google/wiki40b huggingface dataset:
Petar Živković

Petar Živković (1. tammikuuta 1879 (J: 20. joulukuuta 1878) Negotin, Serbia – 3. maaliskuuta 1947 Pariisi, Ranska) oli serbiupseeri, joka toimi Jugoslavian pääministerinä vuosina 1929–1932. Hän tuli  valtaan kuningas Aleksanteri I:n suorittaman vallankaappauksen jälkeen ja hallitsi diktatorisesti.
Živković oli yksi nuorista upseereista, jotka osallistuivat vuonna 1903 Serbian kuningas Aleksanteri I:n syrjäyttämiseen ja surmaamiseen, minkä seurauksena Obrenovićin suku syöstiin vallasta ja tilalle nousivat Karađorđevićit. Myöhemmin Živković kuului ”Valkoisena kätenä” (bela ruka) tunnettuun upseeriryhmään, jotka vastustivat kiihkokansallismielistä Musta käsi -salaseuraa. Vuonna 1921 Jugoslavian kuningas Aleksanteri nimitti hänet kuninkaallisen palatsin kaartin komentajaksi. Vuonna 1929 kuningas teki hänestä pääministerinsä. Antikommunismin nimissä Živković lakkautti puolueita, hajotti paikallisia valtuustoja ja vainosi hallituksen vastustajia. Vaalijärjestelmä uudistettiin tavalla, joka johti yksipuoluejärjestelmän syntyyn: vuodesta 1931 alkaen vaaleihin sai asettaa vain hallituksen hyväksymiä ehdokkaita. Živković jätti vapaaehtoisesti pääministerin tehtävät vuonna 1932. Hän ei kuitenkaan jättänyt politiikkaa, vaan osallistui Jugoslavian kansallispuolueen perustamiseen ja toimi vuodesta 1936 sen puheenjohtajana. Hän pakeni maasta Saksan vallattua Jugoslavian vuonna 1941 ja kuului vuodesta 1943 Jugoslavian pakolaishallitukseen.
Nori

Nori on Japanissa käytetty yleisnimi useista syötävistä merilevälajeista, yleisimmin Porphyra yezoensis ja Porphyra tenera. Levää kuivatetaan paperinvalmistusta muistuttavassa prosessissa arkeiksi ja myydään käytettäväksi muun muassa sushin valmistukseen. Sitä myydään myös hiutaleina.
Jeanette Winterson

Jeanette Winterson (s. 1959 Yhdistynyt kuningaskunta) on brittiläinen kirjailija. Hänen teoksiaan on julkaistu yli 30 maassa.
Winterson varttui Pohjois-Englannissa. 23-vuotiaana kirjoitettu omaelämäkerrallinen romaani Ei appelsiini ole ainoa hedelmä (1985) toi hänelle parhaan esikoisteoksen Whitbread-palkinnon. Romaani on aikalaiskuvaus pienestä teollisuuskaupungista, uskonnollisen kodin vaikutuksesta, lesbolaisesta ensirakkaudesta ja sen saamasta tuomiosta. Winterson kirjoitti myös käsikirjoituksen samannimiseen BBC:n tuottamaan kolmiosaiseen tv-minisarjaan, joka voitti BAFTA-palkinnon parhaana draamana ilmestymisvuonnaan 1990.
Tertiäärikausi

Tertiäärikausi on vanhentunut geologisen ajanjakson käsite, joka käsitti suurimman osan keno­tsooisesta maailman­kaudesta. Se alkoi noin 65 miljoonaa vuotta sitten, liitukauden jälkeen, ja päättyi noin 2,6 miljoonaa vuotta sitten, jolloin alkoi kvartäärikausi.
Tertiäärikauden käsitettä ei enää käytetä virallisessa geologian ajanlaskussa. Sen sijalla ovat kenotsooisen maailmankauden kaksi ensimmäistä kautta, paleogeeni (65,5–23,0 miljoonaa vuotta sitten) ja neogeeni (23,0–2,6)  (kenotsooisen kolmas kausi on nykyisin jatkuva kvartääri). Käytännön kielenkäytössä tertiäärikausi esiintyy kuitenkin vielä yleisesti.

