google/wiki40b huggingface dataset:
Punasolmukki

Ulkonäkö ja koko

Yksi-, kaksi- tai monivuotinen punasolmukki kasvattaa 5–15 cm korkean rennon tai kohenevan varren, joka on tyvestä enintään hieman puutunut. Kasvi on harmaanvihreä ja usein nystykarvainen. Sen pääjuuri on hoikka tai vankahko. Lehdet ovat tasasoukkia, otakärkisiä, ja muista Suomessa tavattavista solmukeista poiketen ne eivät ole möyheitä. Kalvomaiset korvakkeet ovat suikeita ja pian tyvestäkin erillisiä. Lehtihangoissa on lyhytnivelvälisiä haaroja. Kukat ovat punaisia, verhiö ja teriö ovat viisilehtisiä, teriön ollessa noin verhiön pituinen tai hieman lyhyempi. Terälehdet ovat kauttaaltaan kirkkaanpunaisia ja kooltaan 3–4 mm pitkiä. Verholehdet ovat puikeita, suippoja ja 3–4,5 mm pitkiä. Punasolmukki kukkii Suomessa kesä-syyskuussa. Kasvin siemenet kypsyvät kolmiliuskaisesti aukeavissa kodissa. Siemenet ovat palteettomia.

Levinneisyys

Punasolmukki on yleinen laji lähes koko Euroopassa. Laji puuttuu Islannista, Fennoskandian keski- ja pohjoisosista sekä Venäjän pohjois- ja itäosista. Punasolmukkia kasvaa yleisenä myös Pohjois-Afrikassa Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Satunnaisemmin lajia tavataan myös monin paikoin muualla Afrikassa, Aasiassa, Australiassa sekä Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Suomessa punasolmukki on muinaistulokas. Laji on yleinen Etelä- ja Kaakkois-Suomessa sekä Pohjanlahden rannikkoseuduilla aina Tornioon saakka. Keski- ja Itä-Suomessa sitä tavataan harvemmin. Lapista lajista tunnetaan vain yksittäisiä kasvupaikkoja.

Elinympäristö

Punasolmukki kasvaa monenlaisissa ihmisen muokkaamissa avoimissa kulttuuriympäristöissä. Lajia voi tavata pihoilla, kyläpientareilla- ja kallioilla, kaduilla, rata- ja lastausalueilla, sorakentillä, tienpientareilla, hietikoilla ja joutomailla. Punasolmukki kestää hyvin tallaamista ja saattaa muodostaa sopivilla kasvupaikoilla suuria kasvustoja.
Ina Liljeqvist

Regina (Ina) Maria Liljeqvist, (7. syyskuuta 1849 – 6. helmikuuta 1950 Oulu) oli Oulussa toiminut valokuvaaja.
Ina Liljeqvist syntyi Oulussa satulaseppä Mikal Willgrenin perheeseen ainoana tyttönä kahdeksan lapsen joukossa. Hän kävi kotikaupungissaan ns. mamsellinkoulun ja opiskeli sitten Pietarissa ompelua ja kieliä. Palattuaan Ouluun hän meni kuitenkin valokuvaajan oppiin. Vaikutteita hän oli ehkä saanut synnyinkodistaan, jossa kiertelevä valokuvaaja Carl Petter Mazer otti valokuvia asiakkaista kesällä 1865 ja Lars Peldan 1866. Avioiduttuaan vuonna 1884 telegrafisti Fredrik Liljeqvistin kanssa hän perusti valokuvaamon Ina Liljeqvist & Co. 
Kuvaamosta tuli alan suurin ja nykyaikaisin Oulussa. Se toimi ensin Kajaaninkadun ja Mäkelininkadun kulmassa, mutta vuonna 1909 Liljeqvist rakennutti miehensä kuoleman jälkeen uuden talon Kajaanin- ja Uudenkadun kulmaan. 1890-luvulla ja 1900-luvun alussa Liljeqvist oli Oulun huomattavin valokuvaaja.
Uransa aikana hän otti henkilökuvien ohella paljon kaupunkikuvia, vanhimmat lokakuulta 1886 Oulun rautatieaseman vihkiäisistä. 1910-luvun loppuessa hänen toimintansa valokuvaaja kuitenkin hiljeni ja vähitellen lakkasi kokonaan. Liljeqvist asui talossaan aina vuoteen 1944, jolloin se tuhoutui pommituksessa, samalla kun ilmeisesti hänen liikkeessään olleet arvokkaat vuosikymmenten aikana otettujen valokuvien negatiivit. Ina Liljeqist kuoli Oulussa satavuotiaana helmikuussa 1950.
Basileus

