google/wiki40b huggingface dataset:
Pääkaupunkiseudun Junakalusto

Uudet junat

Tarjouspyynnöt uusista junista kalustoyhtiö lähetti syyskuussa 2005, ja päätös kaluston valmistajasta tehtiin elokuun lopussa 2006. Yhtiö päätyi tilaamaan sveitsiläiseltä Stadler Raililta 32 nelivaunuista Flirt-junaa, jotka saivat kalustotunnuksen Sm5. Junat toimitettiin vuosina 2009-2014. 
Joulukuussa 2011 Junakalusto Oy tilasi Stadler Raililta vielä yhdeksän yksikköä lisää, jolloin tilattujen runkojen lukumäärä oli yhteensä 41.
Yhtiön perustaminen liittyy läheisesti pääkaupunkiseudun junaliikenteen sopimuskäytännön uudistamiseen. Nykyisestä kalustosta liikenteen tilaaja, HSL, maksaa VR:lle kalustokorvausta ja liikennöintikorvausta. Sopimuskäytäntöä haluttiin uudistaa, jotta voidaan taata kustannusten läpinäkyvyys. Liikenteen hoidosta, nykykaluston käytöstä ja kaluston huollosta haluttiin tehdä erilliset sopimukset. YTV:n ja VR:n syksyllä 2005 solmima uusi sopimus junaliikenteen hoidosta tuli voimaan vuoden 2006 alusta.
Junien hankinnasta vastaava junakalustoyhtiö vuokraa ne liikennettä hoitavalle liikennöitsijälle, jonka tehtävänä on suorittaa HSL:n tilaama liikenne. Kalustoyhtiö hoitaa myös hankinnassa tarvittavan rahoituksen ja kaluston huollon. HSL kuitenkin määrittelee tarvittavan kaluston määrän.
Artemi Volynski

Artemi Petrovitš Volynski (ven. Арте́мий Петро́вич Волы́нский, 1689 – 8. heinäkuuta (J: 27. kesäkuuta) 1740 Pietari) oli venäläinen valtiomies.
Artemi Volynski kuului vanhaan aatelissukuun. Vuosina 1719–1724 hän toimi Astrahanin kuvernöörinä osallistuen Persian sotaretken valmisteluun. Vuosina 1725–1730 hän oli Kazanin kuvernöörinä. Vuodesta 1738 hän työskenteli keisarinna Anna Ivanovnan ministerinä. 1730-luvulla Volynskin ympärille muodostui etupäässä köyhtyneistä aatelisista koostunut ns. ”Volynskin kerho”, joka pyrki lisäämään aateliston poliittista merkitystä ja rajoittamaan ulkomaalaisten vaikutusvaltaa. Ernst Johann von Bironin ja Andrei Ostermanin juonittelu johti vuonna 1740 Volynskin ja tämän kumppanien Andrei Hruštšovin ja Pjotr Jeropkinin pidätykseen ja teloitukseen valtionpetoksesta syytettyinä. Heidät on haudattu Pietariin Sampsonin katedraalin viereen.
Kummikarhut

