusta tutkimalla. Työ vaatii yhteistyötä erityisesti lavastajan mutta myös ohjaajan ja puvustajan kanssa. Harvinaisten, esimerkiksi historiallisten käyttöesineiden käytössä tarpeistonvalmistaja tai -hoitaja voi opastaa näyttelijöitä harjoitusvaiheessa.
Tarpeistoon erikoistuvia artesaaneja kouluttaa ainakin Koulutuskeskus Salpaus Lahdessa.
Ange-Félix Patassé

Ange-Félix Patassé (25. tammikuuta 1937 – 5. huhtikuuta 2011) oli Keski-Afrikan tasavallan presidentti vuosina 1993–2003. Patassé oli Keski-Afrikan vuonna 1960 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen maan ensimmäinen valtionpäämies, joka valittiin jokseenkin rehellisillä vaaleilla vuonna 1993. Myös hänen uudelleenvalintansa 1999 oli melko tasapuolisten vaalien tulos, vaikka ensimmäisen kauden aikana syntyi pohjoisten ja eteläisten heimojen välille vastakkainasettelua. Patassé itse kuului pohjoisiin, kun taas hänen edeltäjänsä André Kolingba oli etelästä.
Oppositiojohtaja Patassé hävisi vuoden 1981 vaaleissa David Dackolle. Häntä syytettiin vallankaappausyrityksestä 1982, ja hän pakeni Togoon kymmeneksi vuodeksi. Hän palasi kotimaahan ensimmäisiin monen puolueen vaaleihin 1992.
Entinen presidentti André Kolingba yritti vallankaappausta 28. toukokuuta 2001. Lopulta kapinallisjohtaja François Bozizé syrjäytti Patassén vallankaappauksella 2003 sillä aikaa kun tämä oli ulkomailla huippukokouksessa. Syrjäytyksen jälkeen Patassé muutti jälleen Togoon. Vuonna 2006 hänet tuomittiin poissaolevana pakkotyöhön 20 vuodeksi väärinkäytöksistä.
Patassé kuoli 5. huhtikuuta 2011 Kamerunissa 74-vuotiaana.
Burhan Haldun

Burhan Haldun on vuori Mongoliassa, Hentiin provinssissa.
Perimätiedon mukaan Tšingis-kaani on haudattu Burhan Haldunin huipulle.
Vuori ympäristöineen on Unescon maailmanperintökohde vuodesta 2015.

Maantiede

Burhan Haldun sijaitsee Hentiin vuoristossa Aasian arojen ja Siperian taigan rajalla. Vuoristo on vedenjakaja Jäämeren ja Tyynen valtameren välillä. Vuoristosta sulava lumi valuu sekä pohjoiseen että etelään laskeviin jokiin. Vuoren rinteillä on ylhäällä havumetsää, alempana vuoristoaroa, kun taas laaksot ovat soistuneita niittyjä, joita halkoavat joet. Metsän aluskasvillisuutena tavataan vuorenkilpiä ja puolukkaa, aroilla kasvaa heiniä ja saroja. Alueen viidentoista erittäin harvinaisen kasvilajin joukossa on kolme alppiruusulajia. Siellä on tavattu 253 lintulajia. Erittäin harvinaisia eläinlajeja ovat myskihirvi, hirvi, lumikurki, kiljukotka, aromerikotka, silmälasikurki, munkkikurki ja amurinsampi.
Vuoren korkeus merenpinnasta on 2362 metriä, ja se on puolikuun muotoinen. Maailmanperintökohteeseen kuuluvan, vuorta ympäröivän suojelualueen pinta-ala on 444 000 hehtaaria.

