google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Brickhill

Elämäkerta

Melbournessa syntynyt Brickhill kävi North Sydney Boys High Schoolia. Näyttelijä Peter Finch oli hänen luokkatoverinsa ja ystävänsä. Hän työskenteli myöhemmin australialaiselle The Sun -lehdelle, sodan jälkeen Euroopassa, missä hän raportoi Nürnbergin oikeudenkäynnistä.
Brickhill liittyi 1941 toisen maailmansodan aikana Australian ilmavoimiin (RAAF). Hän sai hävittäjäkoulutusta Kanadassa ja Yhdysvalloissa ennen kuin hän liittyi No. 92 Squadron RAFiin, joka on Desert Air Forcen Spitfire-yksikkö. Hänen koneensa ammuttiin vuonna 1943 alas Tunisiassa, ja hän jäi sotavangiksi.
Sotavankina Stalag Luft III -sotavankileirillä Saksassa Brickhill oli mukana joukkopakoyrityksen suunnittelussa. Klaustrofobian vuoksi hän ei osallistunut tunnelin rakentamiseen. Hän ei itse myöskään osallistunut pakoyritykseen.
Brickhill kirjoitti sodan jälkeen tapahtumasta ensimmäisen laajan kuvauksen kirjassaan Suuri pakoretki (1950), joka toi sen julkisuuteen. Tapahtumasta on kirjoittanut myös brittiläinen toimittaja Tim Carroll kirjan Suuri pakoretki sotavankileiriltä Stalag Luft III (2005, suom. Lauri Mäkelä, Koala 2006).
Brickhill kirjoitti kaksi muutakin menestysromaania: Padonmurtajat, joka on Operaatio Chastisen tarina ja kuvaus siitä, kuinka No. 617 Squadron tuhosi Ruhrin padot, sekä teoksen Lentäjäsankari, joka kertoo  Ison-Britannian ilmasodan lentäjä-ässän Douglas Baderin tarinan.
Brickhill solmi vuonna 1950 avioliiton australialaisen mallin Margot Slaterin kanssa. He saivat kaksi lasta, mutta erosivat 1964. Avioeron jälkeen hän muutti Australiaan ja asui elämänsä viimeiset 25 vuotta Balmoralissa masentuneena ja kykenemättä kirjoittamaan.. 
Brickhill kuoli sydänkohtaukseen 74-vuotiaana Sydneyssä Australiassa 23. huhtikuuta 1991.

Elokuvasovitukset

Kolmesta Brickhillin teoksesta on tehty pitkä elokuva: Taivaalla palaa (1955, teoksesta Padonmurtajat), Lentäjäsankari (1956, teoksesta Lentäjäsankari Douglas Bader) ja Suuri pakoretki (1963, teoksesta Suuri pakoretki).
Teoksesta Deadline on muokattu jakso sarjaan Bob Hope Presents the Chrysler Theatre nimellä War of Nerves, joka on myös kirjan nimi Yhdysvalloissa. Ensi-ilta oli vuonna 1964.
Suppilokaktukset

Tuntomerkit

Suppilokaktukset ovat tavallisesti yksivartisia, enemmän tai vähemmän pallomaisia ja kooltaan vaihtelevia. Varren pituus vaihtelee senttimetristä metriin, läpimitta kahdesta 50 cm:iin. Varressa on 7-30 tai enemmän uurteita, ja uurteiden reunoilla on tavallisesti nystyjä. Kussakin kääpiöversossa eli areolissa on muutama piikki tai niitä on paljon. Pisimmillään ne ovat viiden sentin pituisia. Piikit ovat joko neulamaisia tai sukasmaisia. Juuristo on rihmamaista hajajuuristoa tai pääjuuri, joka voi liittyä varteen ohuen kuroutuman välityksellä.
Suppilokaktusten suppilomaiset tai melkein putkimaiset kukat sijaitsevat varren latvan tuntumassa ja ovat väriltään keltaisia tai syvän karmiininpunaisia. Vartalon ja kukan tyvessä on paljon suomuja, joita vastapäätä on villamaisen karvan muodostamia tupsuja tai toisinaan harjasmaisia piikkejä. Suppilokaktusten hedelmä on ontto marja, jonka ontelossa on usein irrallisia siemeniä. Hedelmä on usein luonteenomaisesti villamaisen karvan peittämä ja avautuu tavallisesti tyveltään. Hedelmässä on myös jäljellä kuihtuneita kukan osia.