Basileus (m.kreik. βασιλεύς) tarkoitti antiikin Kreikassa yleisesti kuningasta. Se on toiminut monarkkien arvonimenä myös Bysantin valtakunnassa ja nykyaikaisessa Kreikassa.
Monarkiasta käytettiin termiä basileia. Basileuksen naispuolisia vastineita olivat basilissa (βασίλισσα), basilinna (βασίλιννα), basilis (βασιλίς) ja basileia (βασίλεια) (”kuningatar”). Sanasta basileus on johdettu erisnimi Basileios.

Muualla Kreikassa

Spartassa basileus viittasi Spartan kuninkaisiin. Persian suurkuninkaan (Megas Basileus, myös ”kuningasten kuningas”, Basileus Basileōn) nimityksen vaikutuksesta sanaa alettiin käyttää myös barbaarien kuninkaista. Hellenistisellä kaudella sitä käytettiin hellenististen valtakuntien kuninkaista.
Sotilaslääketieteen museo

Sotilaslääketieteen museo on sotilaslääketieteeseen keskittyvä vuonna 1983 avattu museo, joka toimii 1900-luvun alun punatiilisessä rakennuksessa Lahdessa Hennalan entisen kasarmialueen vieressä. Museossa esitellään Suomen sotien 1939–1945 lääkintähuoltoa sekä puolustusvoimien rauhanajan sotilasterveydenhuoltoa esinein, valokuvin ja tilastoin.
Lamerica

Juoni

Italialaiset hämärämiehet ovat vuonna 1991 totalitaarisesta hallinnosta juuri vapautuneessa Albaniassa muka perustamassa sinne kenkätehdasta. Voidakseen huijata hankkeeseen italialaista ja Euroopan Unionin tukirahaa he palkkaavat tehtaanjohtajaksi albanialaismiehen. Tämä kuitenkin katoaa pian, ja häntä etsiessään italialaismiehet kokevat vieraan maan uhkat.
Willingen

Nähtävyydet ja tapahtumia

Willingenin maamerkki on suurikokoinen rautatiesilta Uplandbahnilla, "Das Viadukt", joka on rakennettu vuonna 1918. Kunnan pääelinkeino on matkailu. Kaupungissa yöpyi 1,3 miljoonaa matkailijaa vuonna 2003.
Willingenissä suosituin tapahtuma ovat jokavuotiset mäkihypyn maailmancupin kisat Mühlenkopfschanzella. Toinen jokavuotinen suosittu tapahtuma on maastopyöräilykilpailu Ettelsberg-vuorella, jota seurasi 35 000 katsojaa 2005. Lähellä pyöräilymaastoja on Bike Arena Sauerland.
Sevofluraani

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa sevofluraani on miellyttävänhajuista helposti haihtuvaa ja väritöntä nestettä. Sevofluraanin nukuttavat ominaisuudet johtuvat siitä, että yhdiste sitoutuu GABA-reseptoreihin. Se myös vähentää aivojen glukoosinkulutusta. Muiden halogenoitujen eetterien tavoin yhdiste on naamarin kautta hengitettävä aine. Sevofluraani aikaansaa nukahtamisen nopeasti ja myös anestesiasta herääminen tapahtuu nopeasti. Sevofluraani on yleisesti käytössä sekä sedaation aikaansaamiseksi että ylläpitämiseksi erityisesti päiväkirurgisissa toimenpiteissä.

