Pekka Kuusi

Perhetausta

Kuusen vanhemmat olivat filosofian maisteri Aarne Kuusi ja Alli o.s. Zidbäck. Hän kuului Granfeltin sivistyssukuun ja hänen isoisänsä oli raittiusliikkeen vaikuttaja A. A. Granfelt. Hänen vanhempi veljensä oli kansanrunouden tutkija Matti Kuusi ja setänsä yhteiskuntatietelijä Eino Kuusi.
Pekka Kuusen ensimmäinen puoliso oli vuosina 1940–1954 filosofian maisteri Eeva Lumiala, asutusneuvos Eino Lumialan tytär, mutta he erosivat. Toinen puoliso oli vuodesta 1955 filosofian maisteri Sirkka Autio. Kuusella oli ensimmäisestä avioliitosta neljä ja toisesta yksi lapsi. Yksi hänen pojistaan oli nuorena kuollut ylioppilaspoliitikko Antti Kuusi.

Opinnot

Kuusi pääsi ylioppilaaksi vuonna 1935. 1930-luvulla Kuusi toimi Sinimustien lausuntakuoron johtajana. Hän kuului jäsenenä myös nationalistiseen Akateemiseen Karjala-Seuraan. Pekka Kuusi suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1945 ja väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1956. Väitöskirjan aiheena oli alkoholin käyttö maaseudulla.

Ura Alkossa

Kuusi aloitti työt Suomen Akataamisen Raittiusliiton sihteerinä vuonna 1945. Hän teki tuolloin aloitteen juhlakulttuurin kohentamiseksi, mikä johti myöhemmin raittiiden elämäntapojen edistämiseen tähdänneen Kansalaisryhti-järjestön perustamiseen. Kuusesta tuli järjestön toiminnanjohtaja ja Alko tuki järjestön kampanjoita. Vuonna 1946 Alkon varajohtaja Toivo Veistaro tarjosi Kuuselle töitä, ja tämä aloitti Alkon yleistarkastajana samana vuonna. Vuosina 1948–1961 Kuusi kirjoitti neljä alkoholipolitiikkaa käsittelevää teosta, jotka vaikuttivat aikanaan merkittävästi suomalaiseen alkoholipoliitikaan. Erityisesti vuoden 1961 kirjasta 60-luvun sosiaalipolitiikka muodostui yhteiskuntapolitiikan klassikko.
Kuusi toimi Alkossa yleistarkastajana 1946–1949, sosiaalihallinnollisen toimen apulaisjohtajana 1949–1950, liikehallinnollisen toimen apulaisjohtajana ja johtokunnan varajäsenenä 1950–1952, johtokunnan jäsenenä ja jakelutoimen johtajana 1952–1971, johtokunnan varapuheenjohtajana ja pääjohtajan varamiehenä 1969–1971 sekä johtokunnan puheenjohtajana ja pääjohtajana vuodesta 1972 vuoteen 1984. Kuusen pääjohtajakautta katsotaan nykyään varsin kriittisesti: hänet koettiin alaisistaan etäiseksi, hänen alkoholipoliittiset ennustuksensa olivat valtaosin vääriä ja jotkut hänen ajamistaan lakimuutoksista johtivat suomalaisen sosiaalihistorian synkimpiin aikoihin.

Muu työura

Kuusi oli myös Alkoholipolitiikka-lehden päätoimittaja 1949–1971 ja Helsingin yliopiston sosiaalipolitiikan dosentti vuodesta 1962.

Kansanedustajana ja ministerinä

Kuusi tuli valituksi SDP:n kansanedustajaksi vuonna 1966 yhdessä toisen porvarisprofessorin, L. A. Puntilan kanssa. Puntila sai johtaakseen alkoholivaliokunnan, johon myös Kuusi kuului. Kuusi tuli valituksi lisäksi eduskunnan ulkoasiainvaliokunnan puheenjohtajaksi.
Neuvostoliiton kommunistinen puolue suunnitteli 1960- ja 1970-luvuilla Kuusesta "sosialidemokraattisen puolueen Kekkosta", jonka avulla puolue saataisiin sosialistisemmaksi K.-A. Fagerholmin ajaman antikommunistisen linjan sijasta. Kuusen poliittinen ura ei kuitenkaan koskaan kasvanut merkittäväksi: hän jäi erityisesti Mauno Koiviston jalkoihin, joka oli noussut pääministeriksi vuonna 1968. Kuusi oli kansanedustajana vuoteen 1970 saakka, ja tämän merkittävimmäksi tehtäväksi jäi puolivuotinen sosiaaliministerin tehtävä Karjalaisen II hallituksessa vuonna 1971.