Termin historiallinen käyttö

Termiä tertiääri käytti ensimmäisenä Giovanni Arduino 1700-luvun puolivälissä. Hän jakoi geologisen ajan primääri-, sekundääri- ja tertiäärikauteen Pohjois-Italiassa tekemiensä havaintojen perusteella. Myöhemmin kausijärjestelmää täydennettiin erottamalla tertiäärikaudesta vielä kvartäärikausi. Geologian historian alkuvaiheessa näiden kausien katsottiin vastaavan tiettyjä vaiheita Raamatun historiassa; tertiäärikautisten kivilajien oletettiin syntyneen vedenpaisumuksessa. 
Vuonna 1828 Charles Lyell korvasi termit primääri- ja sekundäärikausi nykyisinkin käytetyillä termeillä paleotsooinen ja mesotsooinen maailmankausi yhdisti lisäksi tertiääri- ja kvartäärikaudet kenotsooiseksi maailmankaudeksi. Lisäksi hän jakoi tertiäärikauden lyhempiin kauteen sen perusteella, kuinka suuri osa kunkin kauden fossiilisista kotiloista oli nykyisen kaltaisia, ja antoi niille kreikankieliset nimet eoseeni, mioseeni ja plioseeni.

Tertiäärikauden tapahtumia

Liitukauden vaihtuessa tertiääri­kaudeksi päättyi maapallon historian keskiaika, mesotsooinen maailmankausi ("sekundäärikausi"). Niihin aikoihin  hirmuliskot, dinosaurukset, kuolivat sukupuuttoon ja nisäkkäät kehittyivät lukuisiksi eri kehityslinjoiksi, joista niistäkin monet ovat jo hävinneitä, kuten esimerkiksi lukuisat erityyppiset sapelihammaskissat.
Tertiäärin alussa esimerkiksi Eurooppaa peitti laaja meri ennen Alppien, Pyreneiden ja Karpaattien syntyä.
Tertiäärikauden alussa Euroopassa oli laajalti subtrooppinen ja trooppinen, kostea ilmasto, joka viileni ja kuivui kauden edetessä.
Kauden loppupuolella mioseenikaudella eläimistö alkoi muistuttaa nykyistä. Tertiäärille oli ominaista ilmaston viileneminen, joka johti lämpöä ylläpitävien merivirtojen katkeilusta, vuori­jono­poimutuksista jne. Vuorijononpoimutukset mahdollistavat lumirajan yläpuolella olevien alueiden kasvun, jäätiköitymisen. Jäätiköt heijastavat auringon säteilyä pois maapallolta, mikä viilensi ilmastoa. Pohjoiselle pallonpuoliskolle ilmestyi aluksi vuorten rinteille jäätiköitä, jotka kasvoivat Grönlannissa ja Huippuvuorilla isommiksi. Tertiäärikaudella Välimeri oli eräissä vaiheissa kuivaa maata. Tertiäärikautta seurasi kvartäärikauden pleistoseeni.
Rafael Ramstedt

Rafael "Rafu" Gustaf Johan Ramstedt, joskus myös Raf. Ramstedt, (14. kesäkuuta 1888 Turku – 26. tammikuuta 1933 Helsinki) oli suomalainen laulaja, säveltäjä, sanoittaja ja näyttelijä.
Ramstedtin vanhemmat olivat konetyömies Gustaf Adolf Ramstedt ja Edla Mathilda o.s. Holmberg. Perheessä oli yksitoista lasta, joista tunnettuja olivat myös kielentutkija, tutkimusmatkailija ja kirjailija Gustaf John Ramstedt (1873–1950) sekä kansanedustaja Emanuel "Manu" Ramstedt.
Ramstedt oli kuplettilaulaja ja kuului J. Alfred Tannerin ystäväpiiriin Tettu Weissmanin ja oululaisen Oskar Nyströmin ohella. Ramstedtin kupleteista kuuluisin lienee Balladi Rosvo-Roopesta, jonka ovat Ramstedtin itsensä (1931) lisäksi levyttäneet muiden muassa Kauko Käyhkö (1956), Tapio Rautavaara (1963) sekä Tauno Palo (1968 yksin ja 1974 yhdessä Ansa Ikosen kanssa). Tapio Rautavaara käytti sävelmää sanoittaessaan ja levyttäessään laulelman Isoisän olkihattu (1951).
Antreas ja syntinen Jolanda