Haittavaikutukset

Sevofluraani on yleisesti ottaen turvallinen anestesia-aine. Yhdiste voi kuitenkin aiheuttaa sydämen toiminnan ja verenkierron heikkenemistä ja voi aiheuttaa myös rytmihäiriöitä. Sevofluraanin on todettu anestesian induktiovaiheessa voivan aiheuttaa aivoissa epilepsian kaltaisia häiriöitä. Käytettäessä anestesia-aineen suljettua kiertoa kaasuseos johdetaan hiilidioksidia absorboivan emäksisen liuoksen läpi. Tässä vaiheessa sevofluraani voi osittain hajota fluoratuiksi alkeeneiksi.

Valmistus

Sevofluraania syntetisoidaan lähtien heksafluori-isopropanolista. Ensimmäisessä vaiheessa siitä muodostetaan metyylieetteri reaktiolla dimetyylisulfaatin kanssa. Tämän eetterin metyyliryhmä kloorataan ja viimeisessä vaiheessa muodostuneesta välituotteesta muodostuu halogeeninvaihtoreaktiolla sevofluraania.
Castelnaud-la-Chapelle

Castelnaud-la-Chapelle on kunta Dordognen departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 426 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Castelnaud-la-Chapellen pinta-ala on 21 neliökilometriä.
Kunta on valittu kauneimpien ranskalaiskylien Les Plus Beaux Villages de France -järjestön jäseneksi.
Normand Corbeil

Normand Corbeil (6. huhtikuuta 1956 Montreal – 25. tammikuuta 2013 Montreal) oli kanadalainen säveltäjä. Hän sai vuonna 2011 Baftan työstään Heavy Rain -pelin musiikin parissa. Lisäksi hän sävelsi muun muassa musiikkia Quantic Dreamin Fahrenheit-peliin. Hän oli säveltämässä musiikkia Quantic Dreamin Beyond: Two Souls -peliin ennen kuolemistaan haimasyöpään, joka oli todettu jo levinneenä elokuussa 2012.
Corbeil sai kaksi Emmy-ehdokkuutta musiikistaan Hitler: The Rise of Evil - ja Human Trafficking -minisarjoihin.
Jussi Eloranta

Jussi Eloranta (s. 1967) on suomalainen kemisti ja professori. Hän toimii vuodesta 2015 alkaen fysikaalisen kemian professorina Kalifornian osavaltionyliopistossa, Northridgessa (engl. California State University, Northridge). Hänet tunnetaan laskennallisen fysikaalisen kemian tutkijana.

Akateeminen ura

Jussi Eloranta opiskeli Jyväskylän yliopistossa matematiikkaa, kemiaa ja tietotekniikkaa. Työuransa hän aloitti 1983–1985 ohjelmoitsijana kemian laitoksella. Vuosina 1986–1987 hän oli ohjelmoitsijana Brandeisin yliopiston tietokonekeskuksessa Walthamissa, Massachusettsin osavaltiossa. Palattuaan kotimaahan hän toimi ylläpitotehtävissä Jyväskylän yliopiston IT-palvelukeskuksessa 1988–1993 ja suoritettuaan välissä opintoja vielä uudelleen 1996–1997.
Eloranta suoritti 1993 Jyväskylän yliopistossa kaksi maisterin tutkintoa (kemiasta ja tietotekniikasta) ja seuraavana vuonna 1994 hän valmistui filosofian maisteriksi pääaineena matematiikka. Lisensiaatiksi hän valmistui fysikaalisen kemian alalta 1995.
Tohtoriksi Eloranta väitteli Jyväskylän yliopistossa 1997. Valmistumisen jälkeen hän toimi 1997–2000 post doc-tutkijana professori Henrik Kuntun tutkimusryhmässä Jyväskylän yliopiston kemian laitoksella. Sitten hän siirtyi vuosiksi 2000–2002 tutkijaksi professori Vartkess A. Apkarianin tutkimusryhmään Kalifornian yliopistoon (Irvinessä). Näiden tehtävien ohella Eloranta toimi 1998–2002 Suomen Akatemian tutkijana.