Levinneisyys

Suppilokaktuksia tavataan Andien rinteillä 3000 metrin korkeuteen asti Keski-Chilestä Etelä-Peruun ja Argentiinan luoteisosiin ulottuvalla alueella.
Agénor de Gasparin

Elämä

Agénor de Gasparin syntyi vuonna 1810. Hänen isänsä oli kreivi Adrien de Gasparin, joka toimi urallaan muun muassa Ranskan sisäministerinä. Agénor opiskeli oikeustiedetta. Hänet valittiin 1837 korkeimpaan hallinto-oikeuteen ja vuonna 1842 Korsikalta edustajainhuoneeseen. Hän kritisoi edustajana hallitusta ja vaati siirtomaiden orjuuden lakkauttamista.
Gasparin osallistui syyskuussa 1848 Ranskan protestanttien yleiskokoukseen. Hän perusti 1849 Frédédic Monodin kanssa Union des Églises évangéliques libres -kirkkokunnan.
Vuonna 1848 tapahtunut helmikuun vallankumous järkytti Gaspariniä, ja vuonna 1850 hän päätti muuttaa Sveitsiin, Geneven lähelle. Siellä hän keskittyi kirjoittamiseen ja julkaistyöhön. Hän oli perustamassa myös vaimonsa Valérie de Gasparinin kanssa Lausanneen La Source -nimistä sairaanhoitajatarkoulua. Evankelinen oppilaitos perustettiin 1859 vapaita ja sitoumattomia sairaanhoitajattaria varten.
Venäläinen ruletti

Venäläinen ruletti on alkujaan kaksintaistelutapa mutta myös uhkapeli, jota pelataan asettamalla yksi tai useampi patruuna revolverin panosrumpuun eli sylinteriin, minkä jälkeen sylinteriä pyöräytetään ja hana viritetään katsomatta panoksen paikkaa. Sen jälkeen piippu suunnataan omaa päätä kohti ja vedetään liipaisimesta.
Kaksintaistelussa perusteena oli, että koska vainaja oli ampunut itsensä, ei muita asiaan osallisia voitu rangaista.
Koska rullassa on vain yksi luoti, mahdollisuus osua luodin kohdalle on 1: n, missä n on rullan sylintereiden lukumäärä. Kuusisylinterisessä mahdollisuus on siis 1/6 eli ~ 16,7 %.
Myös aseen mekaniikka vaikuttaa mahdollisuuksiin. Hyvin pyörivä rulla, jossa on yksi luoti, noudattaa painovoiman lakeja: painava luoti vaikuttaa siihen, että rulla voi pysähtyä useimmin siten, että luoti on rullan alaosassa pysähtyessään, täten parantaen pelaajan mahdollisuuksia – mutta vain, jos rullan annetaan pyöriä vapaasti pysähtymiseen asti.
Venäläinen ruletti tuli suurelle yleisölle tunnetuksi elokuvasta Kauriinmetsästäjä. Elokuva innoitti monia ihmisiä kokeilemaan venäläistä rulettia kohtalokkain seurauksin.
Käsitteenä venäläinen ruletti esiintyi tiettävästi ensimmäisen kerran vuonna 1937 amerikkalaisessa aikakauslehdessä julkaistussa novellissa, jossa venäläinen kersantti kertoo siitä. Erilaisista tarinoista huolimatta ei ole näyttöä, että peli olisi todellisuudessa ollut erityisen tunnettu tai pelattu juuri Venäjällä.
Suomalainen esiintyvä taiteilija Aimo Leikas kuoli venäläiseen rulettiin esiintyessään tempussa, jossa revolveriin ladattiin satunnaisesti paukkupatruunoita ja oikeita patruunoita.
Puhekielessä riskialtista toimintaa verrataan monesti venäläiseen rulettiin, vaikka riskin toteutumisen todennäköisyys olisi täysin erilainen kuin venäläisessä ruletissa.
Alexander Wennberg