Juoni

Kummikarhut ovat karhuja, jotka käyttäytyvät samalla tavalla kuin ihmiset. He haluavat elää rauhassa kaikkien ihmisten kanssa. He asustavat maan alla, koska pelkäävät ihmisten löytävän heidät. 
Eräänä päivänä Terho-niminen poika on ystävänsä Voiton johdolla metsässä puunhakkuutöissä. Voitto huomaa hänen kaulassaan Kummikarhu-medaljongin. Terho kertoo hänelle perineensä medaljongin isoisältään, joka oli löytänyt sen olleessaan lapsi. Voitto väittää, ettei Kummikarhuja ole olemassa, ja että ne ovat vain lapsille kerrottuja tarinoita. Yhtäkkiä metsän pahimmat olennot Hyrmät tulevat häätämään työläisiä pois metsästä, joista kaikki Terhoa lukuun ottamatta pääsevät pois metsästä. Terho lähtee juoksemaan metsän suojaan, kunnes pyörtyy nääntyneenä maahan.
Terhon maatessa maassa saapuvat hänen ympärilleen Kummikarhut, jotka ovat ihmeissään kun näkevät ihmisen tosi läheltä ja huomaavat medaljonginsa. Terhon herätessä Kummikarhut lähtevät juoksemaan pakoon. Hän lähtee seuraamaan yhtä heistä, kunnes huomaa Hyrmien olevan Kummikarhujen perässä, jotka pakenevat tunnelia pitkin Kummikarhujen kotipaikkaan maan alle ja siinä samassa Terhokin päätyy mukaan.
Kotipaikassaan Kummikarhut keskustelevat siitä, kuinka ihmisistä olisi vain harmia. Terhon alkaessa puhua he piiloutuvat, kunnes Mökö-Kummi sitoo hänet ja alkaa pitää puhuttelua. Kummikarhut ihmettelevät erityisesti mistä Terho on saanut medaljongin itselleen ja hän kertoo saaneensa sen isoisältään. Terholle tulee jano ja hän pyytää jotakin juotavaa. Kummikarhut antavat hänelle Kummikarhujen voimanlähdettä kummimarjamehua, jota he ovat valmistaneet monien satojen vuosien ajan. 
Pian Terho ja Kummikarhut ystävystyvät keskenään. Kumma-Kummi kertoo Terholle, että hänen pitää luvata, ettei hän saisi kertoa kenellekään Kummikarhujen olemassaolosta.
Terho kuulee, että hänen kotilinnaansa ollaan tuhoamassa ja pyytää Karhuilta apua. Karhut eivät voi auttaa, josta Terho tulee surulliseksi lähtien pois jättäen medaljonginsa. Kunnes yhtäkkiä medaljonki vie Kummikarhuja Kummikarhujen salaiseen loitsukirjaan, jossa on entisen sukupolven testamentti, jossa he pyytävät nykyistä sukupolvea auttamaan ihmisiä kaikessa mikä on hyväksi. Ja niin he aikovat auttaa Terhoa.

Sarja Suomessa

Sarjaa on esitetty 1980- ja 1990-luvulla  Kolmoskanavalla. Lisäksi sarjan jaksoja on julkaistu 1990-luvulla VHS-kasetteina suomenkielisellä puheella sekä vuokravideoversiona tekstitettynä.

Julkaisuja

Kummikarhuista on julkaistu myös sarjakuvia sekä satukirjoja.
Steadicam

Steadicam on Garrett Brownin kehittämä, tärinättömän video- ja filmikuvaamisen mahdollistava mekaaninen kuvanvakain, jota käytetään yleisesti liikkeessä sen sijaan, että käytettäisiin staattista jalustaa, tai tärisevää käsivarakuvausta. Steadicamilla voidaan korvata myös dolly-ajot, sillä se on ulottuvampi, ketterämpi käyttää, eikä sitä tarvitse erikseen "pystyttää". Se on ollut vuoden 2000 lokakuusta saakka yhdysvaltalaisen The Tiffen Companyn rekisteröity tavaramerkki. Monet yhtiöt valmistavat myös kopioita Steadicamista, tunnetuimpana Glidecam ja eemov.
Samankaltaisia kevyempiä kuvanvakaimia ovat nykyajan pienissä videokameroissa ja kamerapuhelimissa käytettävät gimbaalit.
Pemagatshel

Pemagatshel on yksi Bhutanin 20 piirikunnasta (dzongkhag). Se sijaitsee maan itäosassa.
Pemagatshelin piirikunnan pinta-ala on 499 neliökilometriä, ja pääkaupunki Pemagatshel. Vuonna 2010 piirikunnassa oli 23 800 asukasta, joista noin tuhat asui sen pääkaupungissa.
Annedroidit

Juoni

Sarja käynnistyy, kun Nick muuttaa äitinsä kanssa taloon, jota vastapäätä on salaperäinen romuvarasto. Yhdessä naapurintyttö Shanian kanssa Nick alkaa ottaa selvää, mitä romujen keskellä oikein tapahtuu. Heille selviää, että romuvarastolla asuu isänsä kanssa tyttö nimeltä Anne, joka on rakentanut kolme androidia eli ihmisrobottia. He ystävystyvät ja ratkovat yhdessä erilaisia pulmia, jotka liittyvät niin tieteeseen kuin tunteisiinkin.
Pete Poskiparta