Kulttuurillinen merkitys

Burhan Haldun liittyy Tšingis-kaaniin hänen mahdollisena hautapaikkanaan, mutta myös laajemmin alueena, johon hän Mongolien salainen historia -teoksen mukaan perusti Mongolivaltakunnan vuonna 1206. Ennen buddhalaisuuden yleistymistä alueen paimentolaiset palvoivat vuoria, ja Tšingis nimesi tämän perinteen pohjalta neljä pyhää vuorta, joista yksi oli Burhan Haldun.
Tarinan mukaan Tšingis-kaani oli toivonut tulevansa haudatuksi salaiseen paikkaan. Häntä saattoi viimeiselle matkalleen armeija, joka tappoi kaikki vastaantulijat ettei sen reitti jäisi kenenkään muistiin. Haudan yli juoksutettiin tuhat hevosta, jotta kaikki jäljet kaivuutöistä peittyisivät.
Kerrotaan että haudan vartiointi on uskottu 50 suvulle, jotka edelleen ohjaavat harhaan sitä etsivät tutkimusmatkailijat.
Suojelualueelta on löydetty kaikkiaan yli kolmetuhatta arkeologista kohdetta, joista 1700 on pronssikaudelta ja 550 mongolien ajalta. Siellä on sekä shamanismiin että buddhalaisuuteen liittyviä pyhiä paikkoja, joista osaan on rakennettu ovoo, kivistä koottu kummelia muistuttava alttari.
Ylä-Ottele

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,6 hehtaaria ja se on 350 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Se sijaitsee pienessä metsäpainanteessa Kuusijärven pohjoispuolella. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rannat ovat autiot tietä lukuunottamatta. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Pääskylänjoen valuma-alueella (35.76), jonka Pääskylänjoen suualueeseen (35.761) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 108,9 metriä mpy. Siihen ei ole johdettu metsäojia ja sen laskuoja laskee Pitkäveteen Juurakkosalmen ja Vaajasalmen väliin.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa on Pitkävesi kuvattu nykyistä suurempana ja Ylä-Ottelen kohdalla on siinä pitkä lahti. Myöhemmin toimitetussa järvenlaskussa järvi on kuoutunut omaksi järveksi. Järvenlaskun ajankohdasta ei ole tässä dokumenttia.
Edda Ciano

Edda Ciano (o.s. Mussolini; 1. syyskuuta 1910 Forlì – 9. huhtikuuta 1995 Rooma) oli Italian diktaattorin Benito Mussolinin tytär ja Italian ulkoministerinä toimineen kreivi Galeazzo Cianon puoliso.
Edda Ciano oli vanhin Benito Mussolinin ja Rachele Guidin viidestä lapsesta. Hän syntyi aviottomana ennen vanhempiensa naimisiinmenoa. Hän kävi Poggio Imperialen tyttökoulua Firenzessä ja muutti sitten Roomaan. Il Ducen suosikkityttärelle riitti kosiskelijoita. Edda Mussolini nai huhtikuussa 1930 kreivi Galeazzo Cianon, joka kohosi kuusi vuotta myöhemmin Italian ulkoministeriksi. Vahvasta itsenäisestä luonteestaan tunnettua kreivitär Cianoa pidettiin 1930-luvulla esimerkkinä fasistisen yhteiskunnan ”uudesta naisesta”, sillä hän oli paitsi vaimo ja äiti, myös edustava, urheilullinen ja poliittisesti aktiivinen. Vuodesta 1938 hän johti Ducen nimissä harjoitettua hyväntekeväisyyttä. Hän herätti huomiota myös rohkealla pukeutumisellaan ja ”paheillaan”, joita olivat uhkapelit ja gini.
Toisin kuin miehensä, Edda Ciano kannatti varauksetta Italian liittoutumista natsi-Saksan kanssa ja rohkaisi kesällä 1940 isäänsä Mussolinia viemään Italian mukaan toiseen maailmansotaan. Sodan aikana hän toimi vapaaehtoisena sairaanhoitajana Albanian ja itärintaman italialaisten joukkojen luona. Albanialainen Sarandën satamakaupunki nimettiin Italian-miehitysaikana Porto Eddaksi hänen mukaansa. Kreivi Ciano teloitettiin tammikuussa 1944, sillä hän oli ollut edellisenä vuonna mukana syrjäyttämässä Mussolinia, jonka saksalaiset kuitenkin palauttivat takaisin valtaan. Edda vetosi turhaan Mussoliniin ja Hitleriin puolisonsa hengen säästämiseksi. Hän katkaisi tämän jälkeen välit isäänsä ja pakeni Sveitsiin vieden mukanaan miehensä päiväkirjat ja salaiset muistiinpanot, jotka julkaistiin sodan jälkeen.
Sodan jälkeen Ciano oli jonkin aikaa internoituna Liparin saarella ja asui sen jälkeen lopun ikänsä Roomassa. Hän julkaisi vuonna 1975 muistelmateoksen La mia testimonianza. Hän kuoli 84-vuotiaana vuonna 1995 keuhko- ja munuaissairauden aiheuttamaan sydänhalvaukseen.
Edda ja Galeazzo Cianolla oli kolme lasta: Fabrizio (s. 1931), Raimonde (s. 1936) ja Marzio (s. 1938).
Humboldtin merivirta

