Luonnonkapitalismi

Palvelutalous

Palvelutalous (service and flow) tähtää markkinajärjestelmään, jossa kestohyödykkeiden myymisen sijaan myydään pelkkä hyödykkeen tuottama palvelu. Harvempi haluaa omistaa pyykinpesukonetta: ihmiset haluavat vain saada vaatteensa puhtaiksi. Palveluperiaatteen mukaan yritykset tuottavat asiakkaan haluaman palvelun antamalla korvausta vastaan laitteensa asiakkaan käyttöön. Ajatusta voidaan soveltaa pesukoneiden lisäksi kaikkiin kulutushyödykkeisiin muun muassa tietokoneisiin, autoihin, videoihin, jääkaappeihin ja lämmitykseen. Palvelun tuottava yritys on kokonaisuudessaan vastuussa laitteistaan, joten sillä on korkea motivaatio suunnitella laitteet kestäviksi, helposti huollettaviksi ja kierrätettäviksi.
Palvelutalous eroaa paljon pelkästä leasingmenettelystä, jossa asiakas maksaa lopulta tuotteesta enemmän kuin ostamalla sen ja käytetty tuote joutuu kuitenkin kaatopaikalle. Kyseessä olisi enemmänkin tilanne, jossa ostamme jatkuvasti samantasoista palvelua. Palvelun tuottaja on velvollinen ylläpitämään ja uudistamaan laitteitaan ja lopulta huolehtimaan laitteen kierrätyksestä. 
Perinteisessä taloudessa teollisuus hyötyy siitä, että tuotteiden elinkaari on melko lyhyt (esimerkiksi auto, joka kestäisi hyväkuntoisena käytössä 50 vuotta, olisi todennäköisesti valmistajan kannalta täysin kannattamaton ajatus). Palvelutaloudessa on puolestaan valmistajan etu, että tuote pysyy käyttökelpoisena mahdollisimman pitkään. Ideana onkin, että palveluiden ollessa kaupan kohteena sekä asiakas että palvelun tuottaja hyötyvät resurssituottavuudesta sen sijaan, että myyjä hyötyy sen mukaan, mitä kalliimman tuotteen hän saa myytyä – riippumatta siitä mitä sen käyttö tai käytöstä poistamiskustannukset ovat. Vaikka palveluihin perustuva talous tuntuu mullistavalta idealta, ovat sen alun perin kehitelleet sveitsiläisen teollisuusanalyytikko Walter Stahel ja saksalaisen kemisti Michael Braungart jo 1980-luvun alussa.

Investointi luonnonpääomaan

Luonnonpääoman huvetessa rapistuvat ekojärjestelmän tuottamat palvelut: puhdas vesi, viljelykelpoinen maa, kalakannat jne. Ilmaston muutokset aiheuttavat äärimmäisiä sääilmiöitä, joiden taloudellinen vaikutus on merkittävä (Natural Capitalism -kirjan tekijöiden mukaan esimerkiksi vuonna 1998 aiheutui maailmanlaajuisesti noin 90 miljardin arvoiset tuhot). Samaan aikaan maapallon väestö kasvaa ja näin ollen myös ihmisten tarvitsemien palveluiden tarve. Ympäristön tuhoutuminen ja resurssien hupeneminen uhkaa lisäksi aiheuttaa laajamittaisia kansainvälisiä kriisejä, muun muassa valtioiden välisiä konflikteja ja hallitsemattomia muuttovirtoja, joilla on omat seurauksensa kansainväliseen ja kansalliseen talouteen. 
Luonnonkapitalismin päätelmä on, että mikäli haluamme säilyttää tai parantaa kykyämme vastata ihmisten tarpeisiin ja samalla vakauttaa taloutta kansainvälisesti, on investoiminen luonnonpääomaan välttämätöntä. Se tarkoittaa toimia, jotka elvyttävät, ylläpitävät ja lisäävät luonnonresursseja, sen sijaan, että talousjärjestelmä vain tekee ”nostoja” pääomista ja palauttaa nostot jätteinä kaatopaikoille, vesistöihin tai ilmakehään.