Professoriksi

Jussi Eloranta nimitettiin Jyväskylän yliopistoon määräaikaiseksi kemian professoriksi vuosiksi 2002–2006. Hänen pääasiallinen tehtävänsä oli kemianopettajien koulutus ja sen kehittäminen. Hän aloitti virassa elokuun alussa 2002.
Jyväskylästä Eloranta siirtyi Kalifornian osavaltionyliopistoon, Northbridgeen. Siellä hän toimi kemian ja biokemian laitoksella yliassistenttina 2006–2010 ja sen jälkeen vuodesta 2010 fysikaalisen kemian apulaisprofessorina. Hänet nimitettiin kokeellisen ja teoreettisen fysikaalisen kemian professoriksi vuonna 2015.

Tiedeura

Kemistinä Eloranta on tehnyt laskennallisen fysikaalisen kemian ja laajemminkin laskennallisen kemian tutkimusta. Hänen keskeisiä tutkimuskohteitaan viime vuosina ovat olleet nestemäisen heliumin kemialliset ja fysikaaliset ominaisuudet. Hän on tehnyt myös orgaanisten radikaalien elektronien paramagneettisen resonanssin tutkimusta nestefaasissa. Lisäksi hän on tutkinut pienten molekyylien matriisi-isolaatioita spektroskopian avulla sekä peroksidien dekompositoitumisreaktioita.
Professori Eloranta on uransa aikana kirjoittanut yli 70 vertaisarvioitua tieteellistä artikkelia.

Työn ulkopuolella

Eloranta on vapaa-ajallaan innokas radioamatööri.
Le Train Bleu

Le Train Bleu (suom. ”sininen juna”) oli ranskalainen luksusluokan yöjuna Calais’sta Ranskan Rivieralle vuosina 1886 - 2003

Historia

Yksityinen ranskalainen rautatieyhtiö Chemins de fer de Paris à Lyon et à la Méditerranée perusti Le Train Bleun viedäkseen englantilaisia aristokraatteja ja julkkiksia Etelä-Ranskaan. Junan virallinen nimi oli Calais-Mediterranée Express, mutta siitä käytettiin nimeä Le Train Bleu, koska siinä oli tummansinisiä makuuvaunuja.
Ensimmäinen matka tapahtui 8. joulukuuta 1922. Toisen ja kolmannen luokan makuuvaunut tulivat käyttöön 1936, ja Train Bleu vei nyt keskiluokan ja työväenluokkaa Etelä-Ranskaan. Le Train Bleu kansallistettiin vuonna 1938 ja se sulautettiin SNCF:iin. Tällöin Le Bleu Train haudattiin, ja siitä tuli tavallinen yöjuna.
Junayhteys Etelä-Ranskaan keskeytettiin toisen maailmansodan aikana, mutta sodan jälkeen se otettiin jälleen käyttöön nimellä Le Train Bleu. Kaupallinen lentoyhteys Pariisista Nizzaan alkoi vuonna 1945 ja söi Le Blue Trainin asiakkaita. Vuoden 1978 jälkeen junaan liitettiin autovaunuja, jotta voitiin houkutella keskiluokan matkustajia.
Yöjunat korvattiin 1980-luvun alussa huippunopeilla TGV-luotijunilla, jotka veivät matkustajia Pariisista Nizzaan viidessä tunnissa. Luksusluokan junien kultakausi Rivieralla loppui.