Humboldtin merivirta eli Perunvirta on kylmä, vähäsuolainen merivirta, joka kulkee etelästä pohjoiseen pitkin Etelä-Amerikan länsirannikkoa. Se on nimetty Alexander von Humboldtin mukaan.
Merivirta saa aikaan voimakasta kumpuamista, joka nostaa pintaveteen planktonia ruokkivia ravinteita. Plankton puolestaan toimii ravinnon lähteenä monille kaloille, linnuille ja merinisäkkäille.
El Niño -ilmiö vaikuttaa merkittävästi Humboldtin merivirran vuosittaiseen vaihteluun.
Dalida

Iolanda Cristina ”Dalida” Gigliotti (17. tammikuuta 1933 – 3. toukokuuta 1987) oli Kairossa italialaistaustaiseen perheeseen syntynyt, uransa Ranskassa luonut viihdelaulaja.
Dalida muutti 1950-luvulla Pariisiin tähtäimessään elokuvatähteys. Hän ei ollut erityisen menestyksekäs näyttelijänä, mutta nousi pian suosioon laulajana. Vuonna 1956 julkaistu kappale ”Bambino” vietti 46 viikkoa Ranskan Top 10 -listalla. Dalida levytti uransa aikana lukuisia menestyskappaleita (esimerkiksi ”Gigi l’Amoroso”, 1974) muun muassa ranskaksi, arabiaksi ja italiaksi. Hänen uransa vauhdittajana oli Eddie Barclay. Dalida esiintyi usein menestyksekkäästi Pariisin Olympia-teatterissa.
Dalidan yksityiselämää varjostivat ongelmat, ja hän teki 54-vuotiaana itsemurhan ottamalla yliannostuksen barbituraatteja. Hänet on haudattu Cimetière de Montmartren hautausmaalle Pariisiin.
Suoma af Hällström

Suoma Helena Loimaranta-Airila, ent. af Hällström, o.s. Loimaranta, vuoteen 1906 Lindstedt (10. maaliskuuta 1881 Kuopio – 3. marraskuuta 1954) oli suomalainen lääkäri ja Lotta Svärd -järjestön aktiivi.
Loimarannan vanhemmat olivat lääninrovasti Vilhelm Lindstedt ja Hilda Nyholm. Loimaranta valmistui ylioppilaaksi 1901 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1910. Hänestä tuli 1916 keuhkosairauksien erikoislääkäri. 
Loimaranta avioitui kahdesti, ensin Ernst Gustaf Wilhelm af Hällströmin (1863–1931) kanssa. Leskeksi jäätyään hän avioitui 1934 serkkunsa, tohtori Kaarlo Martti Airilan (1878–1953) kanssa ja käytti nimeä Luomaranta-Airila.
Loimaranta työskenteli Takaharjun parantolan alilääkärinä 1910–1915, lääkintähallituksen ylimääräisenä lääkärinä 1915–1916, hoiti sen jälkeen Lohjan, Kurkijoen ja Tampereen piirilääkärin virkoja, toimi tartuntatautisten tarkastuslääkärinä Torniossa ja Lauritsalassa. Hän oli sisällissodassa valkoisten kenttäsairaalan nro V lääkäri ja seuraavan vuoden Tampereen vankileirin ylilääkäri.
Loimaranta toimi aktiivisesti lottajärjestössä ja oli sen keskeisiä vaikuttajia. Hän oli järjestön Tampereen paikallisosaston saniteetti-, myöhemmin lääkintäjaoston päällikkö 1919–1926 ja 1930–1935. Pohjois-Hämeen piirissä hän oli puheenjohtajana piirin perustamisesta vuodesta 1921 alkaen vuoteen 1936. Hänen aviomiehensä Ernst af Hällström oli suojeluskunta-aktiivi, ja hän itse suhtautui 1920–1930-lukujen vaihteessa myönteisesti Lapuan liikkeeseen. Vuoden 1921 lottapäivillä hänet valittiin lottajärjestön keskusjohtokunnan jäseneksi, ja seuraavana vuonna hänet kutsuttiin järjestön lääkintäjaoston päälliköksi, jota tehtävää hän tosin hoiti jo 1921. Greta Silveniuksen kanssa hän laati lääkintäjaoston toimintaohjeet heti lottajärjestön toiminnan alussa vuonna 1921. Loimaranta erosi keskusjohtokunnasta vuoden 1924 vuosikokouksessa, ja syynä oli todennäköisesti järjestön riitaisuus. Riidan aiheena oli rahankäyttö, mutta myös silloin polttava kielikysymys. Yläluokkaisten, pääosin aatelisten, rouvien toimintakulttuuri ärsytti suomenkielisiä. Kun Loimaranta palasi 1927 johtoryhmään, suomenkieliset olivat jo enemmistönä.
Loimaranta oli vuonna 1929 ehdolla järjestön puheenjohtajaksi. Vuonna 1938 hän oli lottajärjestön edustajana Eva Tulenheimon kanssa Saksassa kansallissosialistisen puolueen naisjärjestön vieraana.
Loimarannan johdolla ideoitiin 1930-luvulla kenttäsairaalat ja ryhdyttiin varustamaan niitä. Se oli 1930-luvulla järjestön merkittävin hanke. Sodan sytyttyä hän hoiti lääkärintehtäviä useissa paikoissa, mutta hänen tärkein tehtävänsä oli Lotta Svärd -järjestön lääkintäjaoston päällikkyys, ja lottien tehokasta toimintaa sotien aikana pidetään suurelta osin Loimarannan ansiona. 1942 Loimaranta erosi 61-vuotiaana keskusjohtokunnasta ja luopui lääkintäjaoston päällikön tehtävistä, jolloin hänet kutsuttiin järjestön kunniajäseneksi.
Loimaranta kuoli 1954 ollessaan 73-vuotias.
Onko maallamme malttia vaurastua?