Seuraura

Wennbergin kasvattajaseura on Boo IF, josta hän siirtyi 16-vuotiaana Djurgårdens IF:ään kaudeksi 2010–2011, joka päättyi J18 Allsvenskanin hopeaan. Kaudella 2011–2012 Wennberg pelasi ensimmäisen Elitserien-ottelunsa. Djurgården putosi kauden päätteeksi HockeyAllsvenskaniin, jossa Wennberg pelasi kuitenkin tulokaskautensa seuraavalla kaudella 2012–2013. Hän teki 46 runkosarjaottelussa tehot 14+18=31, joilla Wennberg oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies.
Columbus Blue Jackets varasi Wennbergin ensimmäisellä kierroksella 14. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2013. Hänestä tuli kaikkien aikojen ensimmäisen eurooppalaisen GM:n, suomalaisen Jarmo Kekäläisen ensimmäinen NHL:ään varaama pelaaja Kekäläisen toimiessa toimitusjohtajana.
Kaudeksi 2013–2014 Wennberg siirtyi kaksivuotisella sopimuksella SHL-joukkue Frölunda HC:hen. Hänen SHL:n tulokaskautensa toi 50 runkosarjaottelussa tehot 16+5=21 sekä seitsemässä playoff-ottelussa yhden maalin. Wennberg oli runkosarjassa Frölundan toiseksi paras maalintekijä Magnus Kahnbergin jälkeen. Hän oli kauden päätteeksi ehdolla liigan vuoden tulokkaaksi, mutta palkinnon vei kuitenkin joukkuetoveri Andreas Johnson.
Blue Jackets kiinnitti Wennbergin kolmen vuoden tulokassopimuksella 16. toukokuuta 2014. Hän sai harjoitusleirin päätteeksi paikan seuran NHL-kokoonpanosta ja Wennberg teki näin ollen NHL-debyyttinsä kauden avauskierroksella 9. lokakuuta 2014 vieraissa Buffalo Sabresia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 17.44 minuuttia ja keräsi myös yhden syöttöpisteen. Wennbergin NHL-uran avausmaali syntyi 22. joulukuuta 2014 ylivoimalla Nashville Predatorsia vastaan. Kaikkiaan hän teki tulokaskaudellaan 68 runkosarjaottelussa tehot 4+16=20. Wennberg pelasi kauden aikana myös kuusi ottelua AHL-joukkue Springfield Falconsin vahvuudessa.
Kaudella 2015–2016 Wennberg voitti Blue Jacketsin sisäisen syöttöpörssin 32 syöttöpisteellään. Tehopisteitä runkosarjassa kertyi kaikkiaan 40.
Alan

Alan on Venäjään kuuluvasta Pohjois-Ossetiasta kotoisin oleva valtiollinen kansantanssiryhmä, jonka kotipaikka on valtion pääkaupunki Vladikavkaz. Ryhmä on perustettu vuonna 1938. Ryhmän erikoisuutena on muun muassa kaukasialainen monikulttuurisuus, ja siihen kuuluu kaukasialaiseen tapaan useiden eri kansallisuuksien edustajia kuten osseetteja, venäläisiä, inguuseja sekä armenialaisia sekä Dagestanin kansoja. Ryhmän nimi tulee alaaneilta, joita eri lähteissä pidetään osseettien muinaisina esi-isinä.
Ryhmä on saanut huomattavaa kansainvälistä menestystä. Se on esiintynyt Japanissa 2008, ja samana vuonna ryhmällä oli muun muassa Suomen kiertue, jossa se esiintyi ohjelmistollaan "Alan - Kaukasian lumo". Ryhmän tanssiohjelmistoon kuuluu eri kansojen perinteisiä tansseja ja musiikkia nykyaikaisine sovituksineen. Ryhmä ei keskity pelkästään perinteiseen ripaskaan, vaan siinä on veitsiakrobatia sekä rumpalien kilpailuja. Ryhmän taiteellisena johtajana toimii Juri Magkajev.
Italeri