Pete Poskiparta (s. 1977 Uusikaupunki) on turkulainen ammattitaikuri ja mentalisti, joka on Suomen lisäksi esiintynyt useita kertoja Yhdysvalloissa, Espanjassa, Ruotsissa, Saksassa, Isossa-Britanniassa ja Virossa. Poskiparta on tullut tutuksi myös useista TV-esiintymisistään. Hänen erikoisalaansa on mentalismi eli ajatustenlukua ja ennaltatietämistä kuvaava taikuus.
Pete Poskiparta on tehnyt omaa Pete Poskiparran Katutaikaa -televisio-ohjelmaa Turku TV:lle sekä esiintynyt myös Suomen pääkanavilla useissa eri ohjelmissa, kuten Älä katso (TV2), Katso pois (TV2), Mitä ihmettä (MTV3), Kestääkö kantti (TV2), Huips (TV2), Suomen Las Vegas (TV2) ja Jim Salabim Taikashow (TV2). Poskiparta on lisäksi tehnyt Taikuutta radiossa -ohjelmaa sekä paikallisradioille että valtakunnalliselle Radio Novalle ja Radio Suomipopille. Hän on myös selostanut jääkiekkoa ja koripalloa radio Auran Aalloilla vuosina 1997–2002.  
Poskiparta on alallaan ollut myös mukana eri yhdistyksissä ja järjestöissä, toimien muun muassa Suomen Taikurit ry:n varapuheenjohtajana sekä Esiintyvät Taiteilijat ry:n puheenjohtajana. Hän on myös ollut perustamassa www.taikaweb.net-taikurisivustoa ja oli liki 10 vuotta sivuston päätoimittaja. Häneltä on lisäksi julkaistu Katutaikaa-DVD vuonna 2004 sekä Ihmeitä –Taikuutta & Mentalismia -kirja vuonna 2010.
Poskiparta on ateisti ja skeptikko.
Poskiparta on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Hänet valittiin tammikuussa 2015 Vuoden taikuriksi ja hänet palkittiin kansainvälisen Psychic Entertainers Associationin myöntämällä Dunninger Memorial Awardilla New Orleansissa, Yhdysvalloissa kesäkuussa 2019.
Heta Välimäki

Heta Välimäki (s. 22. kesäkuuta 1981 Espoo) on helsinkiläinen valtiotieteiden kandidaatti, joka toimi Demarinuorten puheenjohtajana vuosina 2006-2010. Ennen valintaansa Välimäki toimi kolme vuotta kansanedustaja Risto Kuisman eduskunta-avustajana.
SDP asetti Välimäen ehdokkaaksi kevään 2007 eduskuntavaaleissa, mutta äänimäärä ei riittänyt kansanedustajan paikkaan. Välimäki on varavaltuutettu ja Helsingin kaupunkisuunnittelulautakunnan jäsen.
Polis Massa

Polis Massa on fiktiivinen asteroidi George Lucasin elokuvasarjassa Tähtien sota.
Polis Massa esiintyi Sithin kostossa, jossa sinne oli perustettu Kapinaliiton ensimmäinen tukikohta. Polis Massa on elokuvassa vain suhteellisen lyhyen hetken, mutta siellä tapahtui paljon myöhempien elokuvien kannalta tärkeitä tapahtumia. Asteroidilla käytännöllisesti katsoen Kapinaliitto vasta syntyi virallisesti. Polis Massalla Padmé Amidala synnytti kaksoset Luke Skywalker ja Leia Organa. Padmé kuoli synnytyksen jälkeen. Yoda ja Obi-Wan Kenobi lähtivät maanpakoon juuri Polis Massalta. Koska Polis Massa ei ole planeetta, siellä ei ole ilmakehää, joten ulkona kävelevät joutuvat käyttämään suojapukuja.
Burroughs B5000