Onko maallamme malttia vaurastua? oli silloisen pääministeri Urho Kekkosen vuonna 1952 julkaisema pamfletti. Pamfletissa Kekkonen kirjoitti, että Suomea olisi teollistettava voimakkaasti ja erityisesti olisi kohdistettava investointeja Pohjois-Suomeen jotta tämän alueen raaka-ainevarat saadaan käyttöön. Kekkosen mukaan tässä tarvittiin valtion toimia sillä yksityiset sijoittajat eivät olleet valmiita lähtemään investoimaan Pohjois-Suomeen ja yksityistä pääomaa oli myös niukalti tarjolla Suomessa. Valtion täytyi siis rakentaa raskas teollisuus Pohjois-Suomeen. Kekkonen esitteli pamfletissa sitten Ruotsissa ja Norjassa toteutettuja vastaavia valtiojohtoisia teollistamisohjelmia ja tarkasteli myös Puolan ja Neuvostoliiton teollistamisohjelmia.
Kekkosen pamfletti käynnisti aluepolitiikan Suomessa. Pohjois-Suomen tie- ja tietoliikenneyhteyksiä sekä sähköverkkoa alettiin kehittää ja sinne tehtiin valtion johdolla raskaan teollisuuden investointeja muun muassa Raahen rautatehdas, Oulun typpitehdas ja Tornion jaloterästehdas. Energiatuotannon puolella rakennettiin vesivoimalaitoksia Kemijoen, Iijoen ja Oulujoen vesistöihin.
HMS Valhalla

Palvelus

HMS Valhalla liitettiin palvelukseen otettaessa Suuren laivaston 12. Hävittäjälaivueeseen laivueenjohtajaksi.
HMS Valhalla oli 1919 mukana Itämeren purjehduksella, kun Kuninkaallinen laivasto tuki kommunismin vastustajia Venäjällä. Alus vierali muun muassa Riiassa.
HMS Valhalla kuljetti 8. elokuuta 1921 kuningas Yrjö V:tä ja kuningatar Maryä. Alus oli modernisoitavana 1925, jolloin sille asennettiin kaikuluotain ja kaksi syvyyspommin heitintä sekä kumpaankin torpedopakkaan kolmas putki.
Alus myytiin romutettavaksi 17. joulukuuta 1931.
Aurinkokeitin

Aurinkouuni

Aurinkouuni on auringon säteilyllä ruokaa lämmittävä uuni, jollaisia on alettu käyttää aurinkoisissa kehitysmaissa polttopuun säästämiseksi.
Aurinkouunilla voidaan tarkoittaa myös metallien sulattamiseen tarkoitettua aurinkoenergiaa hyödyntävää laitetta.
Richard Allen Davis