Italeri on italialainen 1962 perustettu pienoismallien valmistaja. Italeri valmistaa pienoismalleja muun muassa autoista, lentokoneista, junista, helikoptereista, laivoista ja veneistä.
Nousuvesi (televisiosarja)

Juoni

Nuori poliisiopiskelija Olivia Rönning (Julia Ragnarsson) saa kesäksi kotitehtäväksi tutustua vuonna 1990 tapahtuneeseen ratkaisemattomaksi jääneeksi rantamurhaan. Tapausta tutki aikoinaan Olivian edesmennyt isä. Olivia kiinnostuu jutusta ja alkaa tutkia murhaa. Olivia saa apua murhan tutkintaa aikoinaan johtaneelta rikoskomisario Tom Stiltonilta (Kjell Bergqvist), joka on nykyään raihnainen asunnoton.
Samaan aikaan nettiin julkaistaan videoita, joissa joukko naamioituneita nuoria miehiä pahoinpitelee asunnottomia. Kaupungin asunnottomat pelkäävät pian henkensä puolesta. Kun Stiltonin ystävätär tapetaan, hän alkaa kuntoilla ja tutkia pahoinpitelyjä.
Karvarousku

Koko ja ulkonäkö

Karvarouskun lakki on vaaleanpunertava, ja sen värissä on punertavia vöitä. Lakin pinnalla ja erityisesti reunassa on nukkamaista karvaa. Nuorena lakki on muodoltaan tasainen, mutta vanhemmiten se kasvaa jopa 15 senttiä leveäksi ja muuttuu muodoltaan suppilomaiseksi. Lakin pinta tuntuu kosketettaessa kuivalta tai vain hieman tahmealta. Sienen tanakka jalka on väriltään lakin kaltainen ja vanhemmiten ontto. Sienen heltat ovat vaaleat ja maku polttavan kirpeä. Maitiaisneste on valkoista, eikä se muuta väriään joutuessaan tekemisiin ilman kanssa.

Samankaltaiset lajit

Karvarouskua muistuttavia sieniä ovat soilla kasvava valkokarvarousku (L. scoticus) sekä pihanurmilla ja teiden varsilla kasvava villakarvarousku (L. pubescens), jotka ovat karvarouskua pienempiä ja ohutmaltoisempia. Myös keltarousku (L. repraesentaneus), männynleppärousku (L. deliciosus) ja kuusenleppärousku (L. deterrimus) voivat muistuttaa karvarouskua.

Kasvuaika ja -paikka

Karvarouskun paras satoaika on syyskuu. Satoaika venyy Etelä-Suomessa aina lokakuulle, mutta Pohjois-Suomessa sitä ei enää juuri silloin tapaa. Laji kasvaa yleisenä koivun seurassa koko maassa, mutta runsaimmillaan laji on avoimilla hakamailla.

Käyttö ravinnoksi

Suomessa karvarouskua pidetään 5–10 minuutin ryöppäämisen jälkeen hyvänä ja suosittuna ruokasienenä. Keski- ja Etelä-Euroopassa karvarouskuja ei syödä. Sieni sopii sekä suolasieneksi että paistamiseen.
Venäläisessä keittiössä karvarouskua esikäsitellään suolasieneksi keittämisen sijaan liottamalla kolme päivää.
Allan Tiitta

Allan Tiitta (s. 1953) on suomalainen filosofian tohtori, tietokirjailija ja Helsingin yliopiston kulttuurimaantieteen dosentti.
Spiderwickin kronikat (elokuva)