Burroughs B5000 oli Burroughsin valmistama suurtietokone, joka käytti diskreettejä transistoreja ja myöhemmin mikropiirejä.
Tietokone julkaistiin vuonna 1961. Päivitetty seuraaja B5500 julkaistiin vuonna 1964, jonka seuraaja B6500 julkaistiin vuonna 1966.
Gösta Serlachiuksen taidesäätiö

Gösta Serlachiuksen taidesäätiö on Mäntässä 1933 perustettu säätiö. Se pohjautuu Gustaf A. ja Gösta Serlachiuksen taidekokoelmiin.
Säätiö ylläpitää Mäntässä kahta museota. Gösta Serlachiuksen taidemuseon kokoelmat ovat merkittävimpiä yksityisiä taidekokoelmia Pohjoismaissa. Serlachius-museo Gustaf puolestaan tarjoaa kävijöilleen elämyksellisiä ja vuorovaikutteisia näyttelyitä.
Säätiö yhdisti kahden museonsa organisaatiot 1.1.2009.
White Flame

2006–2008: Yesterday's News

White Flame teki marraskuussa 2006 kahden vuoden ja kahden albumin levytyssopimuksen indie-yhtiö North & Southin kanssa.
White Flamen kappale ”Kill The Radio”, josta on myös tehty musiikkivideo, joutui Yhdistyneessä kuningaskunnassa osittaiseen soittokieltoon MTV-musiikkikanavalla. Kappale arvostelee radioiden soittolistoja. Suomessa ”Kill The Radio” nousi virallisen singlelistan ykköseksi viikolla 26/2007.
Yhtyeen esikoisalbumi Yesterday’s News julkaistiin 22. elokuuta 2007. Sen ovat tuottaneet Hanoi Rocksinkin takaa tunnetun Major Leidén Productionsin Hannu Leidén ja Petri Majuri. Albumilla on 13 kappaletta, joista ”Swimsuit Issue Centerfoldilla” vierailee Michael Monroe. Euroopassa Yesterday’s News julkaistiin 7. marraskuuta 2008 yhteistyössä Twilight Distributionin ja Sonyn kanssa. Singlen ”Hour of Emptiness” musiikkivideo tehtiin yhteistyössä Star Wreck: In the Pirkinning -elokuvasta tunnetu Energia Productionsin kanssa. Video liittyy löyhästi Iron Sky -elokuvaan. Vuonna 2012, elokuvan ilmestyessä White Flame teki kappaleesta päivitetyn version yhdessä Manzana-orkesterin kitaristi/tuottaja Henri Virsellin kanssa.
Vuoden 2008 alussa yhtye teki ensimmäisen kiertueensa Englannissa. Myöhemmin keväällä yhtye julkaisi ”Phoenix”-livesinglen, joka on taltioitu kiertueella. Kappaleesta on tehty myös video. White Flame teki lokakuussa kymmenen keikan Euroopan-kiertueen Yesterday’s Newsin kansainvälisen julkaisun tueksi yhdessä Lovexin kanssa. Kiertue kattoi Saksan, Tšekin, Sveitsin, Itävallan sekä Viron.

2009: Tour Bus Diaries

Syksyn 2008 ja talven 2009 aikana White Flame työsti seuraavan levynsä Tour Bus Diaries, joka julkaistiin Suomessa 25. maaliskuuta 2009 ja kymmenessä muussa Euroopan maassa 27. maaliskuuta. Levyn ensimmäinen single Suomessa oli ”Tall Thin In” ja Keski-Euroopassa ”Certainly Something”. ”Certainly Something” oli julkaisunsa jälkeen useita viikkoja Suomen virallisella lataus- ja singlelistalla kymmenen kärjessä ja ylsi molemmissa parhaimmillaan kolmanneksi. Albumin ilmestymisen jälkeen yhtye aloitti kiertueensa, joka kattoi Suomen lisäksi viisi muuta Euroopan maata. Bändin seuraava single oli ”Frontrow Girl”, jonka video on laulaja Vincen esikoisohjaus. Video on kuvattu tamperelaisessa rock-ravintola Jack The Roosterissa. ”Frontrow Girl” nousi Suomessa sekä lataus- että singlelistan kärkeen.