Vastaanotto

Aikalaisarvioissa elokuva sai järjestään kiittäviä arvioita nimeään lukuun ottamatta, jota esimerkiksi Olavi Vesterdahl (Aamulehti) piti banaalina. Paula Talaskiven mukaan onnistuminen oli sekä Turo Karton että ohjaajan Valentin Vaalan suuri ansio. Vaala onnistui ”säilyttämään alkuperäisen tarinan suurimman avun, kertomuksen viehättävän sydämellisyyden, lämpimän inhimillisyyden”. Poikkeus myönteisistä arvioijista oli Eino Palola (Helsingin Sanomat), jonka mielestä elokuva vaikutti ”hiukan avuttomalta”.
Myöhemmin elokuva on saanut osakseen enemmänkin kielteistä kommentointia. Pertti Lumirae (Suomen Sosialidemokraatti, 1981) katsoo että vakavasta aiheesta on tullut ”puhdasta viikkolehtiviihdettä”, ja Markku Tuuli (Katso, 1981) näkee sen ajan kuluttamana.
Vuonna 2012 Arto Pajukallio toteaa, että elokuva kuuluu erikoiseen sokeutta ja näön palautumista käsitelleiden suomalaisten melodraamojen joukkoon ja on niistä hämmentävin. Elokuvassa on jopa kauhuelokuvan piirteitä.
Seishirō Itagaki

Seishirō Itagaki (jap. 板垣 征四郎, Itagaki Seishirō; 21. tammikuuta 1885 Morioka, Japani – 23. joulukuuta 1948 Tokio, Japani) oli keisarillisen Japanin armeijan kenraali ja sotaministeri Toisessa maailmansodassa.
Itagaki oli aktiivinen toimija Japanin sotaan johtaneessa liittoutumassa. Sotaministerinä hän oli vuosina 1938–1940. Huhtikuusta 1945 lähtien hän toimi muun muassa Jaavalla, Sumatralla, Malaijissa, Borneolla, Andamaaneilla ja Nikobaareilla olleiden japanilaisten joukkojen komentajana. Itagaki tuomittiin Tokion kansainvälisessä sotarikostuomioistuimessa kuolemaan sotarikoksista. Hänet todettiin syylliseksi sotavankien ja internoitujen siviilien kuolemiin ja aliravitsemukseen. Itagaki teloitettiin hirttämällä.
Chuggington

Chuggington on Ludorum plc:n tuottama brittiläinen animaatiosarja. Se kertoo Chuggingtonin kaupungista, jossa ihmisten lisäksi asuu myös junia. Nuoret junat Wilson, Koko ja Bruno ovat sarjan päähenkilöt. Sarjasta on tehty viisi kautta ja 128 jaksoa. Suomessa sarjaa on esitetty MTV3 ja Disney Junior -kanavilla.
Yol

Juoni

Elokuva Yol (suom. ”tie”) syntyi Güneyn vankitovereiden kertomusten pohjalta elokuvantekijän pyydettyä kutakin pitämään kirjaa kokemuksistaan viikon mittaisen vankilomansa aikana. Valmiissa elokuvassa esiintyy viiden vangin tarinat, joiden kautta kuvataan Turkkia sotilasdiktatuurin ja tukahduttavien perinteiden kahleissa. Eri tarinoiden teemoina ovat muun muassa kurdikysymys, naisten asema ja nuorten kahlittu elämä ilman omaa päätösentekovaltaa.

Arvioita

Suomen kansallisen audiovisuaalisen instituutin sivuilla elokuvasta todetaan ilmeisesti Ywe Jalanderin ajatuksiin perustuen: ”Hyvin harvoin elokuvan historiassa jonkin kulttuurin hallitsevat sisäiset rakenteet on pystytty saamaan näkyville näin selkeinä ja uskottavina. Yolia sopisi täten pitää eräänlaisena sosiologis-antropologisena dokumentaarina fiktiivisessä muodossa. Silti se ei hetkeäkään tunnu didaktisella eikä siinä myöskään ole teoreettisen konstruktion makua, vaan nuoruudessaan innokkaasti amerikkalaisia seikkailuelokuvia katsellut Güney on punonut panoraamansa osaset mukaansatempaavaksi kertomukseksi.”
Yol nähtiin Suomen elokuvateattereissa tuoreeltaan jouluna 1982 ja televisiossa ensimmäisen kerran Mainos-TV:n ohjelmistossa vuoden 1985 alussa. Helsingin Sanomien Mikael Fränti kirjoitti elokuvan tv-esityksen alla sen tarinan vaikuttavan vahvalta, tosipohjaiselta ja vaikuttavalta, mutta ei pitänyt itse elokuvaa kovin omaperäisenä saati erinomaisena.
Kino