Kritiikki

Spiderwickin kronikat sai yleisesti suotuisaa arvostelua kriitikoilta; sitä sanottiin "kelvolliseksi  viihteeksi", ja yksinkertaiseksi ja kohtuullisen kiehtovaksi. Elokuvaa kuitenkin kritisoitiin sen riippuvuudesta erikoistehosteista. Toinen kriitikko sanoi, että elokuva näyttää hyvältä, mutta tarjoaa vähän.
Huolimatta negatiivisista kommenteista, Freddie Highmorea kehuttiin yleisesti hänen kaksoisroolistaan kaksosina Simon ja Jared. Eräs kriitikko sanoi, että hän "näytteli taitavasti kahta selvästi erottuvaa persoonaa". Toinen sanoi että hänellä "ei ollut ongelmaa suorittaa tehtäväänsä" ja kolmas huomautti, että "paras erikoistehoste oli varmaan Highmore".
13. maaliskuuta 2008 Rotten Tomatoes raportoi että 110 arvostelusta 80% kriitikoista antoi elokuvalle positiivisia arvosteluja, ja keskiarvo oli 6.7 kymmenestä. Metacritic raportoi, että elokuvan keskiarvo oli 63 sadasta, mikä perustui 29 arvosteluun.

Lipputulot

Elokuva keräsi ensimmäisellä viikollaan noin 19 miljoonaa dollaria 3847 teatterissa Yhdysvalloissa ja Kanadassa ja sijoittui kolmanneksi lipunmyynnissä. 20. huhtikuuta elokuva oli kerännyt yli 144 000 000 dollaria maailmanlaajuisesti.
Berlaymont

Historia

Vuonna 1960 Belgian valtio osti maata Brysselin keskustasta rakentaakseen Euroopan komission majoittamista varten rakennuksen. Rakennuksen suunnittelivat arkkitehdit Lucien de Vestel, Jean Gilson, André Polak ja Jean Polak. He suunnittelivat rakennuksesta ristin muotoisen. Rakennuksen pinta-alan oli suunniteltu olevan 240 000 m², jolloin rakennukseen olisi mahtunut työskentelemään jopa 3 000 virkamiestä.
Berlaymontia rakennettiin vuodesta 1963 vuoteen 1969.

Evakuoinnit

Vuonna 1991 koko Berlaymont-rakennus evakuoitiin havaitun asbestin vuoksi. Asbestinpoisto kävi hyvin kalliiksi Belgian valtiolle. Lopulta vuonna 2004 työt valmistuivat ja komissio pääsi vihdoinkin majoittumaan uudelleen rakennukseen. Rakennus myytiin komissiolle 21. lokakuuta 2004.
Toukokuun 18. päivänä vuonna 2009 kello yhden aikaan iltapäivällä rakennuksessa syttyi tulipalo. Kaikki paikalla olleet 2700 henkilöä evakuoitiin rakennuksesta. Brysselin palokunta sai tapauksesta hälytyksen, ja useat yksiköt lähtivät paikan päälle. Palokunta sai palon täydellisesti sammutettua myöhään iltapäivällä. Palon syytä ei tiedetä varmasti.
Kansojen taistelun muistomerkki

Kansojen taistelun muistomerkki (saks. Völkerschlachtdenkmal) on Saksan Leipzigiin vuonna 1913 pystytetty suurikokoinen monumentti. Se on omistettu Napoleonin sotiin kuuluvan vuonna 1813 käydyn Leipzigin taistelun muistolle, ja sen on suunnitellut taiteilija Bruno Schmitz. Muistomerkki valmistui taistelun satavuotisjuhlan aikaan.
Muistomerkki on 91 metriä korkea ja pohjapinta-alaltaan 70 × 80 metriä. Se koostuu betonirungosta, joka on verhoiltu 26 500 porfyriittigraniittisella kivellä. Ylätasanteelle johtavat portaat sisältävät yli 500 askelmaa. Muistomerkin rakennustyöt kestivät 15 vuotta.
Vuosien mittaan muistomerkille annettiin eri merkityksiä, ja sen edustalla pidettiin propagandistisia tilaisuuksia. Kun Saksa joutui vuonna 1914 ensimmäiseen maailmansotaan, muistomerkille annettiin isänmaallinen merkitys. Natsiaikana isänmaallisuus pyrittiin liittämään Saksan myyttiseen sotilashistoriaan. DDR-kaudella muistomerkin haluttiin esittävän Saksan ja Neuvostoliiton ystävyyttä.
Mannen