2010–2012: Cougar

Vuonna 2010 bändi aloitti kolmannen levynsä kappaleiden työstämisen. Kesällä 2011 kitaristi Anthon liittyi Flinch-orkesteriin. Syksllä 2011 White Flame aloitti äänitykset ruotsalaisella Bauman studiolla tuottaja Chris Laneyn kanssa.
Vuonna 2012 bändin rumpalin Jonyn hallinnoima Live Rock Finland laajensi toimintaansa (muun muassa keikkamyynti) levybisnekseen solmittuaan jakelusopimuksen Playground Musicin kanssa. Live Rock Finlandin ensimmäisenä julkaisuna oli White Flamen kolmannen albumin ensimmäinen single, ”I Know Where You Live”. Bändi oli yksi pääesiintyjä Kukkaisrockissa. Kolmas levy Cougar julkaistiin marraskuussa 2012.
William J. Simmons

William Joseph Simmons (6. toukokuuta 1880 – 18. toukokuuta 1945) oli yhdysvaltalainen henkilö, joka perusti toisen Ku Klux Klanin vuonna 1915.
José Maria Eça de Queiroz

Nuoruus ja opiskelu

José Maria Eça de Queiroz syntyi Póvoa de Varzimissa. Hänen syntymätodistukseensa on merkitty vain hänen isänsä nimi. Äiti oli 19-vuotias ja naimaton. Josén vanhemmat menivät myöhemmin naimisiin ja saivat kuusi lasta. José asui vanhempiensa luona ensimmäistä kertaa 21-vuotiaana. Häntä olivat kasvattaneet imettäjä ja isovanhemmat. Hän asui osan ajasta isovanhemmillaan ja osan ajasta portolaisessa sisäoppilaitoksessa.
Josén isä oli merkittävä poliisituomari. Hän maksoi poikansa opinnot sekä sisäoppilaitoksessa että Coimbran yliopistossa.

Ura

Vaikka Eça de Queiroz toimi asianajajana, hän oli enemmän kiinnostunut kirjallisuudesta. Hänen novellejaan ja esseitään julkaistiin pian Gazeta de Portugal -lehdessä. Eça de Queiroz oli 1870-luvun alussa mukana ryhmittymässä, jonka tavoitteena oli yhteiskunnalliset ja taiteelliset uudistukset.
Eça de Queiroz hakeutui diplomaattiselle uralle ja toimi 1870-luvun alussa kuuden kuukauden ajan Leirian kunnallishallinnossa. Hänen sai ensimmäisen konsulin pestinsä Havannaan. Siellä hän toimi vuodet 1872–1874. Sen jälkeen hän oli konsulina Newcastlessa (1874–1879) ja Bristolissa (1879–1888). Bristolin-kaudellaan Eça de Queiroz meni naimisiin Emília de Castron kanssa. Pariskunta sai neljä lasta.
Eça de Queiroz teki tunnetuimmat teoksensa toimiessaan diplomaattina. Vuonna 1876 julkaistu O Crime do Padre Amaro, joka käsittelee selibaattivaatimuksen tuhoavaa vaikutusta heikkoon pappiin ja fanaattisuuden vaaroja. O Primo Basílio (1878) on puolestaan satiiri intohimon romanttisesta ideasta. Teosta Os Maias (1888) pidetään Eça de Queirozin mestariteoksena, jossa hän kertoo portugalilaisen yhteiskunnan dekadenssista.
Hän toimi myöhemmin elämässään Portugalin pääkonsulina Ranskassa. Hän asui Neuilly-sur-Seinessa ja jatkoi samalla kirjallista uraansa. Hän kuoli tuberkuloosiin vuonna 1900. Eça de Queirozin viimeiset romaanit olivat tunteellisia, kuten hänen kuolemansa jälkeen julkaistu A Cidade e as Serras (1901).
Eça de Queirozin teoksia on käännetty noin 20 kielelle.
Intarsia

Intarsia tekstiilityössä

Intarsian määrittelyistä puuttuvat usein tekstiilimateriaalit, joissa upotustekniikkaa on käytetty aivan samoin kuin kovissakin materiaaleissa. Tekstiileissä esiintyvästä työtavasta käytetään usein nimitystä mosaiikkitekniikka. Intarsia ja upotustekniikka ovat kuitenkin kuvaavampia käsitteitä puhuttaessa työtavasta, jossa kuviot lomitetaan tarkasti toistensa sisään.