Historia

Yhtye syntyi Leningradissa vuonna 1981 nimellä Garin ja hyperboloidit (ven. Гарин и гиперболоиды). Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat Viktor Tsoi, Aleksei Rybin ja Oleg Valinski. Alkuperäinen kokoonpano kutistui pian duetoksi (Tsoi-Rybin) ja vaihtoi samalla nimensä Kinoksi (suom. elokuvat), joka äänitti yhtyeen ensialbumin 45 ja hajosi 1983.
Vuonna 1984 Kino koottiin jälleen uudella miehityksellä, johon kuuluivat Viktor Tsoin (kitara, laulu) lisäksi Juri Kasparjan (kitara), Georgi Gurjanov (rummut) ja Aleksandr Titov (basso). Toukokuussa 1984 Kino esiintyi yllätysvierailijana Leningradin rock-klubin II:lla rock-festivaaleilla, jossa heidät palkittiin kunniamaininnalla. Kino ylsi palkintosijalle näillä festivaaleilla vielä kahdesti vuosina 1985 ja 1987. Syksyllä 1984 Titovin korvasi Džungli-yhtyeen basisti Igor Tihomirov. Tämän jälkeen Kinon kokoonpano pysyi muuttumattomana historiansa loppuun saakka.
Vuonna 1988 ilmestynyt Kinon tunnetuin ja suosituin albumi Veriryhmä (Группа крови) aloitti maanlaajuisen Beatles-kuumeeseen verrattavissa olleen kinomanian. Samoihin aikoihin laulaja Viktor Tsoi esiintyi kahdessa elokuvassa, Sergei Solovjovin filmissä Assa ja Rašid Nugmanovin filmissä Neula (Игла).
Vuonna 1986 Kinon musiikkia julkaistiin perestroikan siivittämänä Neuvostoliiton ulkopuolellakin levyllä Red Wave: 4 Underground Bands from the USSR. Kino konsertoi 80-luvun lopulla Ranskassa, jossa julkaisi myös kokoelmalevyn Viimeinen sankari (Последний герой) vuonna 1989, Tanskassa "Next-Stop" -tapahtumassa, sekä Italian "Back in the USSR" -festivaaleilla.
Suomalainen tv-toimittaja Reijo Nikkilä teki Viktor Tsoista ja Kino-yhtyeen esiintymisestä harvinaisen filmireportaasin vuonna 1987 Moskovassa .
Kinon laulaja-sanoittaja Viktor Tsoi kuoli liikenneonnettomuudessa Tukumsissa 15. elokuuta 1990. Yhtyeen jäljelle jääneet jäsenet kokosivat keskeneräisistä harjoitusnauhoista Kinon viimeisen postuumin studioalbumin, joka tunnetaan kansitaiteensa mukaan nimellä Musta albumi.
Viktor Tsoin sanoitukset olivat luonteeltaan mutkattomia, mutta runollisia kuvauksia jokapäiväisestä elämästä, rakkaudesta ja kohtalosta - eivät niinkään poliittisia, vaikka yksi yhtyeen hittikappaleista olikin nimeltään "Haluan muutosta" (Хочу перемен!). Musiikillisesti yhtye lukeutui aloittaessaan uuden aallon edustajiin, myöhemmin mukaan tuli syntikkapopin piirteitä. Kinoa on verrattu Depeche Modeen ja Cureen. Venäläisiltä juuriltaan yhtye kuului bardi-rock -genreen ja sai vaikutteita Vladimir Vysotskilta.
Suomeksi Tsoin tekstejä on kääntänyt mm. Akseli Kajanto . Myös joensuulainen Folkswagen-yhtye on kääntänyt ja levyttänyt muutaman Tsoin kappaleen. Vielä useampi on heidän keikkaohjelmistossaan venäjäksi laulettuna.
Baikit