Mannen on Norjan tunturi, jonka laki on 1 294 metriä merenpinnan yläpuolella. Se sijaitsee Horgheimissa Romsdalenissa Raumajoen varrella.

Sortumisvaara

Tunturi on epävakaa, ja se voi romahtaa milloin vain. Sitä on seurattu vuodesta 2009. Romahtaessaan se voi saada liikkeelle 100 miljoonan m³ maamassan. 
Pienempikin, noin 2–3 miljoonan m³:n, romahdus voi yltää asumuksiin, rautatiehen ja Eurooppatiehen E136. Maamassa voi tukkia Raumajoen ja aiheuttaa tulvan.
Lorentz Clerck

Lorentz Clerck (14. toukokuuta 1653 Ruotsi – 16. maaliskuuta 1720 Hunnerstad, Ruotsi) oli ruotsalainen sotilas, joka toimi Pohjanmaan läänin maaherrana 1706-1720.
Clerckin vanhemmat olivat amiraali Hans Clerck ja Brita Svahn. Hän otti osaa Kaarle XI:n käymän Suuren Pohjan sodan Tanskan sotaan 1676-1679, tuli Länsi-Götanmaan ja Dalin rykmentin everstiksi 1693 ja kenraalimajuriksi 1706. Samana vuonna hänestä tuli Pohjanmaan läänin maaherra, vapaaherraksi hänet korotettiin seuraavana vuonna. Vaikeissa oloissa Isovihan aikana Clerck avusti pakolaisia Ruotsiin ja siirtyi sinne lopulta itsekin. Kenraaliluutnantiksi hänet ylennettiin 1720.
Clerckin puoliso vuodesta 1686 oli vapaaherratar Beata Mörner.
Istuinalunen

Pefletti

Istuinalusta käytetään saunassa estämään istujan ja saunan lauteiden suoran kosketuksen toisiinsa pääasiallisesti hygieniasyistä. Valmistusmateriaalina on usein puuviilu (vaneri), pahvi, paperi, kangas tai vaahtomuovi. Saatavilla on sekä kertakäyttöisiä että uudelleen käytettäviä malleja.
Leroy Jethro Gibbs

Hahmon taustaa

Gibbsin todellista ikää ei olla koskaan paljastettu sarjassa, mutta sarjan kuudennen tuotantokauden jaksossa Heartland paljastuu, että hän on syntynyt Stillwaterissa, Pennsylvanian osavaltiossa. Kolmannen tuotantokauden jaksossa Under Covers, joka esitettiin 8. marraskuuta 2005, Abby toivottaa Gibbsille hyvää syntymäpäivää. Hänen isänsä Jackson Gibbs (Ralph Waite) asuu edelleen Stillwaterissa ja pitää kaupungissa kauppaa. Hänen isänsä nimesi Gibbsin entisen ystävänsä ja liiketoverinsa mukaan. Gibbs lähti kotikaupungistaan vuonna 1976 noin kaksikymmentävuotiaana liittyäkseen merijalkaväkeen, eikä omien sanojensa mukaan palannut lähtönsä jälkeen Stillwateriin yli kolmeenkymmeneen vuoteen.
Ivan Panin

