google/wiki40b huggingface dataset:
Huasteekit

Huasteekit tai huaxteekit on intiaanikansa Meksikossa. Huasteekit kutsuvat itseään nimellä teenek. Heidän asuinalueensa on Hidalgossa, Veracruzissa, San Luis Potosíssa ja Tamaulipasissa Panucojoen varrelle, ja Meksikonlahden rannalla. Nykyään huasteekkeja on noin 66 000. He lienevät sukua mayoille.
Huasteekkien esikolumbiaaniset keskukset olivat mahtavimmillaan Mesoamerikan klassisella kaudella 300–900, mutta supistuivat 900–1500 monilla eri alueilla. Monet tutkijat katsovat huasteekkien sivilisoituneen vasta myöhäisklassisella ajalla. Eniten kulttuuria kansa tuotti myöhäisklassisella kaudella Teotihuacánin romahdettua, ja ajalla, jolloin tolteekit eivät olleet vielä nousseet. Asteekit löivät huasteekit 1450. Espanjalaisten saapumisen aikoihin husteekkeja oli ehkä 500 000.
Huasteekkien katsotaan vaeltaneen ns. Aridoamerikasta eli Pohjois-Amerikan aavikkoalueilta.
Aarne Taiminen

Aarne Taiminen (6. helmikuuta 1900 – ?) oli suomalainen pesäpalloilija.
Aarne Taiminen oli ammatiltaan liikemies. Pesäpalloa hän pelasi HPL:n edustusjoukkueessa 1921–1925 lukkarina ja etukentällä ja voitti pelaajaurallaan kolme Suomen mestaruutta 1922–1924. Taiminen oli HPL:n perustajajäsen ja toimi seuran puheenjohtajana 1925–1926 ja 1927–1930, sekä johtokunnassa 1921–1923, 1925–1926 ja 1927–1930. Taiminen oli myös mailatoimikunnan perustajajäsen ja pesäpallotuomari.
Jose Pekkala

Seuraura

Pekkala on Imatran Ketterän kasvatti. Hän oli nostamassa kauden 1981–1982 päätteeksi seuran miesten joukkuetta II-divisioonasta I-divisioonaan. Pekkala oli kaudella 1983–1984 Ketterän paras pistemies, maalintekijä ja syöttäjä tehoilla 19+23=42, kuten myös kaudella 1984–1985 tehoilla 27+34=61, joilla hän jakoi I-divisioonan pistepörssin kahdeksannen sijan FoPSin Timo Sutisen kanssa.
Kaudeksi 1985–1986 Pekkala siirtyi Saimaan Pallon SM-liigajoukkueeseen. Hänen ainoaksi jäänyt SM-liigakautensa toi 35 runkosarjaottelussa tehot 10+15=25, joilla Pekkala jakoi joukkueen sisäisen pistepörssin voiton Aki Räisäsen ja Heikki Mälkiän kanssa. Pekkala jakoi myös liigan tulokkaiden syöttöpörssin voiton JyP HT:n Risto Kurkisen kanssa. SaiPa putosi kauden päätteeksi I-divisioonaan, jossa Pekkala oli kaudella 1986–1987 tehoilla 21+35=56 joukkueen paras syöttäjä ja toiseksi paras pistemies Tommi Takasen jälkeen.
Kolmen SaiPassa vietetyn vuoden jälkeen Pekkala palasi taas Ketterään. Hän oli kaudella 1990–1991 joukkueen toiseksi paras pistemies Jari Lippojoen jälkeen. Ketterä putosi kauden päätteeksi II-divisioonaan. Pekkala teki kaudella 1991–1992 35 runkosarjaottelussa hurjat tehot 40+76=116, joilla hän voitti koko II-divisioonan piste- ja syöttöpörssin. Pekkalan tehot ovat Ketterän seurahistorian yhden kauden piste- ja syöttöennätys. Häntä enemmän tehopisteitä yhden kauden aikana vuosina 1975–1999 toimineen II-divisioonan runkosarjassa ovat tehneet vain Pasi Sinikunnas ja Ján Jaško. Kaudella 1992–1993 Ketterä nousi takaisin I-divisioonaan. Pekkala lopetti pelaajauransa kevääseen 1993.