Baikit (ven. Байки́т) on kylä Krasnojarskin aluepiirin Evenkian piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Podkamennaja Tunguska -joen varrella 350 kilometriä piirin keskuksesta Turasta lounaaseen. Asukkaita on 3 700 henkeä (vuonna 2009).
Kylä on perustettu vuonna 1927. Vuoteen 2004 saakka se toimi Evenkian autonomiseen piirikuntaan kuuluneen Baikitin piirin keskuksena.
Asukkaista noin 13 % on pohjoisten alkuperäiskansojen edustajia, lähinnä evenkejä. Suurin osa väestöstä saa toimeentulonsa julkisista palveluista, metsästyksestä ja kalastuksesta. Kylässä toimii taidekoulu, lasten luomistyön keskus, nuorison kulttuurikeskus, Internet-kahvila, kotiseutumuseo ja piirisairaala.
Baikitista on säännöllistä lentoliikennettä Krasnojarskiin, Turaan ja piirin muihin asutuksiin.
Campus Crusade for Christ

Toiminta Suomessa

Suomessa CCC ei ole toiminut itsenäisenä järjestönä vaikka toimintaa Suomessa on ollut vuodesta 1967. Läheisintä toimintaa CCC:n kanssa on ollut Kansan Raamattuseuralla, joka on tehnyt yhteistyötä CCC:n eurooppalaisjärjestön Agape Europen kanssa vuodesta 1972.
Kahdeksan serkusta

Juoni

Kirja kertoo orvoksi jääneestä 13-vuotiaasta tytöstä, Rose Campbellista. Tyttö on lempeä, sairaalloinen ja arka. Sitten kuvioihin tulee hänen meriltä palaava tohtori-setänsä Alec, joka ottaa tytön hoiviinsa. Rose tutustuu myös seitsemään veikeään poikaserkkuunsa. Vähitellen Rosesta kehittyy iloinen ja terve nuori nainen, jota kaikki seitsemän serkkua ihailevat, ja jota Alec-setä syvästi rakastaa.

Merkkihenkilöt

Rose Campbell on kirjan päähenkilö, joka romaanin alussa menettää rakkaan isänsä ja jää orvoksi. Hän saa uuden huoltajan ja tutustuu seitsemään poikaserkkuunsa sekä moneen tätiinsä, ja hänen elämänsä muuttuu totaalisesti. Rose on luonteeltaan arka, hieman turhamainen ja äärimmäisen hyväsydäminen. Kirjan myötä hän kehittyy paljon sekä fyysisesti että henkisesti.
Alec-setä on Rosen uusi huoltaja. Hän on ammatiltaan lääkäri, mutta on työskennellyt myös laivalla ja matkustellut todella paljon. Tohtori Alec on hyvin järkevä ja mukava mies, ja hän voittaakin holhokkinsa sydämen alta aikayksikön.
Febe Moore on Rosen paras ystävä. Hän toimii Campbellien talossa keittiöapulaisena, ja on asunut lapsuutensa köyhäintalossa. Rose tahtoo auttaa Febeä elämässä ja päättää ottaa tämän "ottosisarekseen". Febe on kaunis ja osaa laulaa todella hyvin. Hän on myös vaatimaton ja todella kiltti.
Archibald Campbell eli Archie, on vanhin Rosen serkuista. Hän on hyvin asiallinen, suora ja kohtelias nuorimies. Archie on hieman ihastunut Febeen.
Charlie Cambell on toiseksi vanhin serkuista. Hän on pojista komein, mutta kova keppostelemaan ja kiusaamaan tyttöjä.
Mackenzie Campbell eli Mac on kolmanneksi vanhin serkku, josta Rose pitää eniten. Mac on rehellinen kirjatoukka, joka ei välitä paljon kohteliaisuuksista ja sen sellaisesta. Kirjassa Mac sairastuu ja melkein sokeutuu, jolloin Rose on hänen tukenaan ja auttaa poikaa selviämään koetuksesta.
Loput Campbellin pojista ovat nimeltään Steve, Will, Geordie ja Jamie.
Sallanches

Talous

Kunnan sijainti lähellä Mont Blancia, sekä seudulla olevien lukuisten laskettelukeskusten ansiosta on matkailu Sallanches'n tärkein elinkeino. Paikkakunnalla oleva suksitehdas valmistaa Dynastar merkkisiä suksia, joka on ainoa täysin ranskalainen suksivalmistaja.