Aikojen takaa

Uralvuoriston takana Siperian alueella intarsiaa on perinteisesti tehty sarkaan ja taljaan. Intarsiakuvio on piirretty hiilellä kahden eri värisen taljan karvattomalle puolelle ja leikattu irti puukolla. Kuviot on aikoinaan ilmeisesti yhdistetty toisiinsa poronsuonesta valmistetulla langalla aivipistoin. Intarsiatekniikka mahdollisti koristeellisten sarkatekstiilien valmistamisen vähistä materiaaleista, kun kahdesta sarkapalasta satiin aina kaksi kuviollista ja vastakkaisen väristä kappaletta.

Nyttemmin

Nykyään intarsiatekniikka sopii hyvin esimerkiksi huovutetuille materiaaleille, villakankaille ja villa sekoitekankaille, joissa villan osuus on suurempi kuin tekokuitujen. Intarsiaa voi tehdä käsin yhdistäen kuviot aivipistoin tai vuoropistoin, mutta myös koneella ommellen. Jos kuviot yhdistetään koneella, tarvitaan taustalle tukea, joka voi olla liimaton tukikangas tai aivan ohueksi levyksi prässätty puuvillavanu (tekokuituvanu ei käy). Vanu antaa ryhtiä tekstiilille, oli kyseessä sitten seinävaate, tyyny tai asuste.

Työvaiheet

Kun teet intarsiakuviota, valitse kaksi eri väristä, mutta saman kokoista villakangaspalaa. Piirrä haluamasi kuvio kankaalle, harsi kankaat yhteen päällekkäin kuvion sisäpuolelta ja leikkaa kuvio irti molemmista kankaista yhtä aikaa. Seuraa koko ajan, että kankaat tulevat leikatuiksi täsmälleen samalla tavalla. Kun kuviot on leikattu irti, voi harsinlangat poistaa. Seuraavaksi voit lomittaa kuviot valitsemallesi tukimateriaalille niin, että saat kaksi intarsiakuviota vastakkaisin värein. Kuvioiden reunojen tulisi asettua kiinni toisiinsa kuin palapelin palasten. Kuviot kannattaa ensin yhdistää harsimalla tukimateriaaliin, ennen kuvioiden yhdistämistä toisiinsa.
Fairey Campania