Reitti

Le Train Bleu lähti Gare Maritimen rautatieasemalta Calais’sta, johon englantilaisia matkustajia oli saapunut lautalla Englannin kanaalin yli. Calais’sta juna lähti kello 1:00 ja saapui illalla Gare du Nordiin Pariisiin ja sieltä se matkasi ympäri Périphériqueta Gare de Lyonille, jossa se otti lisää matkustajia ja vaunuja. Juna lähti Pariisista illalla kohti Marseilles’ta pysähtyen Dijonissa, Chalonsissa ja Lyonissa ennen päämäärää.
Rivieralla juna matkasi seuraaviin kaupunkeihin: St. Raphael, Juan-les-Pins, Antibes, Cannes, Nizza ja Monaco. Sen viimeinen määränpää oli Menton lähellä Italian rajaa.

Juna ja sen käyttö

Suosituin ajankohta Le Train Bleulle oli marraskuun ja huhtikuun välillä, kun englantilaiset aateliset pakenivat Britannian talvea Ranskaan.
Le Train Bleussa oli ensimmäinen luokka, jossa oli makuuvaunu, joka oli Compagnie Internationale des Wagons-Litsin omistama. Ravintolavaunussa tarjoiltiin viiden ruokalajin illallinen. Makuuvaunut olivat tummansinisiä. Vaunuissa oli kymmenen makuuvaunupaikkaa.
Junan kuuluisimmat matkustajat olivat Edward VIII, Charlie Chaplin, Coco Chanel, Winston Churchill, F. Scott Fitzgerald, Evelyn Waugh ja W. Somerset Maugham.
1930-luvun laman aikana varakkaiden amerikkalaisten ja englantilaisten matkat lomalle Rivieralle vähenivät, kun Englannin punta devalvoitiin.

Muuta

Junan kultakautena Ballets russes teki monia balettiesityksiä junasta ja Agatha Christie kirjoitti siitä kirjan Sinisen junan arvoitus.
Vuonna 1963 ravintola nimeltään Le Train Bleu avatiin Gare de Lyonin asemalle Pariisiin kunnioittamaan tätä historiallista junaa.
Luca Marchegiani

Ura

Marchegiani aloitti jalkapalloilun Jesina junioreissa, josta hänet nostettiin edustukseen kaudella 1984-1985. Hänet kuitenkin lainattiin jo seuraavalla kaudella Aurora Latiniin yhdeksi kaudeksi. Marchegiani palasi takaisin kasvattajaseuraansa, joka pelasi tuolloin Serie C2:ssa. Kauden päätteeksi hän siirtyi Bresciaan vuonna 1987, mutta jätti seuran kesken kauden 1988-1989 jäätyään lähes ilman peliaikaa. Marchegiani pääsi vielä Serie A:ssa pelanneeseen Torinoon ennen kuin joukkue tippui kaudeksi 1989-1990 Serie B:hen. Marchegiani nousi tuona kautena ykkösvahdin rooliin ja saavutti joukkueen parissa menestystä kotimaassaan ja eurokentillä. Torino voitti vuonna 1991 Mitropa Cupin ja kaudella 1992-1993 se saavutti Italian cupin voiton. Menestyksen myötä Lazio kiinnitti huomionsa Marchegianiin ja hankki hänet joukkueeseen vuonna 1993 kuuden miljoonan punnan siirtosummalla, joka oli tuolloin maailman kallein maalivahdista tehty siirto. Ennätys kuitenkin rikottiin heti seuraavana vuonna Gianluca Pagliucan siirtyessä UC Sampdoriasta Interiin.
Marchegiani saavutti Laziossa menestystä pelattuaan viidettä kautta seuran ykkösvahtina. Joukkueen menestysvuodet olivat erityisesti kausina 1997-1998, 1998-1999 ja 1999-2000, jolloin se voitti Italian cupin lisäksi Scudetton, Cup-voittajien cupin ja UEFA Super Cupin. Kausi 1999-2000 oli myös Marchegianin viimeinen kausi joukkueen ykkösvahtina, kun Lazio osti Angelo Peruzzin. Marchegiani pelasi kolme kautta kakkosvahdin roolissa, kunnes hän siirtyi Chievoon. Marchegiani pelasi seurassa kaksi kautta ja päätti uransa vuonna 2005.
Kassandra