Ivan Panin (12. joulukuuta 1855 – 30. lokakuuta 1942) oli venäläissyntyinen Yhdysvalloissa asunut raamatuntutkija, joka vuonna 1890 huomasi Raamatun tekstiin liittyvän erikoisia matemaattisia yhteyksiä, kun käytetään heprean ja kreikan aakkosia numeroina (näissä kielissä kullakin kirjaimella on lukuarvo). Esim. Raamatun alkujakeessa 1. Moos. 1:1 on kätketty numero 7 monessa mielessä: sanojen Jumala, taivas ja maa yhteenlaskettu lukuarvo on 777 ja muutenkin jakeeseen, kuten moniin muihinkin jakeisiin, on kätketty luku seitsemän siten, että kun lasketaan yhteen vaikkapa ainoan verbin, kaikkien sanojen ensimmäisten ja viimeisten kirjainten lukuarvo, saadaan tulos, joka on jaollinen seitsemällä. Tällaisia järjestelmiä ei ole muualta kuin Raamatusta löydetty. D. B. Turnen antoi latinalaisille kirjaimille lukuarvot ja yritti niillä aikaansaada englanninkielisen tekstin, jossa esiintyisi edes muutamia tällaisia lukuerikoisuuksia. Päiviä kestäneen työn jälkeen hän myönsi epäonnistuneensa. Tällaisia lukuerikoisuuksia ei ole todistettavasti löydetty mistään muualta kuin Raamatusta, ei edes apokryfikirjoista.
I-56 (1928)

Palvelus

Alus nimettiin 20. toukokuuta 1942 uudelleen I-156:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 30. marraskuuta 1945. Miehistö upotti aluksensa 1. huhtikuuta 1946.
Minna Hokkanen

Minna Hannele Hokkanen (s. 23. kesäkuuta 1964 Helsinki) on suomalainen näyttelijä.
Hokkanen opiskeli näyttelemistä vuodesta 1984 Teatterikorkeakoulussa ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2007. Hänellä on ollut vuodesta 1988 kiinnitys Tampereen Työväen Teatteriin, jossa hänen rooleihinsa ovat lukeutuneet muun muassa Irina Kolmessa sisaressa, Hulda Juurakon Huldassa, Titania Kesäyön unessa, Heidi Fundamentalistissa ja Kati Herukka Jouko Turkan näytelmässä Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa. Vuodesta 1998 hän on kuulunut myös tarinateatteriryhmä Tampereen Tarinateatteriin. 
Hokkanen on näytellyt myös elokuvissa ja televisiossa. Hän on muun muassa näytellyt  Liisaa televisioelokuvassa Onnellinen hääpäivä (1993)  ja Marika Launista televisiosarjassa Taivaan tulet.
Vuonna 2004 Hokkanen ja monologinäytelmän Miksi Saara nauroi? muu työryhmä palkittiin NNKY:n tunnustuspalkinnolla ja vuonna 2005 hänet palkittiin Eino Salmelaisen säätiön palkinnolla.
Hokkanen on ollut vuodesta 1991 naimisissa näyttelijä Auvo Vihron kanssa. Heillä on kaksi lasta, vuonna 1991 syntynyt poika ja vuonna 1994 syntynyt tytär.
Keltaniittyperhonen

Levinneisyys

Keltaniittyperhosen levinneisyysalue ulottuu Pohjois-Afrikasta lähes koko Eurooppaan pohjoisimpia alueita lukuun ottamatta sekä Vähä-Aasiaan, Libanoniin, Irakiin, Iraniin, Turkestaniin ja idässä mahdollisesti Siperiaan saakka.
Suomessa keltaniittyperhonen esiintyy runsaimmin maan etelä- ja keskiosissa, mutta lajia tavataan ajoittain Etelä-Lapissa ja satunnaisesti myös Lapin pohjoisosissa.

Koko ja ulkonäkö

Keltaniittyperhosen etusiiven pituus on yleensä 13–17 mm. Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 22–33 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpuolen pohjaväri on vaalean ruskeankeltainen. Etusiiven yläpuolella on pieni harmaa kärkisilmätäplä ja ulkoreunassa kapea harmaa reunajuova. Etusiiven alapuolella on musta, valkoteräinen ja keltarenkainen kärkisilmätäplä. Takasiiven alapuolen tyviosa on tumma ja ulkoreuna harmaa, välissä on vaalea postdiskaaliala. Etusiiven yläpuolen reunajuovan leveys ja tummuus, samoin kuin takasiiven alapuolen sävy vaihtelee eri muodoilla.