Richard Allen Davis (s. 2. kesäkuuta 1954) on yhdysvaltalainen raiskaaja ja murhaaja, joka odottaa kuolemantuomionsa täytäntöönpanoa San Quentinin vankilassa.
Davis sieppasi puukolla uhaten 12-vuotiaan Polly Klaasin tämän äidin kotoa Petalumassa, Kaliforniassa 1. lokakuuta 1993. Hän raiskasi ja ilmeisesti kuristi tytön. Poliisi pidätti Davisin 30. marraskuuta. 
Davis tuomittiin kuolemaan 5. elokuuta 1996. Tuomion kuultuaan hän näytti oikeussalissa olleille keskisormeaan.
Davis on entinen nuorisorikollinen, joka on jo ennen Polly Klaasin tapausta saanut useita tuomioita mm. omaisuus- ja huumausainerikoksista.
Teija Waaramaa-Mäki-Kulmala

Teija Waaramaa-Mäki-Kulmala (s. 1959) on suomalainen filosofian tohtori ja dosentti. Hän on Tampereen yliopiston viestintätieteiden tiedekunnassa vanhempi tutkija.
Svante Pääbo

Pääbon tunnetuimpia löytöjä

Pääbo nousi ensimmäistä kertaa 1985 julkisuuteen, kun hän onnistui eristämään 2 400 vuotta vanhasta muumiosta DNA:ta, jota voidaan käyttää molekyyliarkeologisiin tutkimuksiin. Pääbon johtama osasto julkisti elokuussa 2002 löytäneensä puhekykyyn vaikuttavan FOXP2-kieligeenin, jonka puute tai vahingoittuneisuus aiheuttaa ihmisillä kielellisiä ongelmia.
Max Planck -instituutin tutkijat Pääbon johdolla julkistivat 2006 aikeensa sekvensoida neandertalinihmisen koko genomin. He onnistuivat eristämään DNA:ta yli 30 000 vuotta vanhoista neandertalinihmisen jäänteistä.
Charles Darwinin 200-vuotispäivänä 12. helmikuuta 2009 julkistettiin Pääbon ryhmän uusia tutkimustuloksia neandertalinihmisen perimästä. Perimä oli silloin suurin piirtein kokonaan avattu, vain tarkistusluenta oli jäljellä, ja sen sanottiin olevan todennäköisesti valmis viimeistään 2010.
Systema Naturae

Systema Naturae (alun perin latinalaisittain kirjoitettu ligatuurin kanssa; Systema Naturæ) on yksi Carl von Linnén tärkeimmistä teoksista, joka ilmestyi alun perin vuonna 1735. Teos esitteli Linnén taksonomialuokittelun.

Sisällys

Systema Naturaesta painettiin useita painoksia. Kirja julkaistiin latinaksi. Se sisälsi noin 10 000 lajin tieteellisen luokittelun. Ensimmäisessä painoksessa oli vain 11 suurta sivua, mutta 12. painos sisälsi noin 2 400 pienempikokoista sivua. Kirjan viimeiseksi painokseksi jäi Leipzigissä vuonna 1793 painettu 13. painos.
Pihlajaniemenjärvi

Maantieto

Järvi sijaitsee Hämeenkankaalla Pinsiönkankaan pohjoispuolella Pentinmaalla. Järvi on 450 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 8,1 hehtaaria. Järveen laskee pari suo-ojaa ja Lepojärven laskuoja. Rantaviivaa on 1,6 kilometriä, joka on pääasiassa soistuvaa metsämaata. Pohjoisrannoille on rakennettu vapaa-ajan asuntoja. Lähin maatila on Pihlajaniemi, joka sijaitsee järven lounaispuolella. Järveesä on yksi saari, jossa on myös asunto. Järvelle pääsee asukkaiden mökkitietä pitkin, johon on lähellä tienhaara valtatieltä 3. Järveä sivuaa korkeajännitelinja.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa järven nimi oli kirjoitettu Pirttijärvi. Se lienee erehdys, sillä hieman alajuoksullepäin sijaitsee myös Pirttijärvi. Hämeenkyrön pitäjänkartassa noin 1840-luvulta järvestä jää puolet pois kartan reunan vuoksi. Järven nimestä erottuu kuitenkin P-kirjaimen yläosa.