Muuta

Pekkalan isoveli Jari pelasi Josen kanssa Ketterässä.
Pietarin miilu

Pietarin miilu on sarjassaan toinen kansanooppera, jonka Erkki Pohjanheimo ja Seppo Seppälä tekivät Yleisradiolle vuonna 1979. Ensimmäinen oli nimeltään Karannut Hevonen. Pietarin miilun perustana ovat Suomen Kansan Vanhat Runot ja Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran Kansanrunousarkiston kokoelmat. Niistä ja osin omaa luovaa runoilijankykyään käyttäen käsikirjoittaja Ilpo Tiihonen kokosi yhtenäisen juonellisen tarinan, missä Karjalankannaksella asuskeleva Matti lähtee ensi kertaa viemään hiiliä Pietariin. Pietarin hiilenkulutus oli valtavaa tarinan tapahtuma-aikoihin 1800-luvun lopulla, ja myös salakuljetus kukoisti. Matin matkasta kehkeytyy nuorelle, kokemattomalle Matille todellinen seikkailu.
Pohjanheimo ja Seppälä kutsuivat säveltäjäksi Toni Edelmannin. Tärkeänä asiantuntijana ja yhteistyökumppanina oli Kansanrunousarkiston johtaja Pekka Laaksonen. Kansanoopperan visualisoinnissa tärkeinä tekijöinä olivat lavastaja Anu Maja ja kuvaaja Antero Takala.
Pietarin miilu kuvattiin värillisenä monikameratuotantona Ylen Pasilan Studio 2:ssa ja lähetettiin TV1:ssä 8.11.1979. Se on Yleisradion TV1:n Viihdetoimituksen tuotantoa. Ohjelman kesto on 53’06”.

Oheisohjelma

Pietarin miilu ja miten sitä tehtiin
Kansanoopperan tekovaiheita valokuvin ja äänitehostein. Ohjaajat Erkki Pohjanheimo ja Seppo Seppälä. Ensiesitys YLE TV1 07.11.1979
Internetilmiö

Internetilmiö (tunnettu myös nimityksellä internetmeemi, lyhyemmin meemi, engl. meme) viittaa Internetissä leviävään asiaan, joka saavuttaa toisinaan suuren suosion ja leviää nopeasti verkossa. Jotkut ilmiöstä ovat lyhytikäisiä, toiset pysyvät suosiossa vuosikausia. Hyvinkin vähäpätöiseltä vaikuttavat asiat, kuten kotitekoiset videoleikkeet, ovat voineet nousta internetissä arvaamatta hyvin suosituiksi.
Internetilmiöt ovat usein ihmisiä, kuvankäsittelyohjelmilla tehtyjä kuvia, flash-animaatioita tai musiikkivideoita. Periaatteessa kuitenkin mikä tahansa asia voi nousta suosituksi internet-ilmiöksi.
Meemikuvien levittäjä voi syyllistyä tekijänoikeusrikkomukseen, jos alkuperäisen kuvan tekijä ei ole antanut lupaa kuvan levittämiseen.
Tuomas Nikkanen

Tuomas Nikkanen (s. 1981) on suomalainen pianisti ja säveltäjä, sekä Iittalan musiikkijuhlien taiteellinen johtaja.
Tuomas Nikkanen opiskeli Hämeenlinnan musiikkiopistossa (nyk.Sibelius-opisto) Kristiina Kask-Valveen johdolla pianonsoittoa v-1992-1997,  vuosina 1997-2000 Sibelius-Akatemian nuoriso-osastolla Erik T.Tawaststjernan, v.2000-2009 Liisa Pohjolan ja Juhani Lagerspetzin johdolla pianonsoittoa sekä Tapio Nevanlinnan johdolla (2004-2005) sävellystä. Nikkanen myös sai yksityistä sävellyksenohjausta jyväskyläläiseltä Kai Niemiseltä. Hän on osallistunut kahteen kertaan pianisti, säveltäjä,- ja kapellimestari Olli Mustosen mestarikursseille.
Nikkanen nousi kansallisen musiikkielämän tietoisuuteen vuoden 1997 Maj Lind-kilpailun finalistina. Nikkanen on myös voittanut vuoden 1997 Leevi Madetoja-kilpailun, sekä yhdessä sellisti Timo-Veikko Valveen kanssa (jaettu 1-palkinto) vuoden 1998 Juvenalia-kamarimusiikkikilpailussa Espoossa. Hänen kansainvälisiin kilpailumenestyksiin kuuluu mm erikoispalkinto ”The Best Youngest Performer” Artur Rubinstein-kilpailuissa Bydgoszcissa, Puolassa v.1998 sekä palkinto parhaasta liettualaisen modernin pianoteoksen esityksestä Ciurlionis-kilpailussa Vilnassa, Liettuassa v.1999.
Jean Sibeliuksen 150-vuoden juhlavuonna 2015 Nikkanen toteutti yhteistyössä Sibeliuksen syntymäkodin, sopraano Riitta Muikku-Piiraisen, sekä veljensä, äänisuunnittelija Milko Nikkasen kanssa Hämeenlinnassa Sibeliuksen syntymäkodissa, nauhoitetun Sibelius-levyn.
Nikkaselle on myönnetty kahteen kertaan (v.2001, 2015) Suomen kulttuurirahaston apuraha, jälkimmäinen hämeenlinnalaista modernismia sisältävän (Marttinen, Sermilä, Ertamo) konsertin järjestämistä varten hämeenlinnan historiallisella Raatihuoneella.
Hämeenlinnan Sibelius-seura myönsi v. 2016  Tuomas Nikkaselle Sibeliuksen syntymäkotimitalin ”merkittävästä työstä Sibeliuksen elämäntyön tulkkina".
Nils Osara