Nähtävyydet

Kunnan nähtävyyksiä on 1300-luvulta peräisin oleva linna Château des Rubins. Linnassa on vuoriston luontokeskus Centre de la Nature Montagnarde. Muita nähtävyyksiä ovat 1600-luvulta oleva kollegiaali Saint-Jacques sekä 1700-luvulta oleva Saint-Martinin silta.
Aino Lehtimäki

Yksityiselämä

Lehtimäki oli naimisissa näyttelijä Martti Romppasen kanssa 1950-luvulla. Avioliitosta hänellä on yksi poika.
Tampereen Peli-Pojat-70

Historia

PP-70 perustettiin vuonna 1970, kun Lielahden Kipinän, Pispalan Tarmon ja Lamminpään Korven jalkapallojaostot yhdistettiin uudeksi jalkapallon erikoisseuraksi.
Seuran edustusjoukkue on pelannut Ykkösessä kausina 1995 ja 2002–2007 sekä Kakkosessa (tai vast.) kausina 1986–1988, 1993–1994, 1996–2001 ja 2008–2009. Kaudella 2008 joukkue sijoittui vielä Kakkosen B-lohkon neljänneksi, mutta kauden 2009 päätteeksi PP-70 putosi Kolmoseen. Putoamisen jälkeen joukkueen runko hajosi mm. Jussi Kotilahden palatessa Tampereen Ilvekseen ja Obi Metzgerin siirryttyä Viikinkeihin. Kauden 2010 jälkeen joukkue putosi Neloseen.
Rolf Nordenstreng

Rolf Harald Nordenstreng (4. helmikuuta 1878 Mikkeli – 4. tammikuuta 1964 Uppsala, Ruotsi) oli ruotsinsuomalainen kirjailija ja rotuteoreetikko.

Elämä

Hänen vanhempansa olivat kuvernööri ja kenraaliluutnantti Hjalmar Nordenstreng ja Helene Jägerhorn af Spurila. Hänen vaimonsa Ellen Augusta Lindhult on toimittanut useita kirjoja kukkienviljelystä. Rolfilla oli velipuolena tunnettu historioitsija Sigurd Nordenstreng. Rolf muutti Ruotsiin vuonna 1900 ja hänestä tuli Ruotsin kansalainen vuonna 1909. Rolf Nordenstreng on haudattu Göteborgiin Örgyten hautausmaalle.

Ura

Nordenstreng valmistui filosofian maisteriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1900 ja filosofian lisensiaatiksi Uppsalasta vuonna 1905. Hänen ensimmäinen teoksensa ilmestyi vuonna 1915 ja käsitteli viikinkiretkiä. Hän julkaisi lukuisia kansa- ja kielitieteellisiä tutkielmia. Nordenstrengin pääteos on vuonna 1933 ilmestynyt Ihmisrodut ja niiden alkuperä.
Oksymoron

Oksymoron (kr. oξύμωρος) eli itseristiriita on retorinen kuvio, joka yhdistää kaksi vastakkaista tai toisensa kieltävää käsitettä, kuten "jäätävä polte" tai "kaunopuheinen vaikeneminen". Sana oksymoron tulee kreikan kielen sanoista oksys ('terävä') ja moros ('tylsä'). Oksymoron voi muodostua pääsanasta ja määritteestä tai laajemmasta lauserakenteesta. Oksymoronin erityistapaus on Contradictio in adiecto eli 'ristiriita määritteessä' ("ajaton hetki").
Oksymoron on samantapainen kirjallinen väline kuin paradoksi tai antiteesi, ja kirjailijat ja runoilijat käyttävät usein oksymoronia tehokeinona. Oksymoron eroaa tavanomaisista ristiriidoista ja paradokseista siten, että sitä käytetään retorisesti ja että vastakkaisuus on näennäistä, sillä sanayhdistelmä havainnollistaa jotakin ajatusta. 
Tulkintanäkökulmaan, ennakkoasenteeseen tai muuhun subjektiivisuuteen nojautuvia käsitteitä kutsutaan yleisemmin yleistyksiksi tai stereotypioiksi.
Oksymoronin vastakohta on tautologia eli pleonasmi (esimerkiksi "osa-alue", "kansan demokratia" jne).
Alppila