Luonnonkapitalismi käytännössä

Onko luonnonkapitalismi omaksuttavissa käytännössä talouselämän ohjenuoraksi tai koko yhteiskunnan toimintamalliksi. Seuraavaksi tarkastelemme kahta kirjan esimerkkiä: ensin yrityselämää ja sitten yhteiskuntaa.

Luonnonkapitalistinen yritys

Miljardiyhtiö Interface on Yhdysvaltain toiseksi suurin lattianpinnoitetekstiilien – pääasiassa öljypohjaisten muovimattojen – tuottaja. Kaatopaikoilla lojuu jo noin kaksi miljardia kiloa yhtiön valmistamaa muovimattoa, jonka hajoaminen kestää noin kaksikymmentätuhatta vuotta. Mattoteollisuus perustuu suurimmaksi osakseen uusiutumattomien raaka-aineiden käyttöön: öljypohjaisen maton valmistus vaatii yhtä mattokiloa kohden kaksi kiloa fossiilisia polttoaineita sekä vielä saman verran kuljetuksiin käyttäjälle ja sieltä kaatopaikalle. Yhtiön pääjohtaja Ray Anderson oli luotsannut yhtiötä parikymmentä vuotta sen kummemmin miettimättä yhtiön toiminnan ympäristövaikutuksia. Vuonna 1994 yhtiön tutkimusosasto ryhtyi selvittämään yrityksen kantaa ympäristönsuojeluun ja pyysi pääjohtajaltaan ympäristövisiota. Vision synnyttäminen tuntui työläältä: Andersson kertoo, ettei hänellä ollut lainkaan käsitystä siitä, mitä kestävä kehitys voisi käytännössä tarkoittaa. Sitten joku lähetti hänelle sattumalta Paul Hawkenin kirjan The Ecology of Commerce ja myöhemmin Daniel Quinnin kirjan Ismael. Andersonin mukaan näiden kahden kirjan lukeminen oli hänelle jonkinasteinen herätys, jonka ansiosta hän lähti kehittämään yhtiölleen linjaa, joka kulkee kohti ympäristön suhteen kestävää toimintaa. Andersson jatkaa yhtiön tavoitteesta seuraavasti:
Neljän vuoden aikana uuden strategian käyttöönotosta vuodesta 1994 vuoteen 1998 yhtiön tulot olivat kaksinkertaistuneet, työntekijöiden määrä lähes kaksinkertaistunut ja voitot kolminkertaistuneet. Käytännön toimenpiteinä yhtiö ryhtyi siirtymään mattojen myymisestä ”lattianpinnoituspalveluiden” tarjoamiseen. Yhtiö antaa mattonsa vuokralle, pitää huolta niiden siisteydestä ja kunnosta ja lopulta vaihtaa kuluneet matot uusiin ja kierrättää vanhan materiaalin. Yhtiö on lisäksi kehittänyt uuden lattiamateriaalin, joka on muun muassa täysin kierrätettävissä omaksi raaka-aineekseen. Uuden materiaalin (joka vaatii 35 % vähemmän raaka-ainetta ja on neljä kertaa kestävämpi kuin perinteiset), järkevien huoltotoimenpiteiden (vain kuluneet osat vaihdetaan), kierrätyksen ja tehostettujen valmistusmenetelmien (vain maton pintakerros uudistetaan kierrätyksessä) ja muiden vastaavien toimenpiteiden ansiosta Interface on pystynyt tehostamaan ”toimistojen lattioiden pinnoittamisen” perinteiseen muovimattoteollisuuteen verrattuna 31-kertaiseksi käytetyn materiaalin ja energian suhteen.