Nils Arthur (Nisse) Osara (vuoteen 1935 Hildén; 29. marraskuuta 1903 Ikaalinen – 22. helmikuuta 1990 Hämeenkyrö) oli suomalainen metsätieteen professori ja Metsähallituksen pääjohtaja.

Ura

Osara valmistui 21-vuotiaana metsänhoitajaksi Helsingin yliopistosta. Väiteltyään maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi hän toimi Helsingin yliopiston metsäpolitiikan dosenttina vuosina 1937–1953. Osara oli Metsäntutkimuslaitoksen metsäekonomian professori vuosina 1938–1948. Hän oli ammattiministerinä mukana Linkomiehen hallituksessa 1943–1944 hoitaen II kansanhuoltoministerin ja II maatalousministerin tehtäviä. Osara johti myös 1940-luvulla kansanhuoltoministeriön puu- ja polttoaineosastoa. Sodan jälkeen Osara oli Keskusmetsäseura Tapion johdossa vuosina 1948–1962 ja toimi metsähallituksen pääjohtajana vuosina 1952–1960. Vuosina 1963–1968 hän johti YK:n maatalousjärjestön FAO:n metsäosastoa. 
Osaran nimi tuli tunnetuksi sodanjälkeisistä Pohjois-Suomen avohakkuualueista, jotka ristittiin Osaran aukeiksi. Helsingin Latokartanossa sijaitseva N. A. Osaran kuja on nimetty hänen mukaansa.

Perhe

Osaran isä oli maanviljelysneuvos Arthur Gideon Hildén ja sisar taidemaalari Karin Hildén.
Dodge WC-57

Dodge WC-57 Command Car on yhdysvaltalaisen Dodgen valmistama komentoauto. Eräs tunnettu auton käyttäjä oli kenraali George S. Patton.
Merilevä

Merilevä on mikä tahansa monisoluinen, suurikokoinen meressä kasvava levä. Merileviä on sekä viher-, rusko- että punalevissä. Hyötykäytössä olevista merilevistä mainittakoon esimerkiksi kombu, jota saadaan etupäässä Hokkaidon saaren ympäristön vesistä. Muita ovat wakame ja nori.
Merileviä ei pidä sekoittaa vesikasveihin.
Polyklooratut dibentsofuraanit

Polyklooratut dibentsofuraanit (PCDF) ovat dioksiinien kaltaisia kloorattuja yhdisteitä, jotka ovat hyvin kestäviä ympäristössä, eivät hajoa helposti elimistössä, ja erittyvät äärimmäisen hitaasti. Rasvaliukoisina ne kertyvät ravintoketjuissa, niin että ylemmällä ravintotasolla olevat eläimet kuten merikotkat ja hylkeet ovat kärsineet suurista pitoisuuksista. PCDF-yhdisteitä on yhteensä 135, ja eri kongeneereissa on 1-8 klooriatomia. Ne esiintyvät yhdessä dioksiinien kanssa ja niiden toksisuus on saman kaltainen. Niitä muodostuu poltettaessa klooria sisältäviä yhdisteitä, kuten polyvinyylikloridimuovia tai PCB-yhdisteitä, alle 1200 °C:n lämpötilassa. Niitä on myös PCB-yhdisteiden epäpuhtautena.
Intrépido (D38)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1982.
Merc