Fairey Campania oli brittiläisen Fairey Aviation Companyn suunnittelema ja valmistama tiedustelulentokone, joka oli ensimmäinen yhtiön suurempiin tuotantolukuihin yltänyt konemalli. Se suunniteltiin Britannian amiraliteetin vaatimusten mukaan kaksipaikkaisena tiedustelukoneena toimimaan vesilentokoneiden emälaivoilla ja erityisesti HMS Campanialla, jonka mukaan konemalli myös nimettiin.
Koneiden ensimmäinen sarja käsitti kymmenen konetta (s/n N1000-1009 c/n F.16-25). Tämän jälkeen muotoutui kaksi päätyyppiä F.17 ja F.22, joista käytettiin esisarjan tunnusnumeroita. Kahden päätyypin erona oli niihin asennettu voimanlähde. Ensimmäinen Fairey Campania F.16, jonka voimanlähteenä oli 250 hevosvoiman nestejäähdytteinen V12 Rolls-Royce Mk.IV (myöhemmin nimetty Eagle IV:ksi), lensi ensilentonsa 16. helmikuuta 1917 Hamblessa ohjaajanaan Sydney Pickles. Laivasto testasi koneen heinäkuussa Marine Experimental Aircraft Depotissa Port Victoriassa Isle of Grainilla lähellä Sheernessiä. F.17 mallin voimanlähteenä oli 275 hevosvoiman Rolls-Royce Eagle V, joka oli asennettu edemmäs ja sen pakoputket sijaitsivat siipien takana. Kone teki ensilentonsa 3. kesäkuuta Hamblessa lentäjänään Sydney Pickles. F.16 ja F.17 siirrettiin myöhemmin Scapa Flow'hon.
Mallin F.22 voimanlähteenä oli 260 hevosvoiman nestejäähdytteinen V12 Sunbeam Maori II. Mallia pidettiin sopivana trooppisiin olosuhteisiin suuremman jäähdyttimensä ansiosta. Maori asennettiin 25 koneeseen (s/n N2375-2399 c/n F.195-219). Kaikki loput valmistuneet koneet varustettiin ensimmäisen sarjan koneet Eagle IV ja Eagle V -moottoreilla sekä sen jälkeen 325 hevosvoiman Eagle VII ja 345 hevosvoiman Eagle VIII -moottoreilla. Kaikkien mallien aseistuksena oli taakseampuva Scarff-kehään asennettu Lewis-konekivääri ja ripustimiin asennetut pommit.
Fairey Campanialle varattiin 200 sarjanumeroa ja niitä lopulta tilattiin 100 kappaletta, mutta niistä valmistui vain 62. Suuri osa Fairey Campania F.17:stä toimi HMS Campanian lisäksi HMS Nairanalta ja HMS Pegasukselta. HMS Nairanan Fairey Campania F.17:t osallistuivat Pohjois-Venäjän interventioon 1919. Kaikkiaan 27 kappaletta Fairey Campania F.17 -lentokoneita toimi Royal Naval Air Servicen tukikohdista. Vienan Kemistä käsin ne pommittivat suomalaisia joukkoja Uhtualla.
Mariankirkko (Krakova)

Mariankirkko (puol. Kościół Mariacki) on Puolassa Krakovan Rynek Główny-torin laidalla sijaitseva kirkko. Kirkossa on kaksi jyhkeää tornia, jotka ovat korkeudeltaan ja malliltaan erilaiset. Tarinan mukaan tornit suunnittelivat veljekset, joista lopulta toinen surmasi hienomman tornin rakentaneen veljensä. Kirkossa on 1400-luvulla Veit Stossin tekemä alttariveistos.
Matka manalaan

Historia

Lukianos eli ja kirjoitti 100-luvulla. Hänet tunnetaan ennen kaikkea satiireistaan. Matka manalaan perustuu mahdollisesti Menippoksen niin kutsuttua menippolaista satiiria edustaneeseen, sittemmin kadonneeseen teokseen Nekyia. Lukianos oli käyttänyt kyseistä teosta hyödykseen myös kirjoittaessaan omaa teostaan Menippos eli Nekyomanteia, ja sijoitti mahdollisesti ylijäänyttä aineistoa tähän toiseen satiiriinsa. Tyylillisesti ja tapahtumapaikkansa osalta teos muistuttaa myös Lukianoksen teosta Kuolleiden keskusteluja.