Elinympäristö

Keltaniittyperhosen elinympäristöä ovat monenlaiset ruohikkoa kasvavat avoimet alueet, niityt, kedot, pientareet ja metsänreunat.

Lentoaika ja elintavat

Lentoaika on levinneisyysalueen eteläosissa huhtikuusta alkaen, Keski-Euroopassa toukokuusta alkaen ja Pohjois-Euroopassa kesäkuusta alkaen läpi kesän useana sukupolvena, paitsi Pohjois-Euroopassa yleensä vain yhtenä sukupolvena kesä–heinäkuussa. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat tuoksusimake (Anthoxanthum odoratum), nurmilauha (Deschampsia cespitosa), metsälauha (Deschampsia flexuosa), nadat (Festuca), jäkki (Nardus stricta) ja nurmikat (Poa), esimerkiksi kylänurmikka (Poa annua).
Janne Halmela

Janne Petteri Halmela (s. 1962 Parkano) on suomalainen muusikko ja säveltäjä/sovittaja.

Yhtyeet

Janne Halmela on toiminut yhtyeen Kikka Laitinen Co. trumpetistina ja puhallin- ja viulusovitusten tekijänä. 90-luvulla hän soitti trumpettia Gasoline Girls And Petrol Boys -yhtyeessä. Janne Halmela toimii nykyisin Ilmavoimien Soittokunnan soittajaupseerina soittimenaan trumpetti sekä Jyväskylän Työväenyhdistyksen soittokunta Kajastuksen kapellimestarina Jyväskylässä.

Huomionosoitukset

Halmela on voittanut useita sävellyskilpailuja yhdessä Kikka Laitisen kanssa, sekä säveltänyt ja sovittanut useita teoksia yhteistyössä Laitisen kanssa, mm. "Pienet jutut", "Sun mielikielisuudelma", "Jos oot down", "Sydän valvoo" ja "Vaikka yhden keskikaljan", joissa esittäjänä Kikka Laitinen Co. sekä "Oljenkorsia ruutupaidassa" (es. Heli Ruotsalainen), "Minä taistelen" (es. Arja Koriseva) ja "Myrskyn maa" (es. Jari Sillanpää).
Esko Pajamies

Esko Lauri Alvari Pajamies (20. elokuuta 1931 Helsinki – 26. syyskuuta 1990 Eloúnta, Kreeta, Kreikka) oli suomalainen sisustusarkkitehti, joka tunnetaan etenkin pehmustettujen olohuone- ja julkiskalusteiden suunnittelijana.
Pajamies valmistui sisustusarkkitehdiksi 1954 ja perusti oman suunnittelutoimiston 1961.
Askolle Pajamies suunnitteli 1960-luvulla muun muassa nahkaa ja massiivitammea yhdistävän Bonanza-sohvakaluston sekä 1970-luvun lopulla taivutetusta koivusta tehdyn Koivutaru-nojatuolin, joka loi osaltaan uutta suuntaa Askon muotoilulinjalle raskaiden ja tummien kalustemallistojen jälkeen. Pajamies suunnitteli huonekaluja myös ainakin Merivaaralle ja Lepokalustolle. Vuonna 1975 Helsinki-Vantaan lentoaseman matkustajaterminaalin tuoleiksi ja sohviksi tulivat Pajamiehen Hopeasiipi-kalusteet. Upon muovitehtaalle Pajamies suunnitteli 1960-luvulla muovihuonekaluja yhdessä Eero Aarnion kanssa. 
Pajamies sai taideteollisuuden valtionpalkinnon 1979. Hänet tunnettiin myös jazztrumpetistina.
Esko Pajamiehen isä oli arkkitehti Lauri Pajamies.