Kassandra (m.kreik. Κασσάνδρα) oli kreikkalaisessa mytologiassa traaginen hahmo. Hän oli Troijan kuninkaan Priamoksen ja Hekaben tytär, jolle Apollon oli antanut ennustamisen lahjan voittaakseen hänen rakkautensa. 
Kassandra kunnioitti orakkelijumalaansa Apollonia, joka halusi tehdä Kassandrasta rakastettunsa. Tämä kuitenkin hylkäsi tarjouksen. Kostoksi Apollon muutti Kassandran profetoimislahjaa lisäehdolla, että tämän ennustuksia ei kukaan uskoisi. Siksi Kassandran ennustuksia Troijan tuhosta ei uskottu. Troijan kukistuttua Kassandra joutui Aiaksen sotasaaliina Agamemnonille. Hänet vietiin Mykeneen, jossa hänet murhattiin.
Myöhemmin ruvettiin nimittämään ”Kassandran huudoiksi” varoituksia, joista ihmiset eivät välitä.
Marjaliisa Pitkäranta

Marja-Liisa 'Marjaliisa' Pitkäranta o.s. Raittinen, ent. Rinne (27. syyskuu 1941 Killinkoski, Virrat – 9. tammikuuta 2003 Killinkoski, Virrat) oli tuotteliaimpia suomalaisia kuvittajia.

Henkilöhistoria

Pitkäranta kävi Myynti- ja mainoskoulun somistajalinjan 1959-1960 ja toimi muun muassa somistajana Tampereen Stockmannilla. Hän suoritti 1970–1972 MG:n mainosgraafikkojen koulun sekä useita kursseja Suomessa ja Sveitsissä. Mainostoimistotyöskentelyn jälkeen hän jäi 1970-luvun alkupuolella vapaaksi taiteilijaksi.  
Pitkäranta jätti elämäntyöstään säätiötestamentin. Säätiön omaisuus käsittää yli 2 000 postikortin tekijänoikeudet, ja suuri osa on alkuperäisteoksia. Säätiö tukee taidekasvatuksellista nuorisotyötä ja jakaa nuorille apurahoja. Pitkärannan kaksi tytärtä Lea ja Sanna Pitkäranta toimivat säätiön hallituksessa ja omistavat oikeudet osaan Pitkärannan töistä.
Pitkärannan fanklubi on perustettu 28.3.1998 Lempäälässä. Perustamiskokouksessa mukaan liittyi 139 jäsentä. Vuoden 2009 lopussa jäseniä oli 333.

Kuvataiteilija ja kuvittaja

Pitkäranta teki kirjankuvituksia Otavalle, WSOY:lle, SLEY:lle, Kirjapajalle ja Karistolle. Hän piirsi kahdeksan postimerkkiä, kahdeksan puhelinkorttia, teki julisteita, kirjankansia, esitteitä, kalentereja, muovikasseja ja kuvituksia lehtiin. Hän piti myös näyttelyitä vuodesta 1988 lähtien lähes joka vuosi, joskus kaksikin näyttelyä vuodessa. Postikorttipiirtäjänä hän oli omaa luokkaansa. Pitkäranta teki pari tuhatta postikorttia, joista on luettelotieto vuoden 1998 kevääseen asti Sinikka Lehtisen tekemässä Korttiluettelossa. Pitkärannan fanklubi on päivittänyt luetteloa kerhojulkaisussaan.
Traffic Island

Historia

22-vuotias Oskari ja 19-vuotias Santeri alkoivat yhdessä tehdä musiikkia vuodesta 1998 lähtien. Laulaja Oskari on aikaisemmin ollut mm. suomiräpin kanssa tekemisissä. Yhtye kasattiin 2000-luvulla jolloin alettiin levyttää. Kahden EP-levyn jälkeen vuonna 2007 julkaistiin debyyttialbumi Enough Is Enough.  
Yhtye meni toisen levyn jälkeen määrittämättömän pitkälle levytystauolle. Tauon jälkeen vuonna 2015 ilmestyi kolmas EP-levy Third vuonna 2015 sekä seuraavana vuonna single Viva las Vegas.
Tällä hetkellä yhtye tekee kolmatta pitkäsoittoalbumia, ja siinä aikana Oskari on ruvennut tekemään suomenkielistä soolomateriaalia. Lisäksi Santeri soittaa Eeli Hallikaisen taustayhtyeessä bassoa.
Pinturicchio