Curitiban kokeilu

Curitibassa Brasiliassa on asukkaita noin kaksi miljoonaa. Kaupungin keskusta on elävöitetty kävelykaduiksi, ja sitä ympäröivät tehokkaasti suunnitellut liikennejärjestelyt. Yleisin kulkuneuvo ovat julkisen liikenteen erikoissuunnitellut pitkät linja-autot, jotka kuljettavat yhdellä bussilinjalla 20 000 matkustajaa tunnissa. Linja-autot kuluttavat 42 % vähemmän polttoainetta per istuinkilometri kuin tavanomaiset bussit. Pysäkit on kehitetty erityisiksi asemiksi, joilla auton kyytiin astuminen ja poisjäänti sujuvat jouheasti. Järjestelmä on kehitetty niin tehokkaaksi, että se vähentää linja-autojen määrällistä tarvetta 69 % ja on vastaavaan metrojärjestelmään verrattuna 100 kertaa edullisempi. Kaupunkilaiset ovat vähentäneet autojensa käyttöä hyvin toimivan julkisen liikenteen ansiosta niin paljon, että polttoainetta säästyy vuodessa noin 26 miljoonaa litraa, kaupungin ilma on puhtaampi kuin muissa Brasilian kaupungeissa eivätkä liikenneruuhkat aiheudu ongelmiksi.
Kaupungin alueella olevien jokien aiheuttamat tulvat on saatu hallintaan luonnonmukaisin keinoin: rakentamalla jokien yhteyteen puistoja ja niihin luonnontilaisia ”tulva-altaita” sekä rajoittamalla rakentamista jokirannassa. Kaupunkilaiset saavat verovapautuksen maalleen, joka on viherkäytössä. Kaupunkialueesta yksi kuudesosa on puistoa, ja jokaisen luvanvaraisesti kaadetun puun tilalle tulee istuttaa kaksi uutta. Jokaista asukasta kohden on viheraluetta yhteensä yli 50 neliömetriä, nelinkertaisesti enemmän kuin YK suosittelee. Puistojen läheisten maa-alueiden hinta on noussut korkeaksi ja tuottaa näin enemmän verotuloja. Talouselämä kukoistaa ja on vahva tekijä markkina-alueellaan. Kaupungin teollisuus on velvoitettu hävittämään kiinteät jätteensä omalle maalleen, mikä kannustaa kierrätykseen ja jätteiden minimoimiseen. Kaupunki houkuttaa kansainvälisiä yrityksiä tarjoamallaan korkealla elämänlaadulla.
Terveydenhuollon, kuten muutkin kaupungin palvelut, on hajautettu pieniin yksiköihin, jotka palvelevat asukkaita mahdollisimman lähellä heidän asuinalueitaan – mikä on omiaan säästämään sekä matkustuskustannuksia että aikaa. Osallistavaa kaupunkidemokratiaa toteutetaan käytännöllisesti ja halvasti muun muassa kiinteistöveron maksun yhteydessä tehtävillä äänestyksillä.
Muutaman vuosikymmenen kuluessa kaupunki on kasvattanut asukaskohtaisen bruttokansantuotteen Brasilian keskiverron paikkeilta sitä 65 % korkeammaksi ja samalla saavuttanut köyhimpien – slummienkin asukkaiden – tuloissa kasvua jopa kaksi kolmannesta. Kaupunki on kehittynyt periaatteiden mukaan, joita voisi kutsua rakentavaksi pragmaattisuudeksi. Ratkaisut tehdään sen mukaan, mikä on yksinkertaista, nopeaa, hauskaa ja halpaa. Asukkaat uskovat hallintoonsa, sillä se toimii nopeasti, avoimesti, rehellisesti ja uskottavasti. Hallinto ei pelkää riskinottoja, ja vaikka se kokee takapakkeja ja epäonnistumisia, ne otetaan vastaan hyvinä oppitunteina. Kaupungissa on menossa lukuisia ohjelmia, joilla tuetaan ja innoitetaan asukkaita omatoimisuuteen, luonnonsuojeluun, oppimiseen ja moneen muuhun.
Tilastotietoa Curitibasta: Asukkaista 99 % ei haluaisi asua missään muualla, lukutaito on 95 %:lla asukkaista, 96 %:lla perusrokotukset, 99,5 %:lla kotitalouksista on vesi ja sähkö, jätteistä saadaan kerättyä 98 %, vähintään lukiotasoinen koulutus 83 %:lla asukkaista, 3/4 asunnoista on asukkaiden omistuksessa, eliniänodote 72 vuotta. Kaupungissa on 20 teatteria, 30 kirjastoa, 74 museota ynnä muuta sellaista.