Sisältö

Lukianoksen teos on muodoltaan dialogi eli keskustelu. Se on jaettu 29 lyhyeen lukuun. Teoksessa esiintyvät Kharon, Klotho, Hermes, Rhadamanthys, Teisifone, Megapenthes, Kyniskos, Mikyllos, Vuode, Lamppu sekä joukko kuolleita.
Kharon ja Klotho ihmettelevät, miksi kuolleita Haadeen valtakuntaan saatteleva Hermes viipyy. Käy ilmi, että tällä on ollut vaikeuksia saada juuri kuollut tyranni Megapenthes raahattua Haadeeseen. Megapenthes yrittää anella itselleen jatkoaikaa elämään erilaisin perustein: hän haluaisi saattaa sotansa ja rakennusprojektinsa loppuun, paljastaa rahakätkönsä sijainnin vaimolleen sekä järjestää itselleen hienon hautamausoleumin. Hänelle ei kuitenkaan myönnetä lupaa palata maan päälle edes hetkeksi, ja hänet raahataan Kharonin lauttaan. Köyhä suutari Mikyllos riemuitsee, että osat ovat kuoleman jälkeen vaihtuneet; hänellä itsellään ei ollut mitään syytä viivytellä, kun taas maan päällä kerran kadehditut tyrannit menettävät kuoltuaan kaiken onnensa ja loistonsa. Megapenthestä ärsytetään myös lisää kertomalla kaikesta siitä, mitä hänen perinnölleen maan päällä tulee tapahtumaan; käy ilmi, ettei tyrannilla ole koskaan oikeita ystäviä.
Tämän jälkeen Mikyllos ja Megapenthes sekä kuolleiden joukkoon myös kuuluva filosofi Kyniskos saapuvat tuomittavaksi Rhadamanthyksen eteen. Rhadamanthys tutkii sielujen polttomerkeistä, millainen näiden elämä on ollut. Kyniskos toimii Megapentheen syyttäjänä tämän rikoksista; todistajina puolestaan toimivat Megapentheen Vuode ja Lamppu, jotka olivat nähneet kaikki tämän teot. Megapentheen rangaistus on, ettei hän saa juoda Lethe-joen (”Unohdus”) vettä, vaan joutuu muistelemaan sekä menetettyä onneaan että tekosiaan.
Salò

Historiaa

Salò on perustettu Rooman valtakunnan aikana nimellä Pagus Salodium, ja keskiajalla siitä tuli milanolaisen Viscontin suvun vahva alue. Vuonna 1440 kaupunki joutui Venetsian tasavallan valtaan. Salò sai kaupungin arvon kuninkaallisella asetuksella 15. joulukuuta 1860.
Vuosina 1943–1945 Salò oli Benito Mussoliniin johtaman Saksan nukkevaltion, Italian sosiaalisen tasavallan eli Salòn tasavallan pääkaupunki.
Tepuiorneero

Levinneisyys

Tepuiorneeroa tavataan Brasiliassa, Guyanassa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Surselvan alue

Surselvan alue (saks. Region Surselva) on yksi Sveitsin 146:sta ja Graubündenin kantonin 11:stä hallinnollisesta alueesta. Se sijaitsee Kaakkois-Sveitsissä Vorderrheinjoen ja sen sivujokien laaksoissa.
Alueeseen kuuluu viisitoista kuntaa: Breil/Brigels, Disentis/Mustér, Falera, Ilanz/Glion, Laax, Lumnezia, Medel, Obersaxen Mundaun, Safiental, Sagogn, Schluein, Sumvitg, Trun, Tujetsch ja Vals. Alueen pinta-ala on 1 374 neliökilometriä ja asukasluku 21 455 (31.12.2016). Alueen pääkieli on saksa.
Veli Järvinen

Elämänvaiheet

Kymessä syntynyt Järvinen kävi kansa- ja ammattikoulun. Hän suoritti osatutkinnon Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa.
Järvinen oli Karhulan kauppalanjohtaja vuosina 1951–1959 ja sen jälkeen Jyväskylän kaupunginjohtaja vuoteen 1974. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1950 ja 1956. 
Järvinen toimi Kymin kunnanvaltuuston puheenjohtajana ja sai kaupunkineuvoksen arvonimen 1974. Eläkkeelle hän jäi 1974. Sotilasarvoltaan hän oli alikersantti.
Jyväskylässä Järvinen kehitti kaupunginjohtajakaudellaan oppilaitosten oloja. Suurimmat hankkeet olivat Jyväskylän seudun ammattikoulu (Viitaniemessä) ja hotelli- ja ravintolakoulu Priimus. Vaihtamalla valtion kanssa alueita syntyi edellytykset Jyväskylän yliopiston laajennuksille. Keskeinen hanke oli myös Seppälän teollisuusalue, jossa edelleenkin toimii merkittävä osa Jyväskylän yrityksistä. Maanhankinta myös uusien asuinlähiöiden rakentamiseksi pantiin vireille.