Pinturicchio eli oikealta nimeltään Bernardino di Betto (n.1454–1513) oli italialainen umbrialaisen koulun renessanssimaalari. Hän teki freskoja, jotka olivat usein maisema-aiheisia.
Nuottajärvi (Padasjoki)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,6 hehtaaria, se on 450 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 141,1 metriä mpy.
Erkki Ihalainen

Erkki Ihalainen (s. 18. heinäkuuta 1950 Pihtipudas) on suomalainen harmonikkataiteilija ja -pedagogi.

Tausta

Erkki Ihalainen aloitti harmonikansoiton jo varhaislapsuudessaan, isänsä Jaska Ihalaisen hankittua kotisoittimeksi harmonikan vuonna 1956. Ensiesiintyminen tapahtui Elämäjärven työväentalolla, jolloin kerrotaan soittajasta näkyneen soittimensa takaa vain vähän valkoista tukkaa. Koulussa puolestaan harmonikkaharrastukseen suhtauduttiin tuohon aikaan opettajan taholta varsin kielteisesti. Ihalainen kuitenkin harjoitteli ahkerasti ja voitti Keski-Suomen harmonikkamestaruuden jo vuonna 1965. Ihalainen on opiskellut harmonikansoiton opettajaksi Jyväskylän konservatoriossa.

Ura

Myöhemmin hän saavutti urallaan muun muassa harmonikansoiton Suomen mestaruuden sekä voitti ensimmäisen Viljo Vesterinen -harmonikkakilpailun 1978. Ihalainen on toiminut harmonikansoiton opettajana vuodesta 1974 lähtien 18 kunnan alueella, muun muassa Viitasaaren alueen musiikkiopistossa, Suomenselän kansalaisopistossa sekä Ylivieskan seudun musiikkiopistossa. Ihalainen jäi osa-aikaiselle eläkkeelle vuonna 2008.
Erkki Ihalaisen oppilaat ovat menestyneet esimerkiksi Kultainen ja Hopeinen Harmonikka -kilpailuissa, muun muassa Kultainen Harmonikka -voittajat Ilpo Kärkkäinen (1991) ja Tero Päivärinta (1993).
Tikkalan rautatieasema

Vanha asema

Tikkalaan rakennettiin 1894 pieni laiturirakennus ja muutamaa vuotta myöhemmin tavaramakasiini. Paikalle rakennettiin uusi puinen asemarakennus 1926, jonka jälkeen vanhempi asemarakennus siirrettiin Suhmuraan. Vanha asema on jäänyt radanoikaisujen myötä ratalinjasta sivuun, ja se on myyty yksityisomistukseen. Siellä on sittemmin asunut Kotiteollisuus-yhtyeen basisti, ja yhtyeen levyjä on äänitetty rakennuksessa. Asema-alueen 1950-luvulle käytössä ollut puinen vesitorni kuten myös saunarakennus ja vahtitupa ovat myös säilyneet. .