Sijainti

Alppilaa rajaavat Aleksis Kiven katu koillisessa, Sturenkatu kaakossa, Helsinginkatu etelässä sekä rautatie ja sen länsipuolinen Vauhtitie lännessä. Sen naapurialueita ovat etelänpuoleinen Linjat (kuuluu Kallioon), lännen Taka-Töölö, luoteen Keski-Pasila ja Itä-Pasila (kuuluvat Pasilaan), koillisen Vallila sekä kaakon Harju.
Matkaa Alppilaan Helsingin keskustasta on n. 2,5 km, minkä voi taittaa esimerkiksi bussilla ja raitiovaunulla; raitiovaunulinjat 3 ja 9 kulkevat kaupunginosan läpi. Busseista Alppilan kautta kulkee joitakin Helsingin sisäisiä linjoja. Alppilasta on Pasilan asemalle vajaan kilometrin matka.

Alppilan nimestä

Alppilan puistoalue kuului niihin vuokra-alueisiin, jotka 1840-luvulla kaupungin toimesta muodostettiin Pitkänsillan pohjoispuolelle rautatielinjan ja meren väliselle alueelle. Mäkisen maaston vuoksi alueen nimeksi merkittiin Alpen, suomenkielisenä vastineena Alppi. Nimi Alphyddan tuli käyttöön siellä vuonna 1870 avatun ravintola Alphyddanin nimenä, ja sen suomennoksena alettiin käyttää Alppilaa, joka vuonna 1909 vahvistettiin koko puistoalueen nimeksi. Vuonna 1959 Alppilasta tuli Alppiharjun kaupunginosan osa-alue.

Nähtävyydet

Alppilassa sijaitsevat niin Suomen kävijämäärältään suosituin huvipuisto, Linnanmäki, kuin yhtenä Alvar Aallon päätöistä pidetty Kulttuuritalo, joka toimii esimerkiksi konserttipaikkana. 1909 valmistuneet, A. Nybergin suunnittelemat ja alun perin kaupungin työntekijöille rakennetut puutalot Kirstinkujalla suojeltiin 1986 asemakaavan muutoksella. Yhdessä neljästä talosta on Työväenasuntomuseo, jossa esitellään työväestön asumista 1910-luvulta vuoteen 1985. Museo on avoinna muutamana päivänä kesäisin.
Linnanmäen ja radan väliin jää Alppipuisto, joka on osa 1800-luvulla rakennettua, 1860-luvulla radan halkaisemaa virkistysaluetta. Alppipuiston viihtyisyyttä ja omaleimaisuutta lisäävät lammikot ja puistoa rajaava kallio. Puiston pohjoisosassa on koira-aitaus.
Linnanmäen kupeessa sijaitsee myös Lenininpuisto, joka perustettiin 1961-1962 pidettyä puutarhanäyttelyä varten karulle, lähes puuttomalle maaperälle. Pieneen puistoon on istutettu lähinnä pensaita sekä matalia puita ja sen läpi virtaa kesäisin puro.
Massoud Massoud

Massoud Massoud (s. 28. huhtikuuta 1940) on syyrialainen maroniitteihin kuuluva katolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Laodiceaan (myöh. Lattaquié) 2. elokuuta 1970 ja nimitettiin sen johtoon 23. kesäkuuta 2001. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Nasrallah Pierre Sfeir, jota avustivat Roland Aboujaoudé ja Youhanna Fouad El-Hage.
Massoud erosi tehtävistään Lattaquién piispana 16. tammikuuta 2012.
Lucas Biglia

Maajoukkueura

Biglia kuului Argentiinan hopeajoukkueeseen Brasilian MM-kisoissa 2014. Finaalissa Saksaa vastaan hän pelasi täydet 120 minuuttia.
Hyvien otteidensa kautta hänestä tuli tärkeä osa Argentiinan keskikenttää turnauksen kuluessa.
Biglia lopetti Venäjän MM-kisojen 2018 jälkeen maajoukkueuransa. Hän pelasi 59 maaottelua ja teki niissä yhden maalin vuosina 2011–2018.