Rataoikaisut

Tikkala on siinä mielessä harvinainen asema, että asemaa on jouduttu siirtämään peräti kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran asemaa siirrettiin 1966, jolloin oikaisun pohjoispäähän avattiin uusi asema. Se oli miehitetty vuoteen 1973 asti , ja paikalle rakennettiin pieni puinen asemarakennus.  Henkilöliikenne loppui Niiralan radan henkilöliikenteen loputtua 1987, ja tavaraliikenne neljä vuotta aiemmin.
Toinen oikaisu tehtiin 2008, jolloin rataa siirrettiin vanhan radan länsipuolelle pois suopohjaiselta maaperältä. Tätä Tikkalan nykyistä liikennepaikkaa käytetään ainoastaan junankohtauspaikkana.
Viitta (liturginen tekstiili)

Viitta (ven. подрясник  kreik.  αντεςί, ζωστικό) on ortodoksisessa kirkossa kaikkien pappeuteen vihittyjen sekä luostarien asukkaiden (sisariston ja veljestön) perusasu. Viitta on yleensä musta, mutta se voi olla muunkin värinen.
Papistolla (tai alipapistolla ja luostarin asukkailla) on kahdenlaisia viittoja: alusviitta eli podrasniekka ja päällysviitta eli riäsä.
Alusviittaa olisi papinkin pidettävä päällään aina liikkuessaan muualla, luostarin asukkailla se pitää olla päällä aina ulkona ollessaan. Nykyään asu vaihdetaan kuitenkin usein epäortodoksisesti  "siviilissä" liikkuessa tavallisiin vaatteisiin. Eräissä maissa viitan pitäminen kirkon ulkopuolella saattaa olla myös kiellettyä, eräissä maissa sen pitämistä edellytetään aina.
Joillekin kirkonpalvelijoille on myönnetty erityinen oikeus käyttää alusviittaa ilman varsinaista pappeuteen vihkimistäkin. Samoin luostarialueella pidetään asianmukaisena käyttää alusviittaa, jos on oikeus sen käyttämiseen - vielä 1970-luvullakin Valamon luostarissa puettiin jopa pikkupojatkin alusviittaan ja skufiaan. 
Päällysviitta vastaa päällystakkia. Sitä pidetään myös usein yllä erilaisissa juhlatilaisuuksissa.
Rosenborgin linna

Rosenborgin linna on kuninkaallinen linna, nykyisin museo Kööpenhaminassa. Linnan rakennutti Tanskan kuningas Kristian IV vuonna 1606, ja kuninkaat asuivat linnassa 1700-luvun alkuun saakka.
Linna edustaa renessanssityyliä. Rakennustyön ensimmäisessä vaiheessa 1606 alkaen rakennettiin yksikerroksinen, nykyistä linnaa lyhyempi rakennus. Vuosina 1612–1615 linnaa laajennettiin, ja siihen tehtiin toinen kerros ja kaksi pientä tornia. Kolmas kerros ja suuri torni lisättiin 1624 sekä yksi pienempi torni vielä 1634.
Kuninkaan ja kuningattaren asunnot olivat ensimmäisessä kerroksessa. Vain kuninkaan huoneisto on säilynyt.
Kristian IV vietti linnassa suurimman osan ajastaan. Myös hänen seuraajansa Fredrik III asui linnassa. Kristian V asui etupäässä muualla mutta käytti turvallista Rosenborgin linnaa valtion ja kuningasperheen aarteiden säilytyspaikkana. Fredrik IV oli viimeinen kuningas, joka vielä asui Rosenborgin linnassa säännöllisesti. Hän kuitenkin rakennutti ylellisempiä palatseja, jonne hän ja hänen seuraajansa siirtyivät asumaan Rosenborgin sijaan. Viimeinen linnassa asunut kuninkaallinen oli kuninkaan sisar, jolla oli siellä huone vuoteen 1725 saakka. Sen jälkeen kuninkaalliset käyttivät linnaa enää erityistapahtumiin kuten syntymäpäiviin ja juhliin. Linnassa myös säilytettiin arvoesineiden lisäksi hovin huonekaluja, jotka olivat vanhentuneita mutta käyttökelpoisia.
Rosenborgin linna avattiin julkiseksi museoksi 1838. Siellä on näytteillä Tanskan kuninkaallisten esinekokoelmat 1500-luvulta 1800-luvulle. Linnasta tuli valtion omaisuutta 1849, mutta sen yksityiskokoelmat säilyivät kuninkaan omaisuutena.