Merc on DikuMUDista kehitetty MUD-pelityyppi ja -ohjelmisto. Se ja siitä edelleen johdetut uudemmat MUD-tyypit muodostavat todennäköisesti suosituimman Diku-haaran. Alkuperäiseen Dikuun verrattuna Mercin pelimaailmaa on laajennettu, ja palvelinohjelman lähdekoodia on paranneltu ja selkeytetty, muutettu helpommin muokattavaksi. Dikun toiminnallisuutta on myös muokattu: joitakin uusia ominaisuuksia lisätty ja joitakin taas karsittu.
Mercin kehitti MERC Industriesinakin tunnettu yhdysvaltalainen kolmikko Michael Chastain ("Furey", työskennellyt myöhemmin muun muassa GCC-kääntäjän parissa), Michael Quan ("Kahn") ja Mitchell Tse ("Hatchet") Kalifornian yliopiston Berkeleyn kampuksella. Versio 1 julkaistiin joulukuussa 1992 ja versio 2 seuraavan vuoden heinäkuussa. Viimeisin versio, 2.2, ilmestyi marraskuussa 1993.
Gorski Kotar

Maantiede

Alue on jaettu Primorje-Gorski Kotarin ja Karlovacin piirikuntien kesken. Suurin osa alueesta sijaitsee Primorje-Gorski Kotarin piirikunnassa, mukaan lukien alueen suurimmat asutuskeskukset Delnice, Čabar, Vrbovsko, ja kunnat Mrkopalj, Ravna Gora, Skrad, Brod na Kupi, Fužine ja Lokve. Siinä osassa, joka kuuluu Karlovacin piirikuntaan, sijaitsee Bosiljevo ja osa Ogulinin kaupungista. Delnice on 4 454 asukkaallaan alueen suurin kaupunki ja sen keskus. Muita keskuksia, joissa asukasluku on yli tuhat ovat Vrbovsko (1 900) ja Ravna Gora (1 900). Begovo Razdolje, Kroatian korkeimmalla sijaitseva kylä (1 076 m) on Gorski Kotarissa.
Gorski Kotarin asukastiheys on alhainen, mutta suurin Kroatian vuoristoisessa osassa. Vuonna 2001 noin 28 000 ihmistä asui 1 300 neliökilometriä, joka tarkoittaa, että alueella asuu noin 22 ihmistä per neliökilometri. Kielellisesti alue on hyvin monimuotoinen, sillä suhteellisen pienellä alueella voidaan kuulla kaikkia kolmea kroatian kielen päämurteista. Joissakin Gorski Kotarin osissa on myös huomattava italialainen yhteisö.
Geomorfisesti Gorski Kotar sijaitsee karstimaatasangolla ja alueen keskimääräinen korkeus on 800 m. Korkein kohta on Bjelolasica (1 534 m) ja seuraavaksi korkein Risnjak (1 528 m). Tasanko on ilmastollinen raja rantavyöhykkeen ja sisämaan välissä. Raja Kvarnerin alueen kanssa on määritelty Mustanmeren ja Adrianmeren valuma-alueiden rajan mukaisesti.Alueen eteläistä rajaa Likan kanssa ei ole selkeästi määritelty, mutta useimmat tutkijat pitävät tietä Jasenak – Novi Vinodolski rajana ja Jasenakin asukkaat itse katsovat olevansa jossain Gorski Kotarin ja Likan välissä. Pohjoisessa Kupa-joki on Gorski Kotarin ja Slovenian Dolenjskan alueen rajana.
Tauno Tirkkonen

Tauno Juhani Uolevi Tirkkonen (2. elokuuta 1898 Tampere – 18. kesäkuuta 1976 Tampere) oli Helsingin yliopiston prosessioikeuden professori vuosina 1945–1967.
Tirkkonen kirjoitti ylioppilaaksi Tampereen lyseosta 1917, valmistui filosofian maisteriksi 1920 ja lakitieteen kandidaatiksi 1926, sai varatuomarin arvon 1928 ja väitteli tohtoriksi 1933. Hän toimi vuosina 1930–1934 eduskunnan oikeusasiamiehen sihteerinä ja 1934–1935 eduskunnan perustuslakivaliokunnan sihteerinä. Hän oli myös Yhteiskunnallisen korkeakoulun rikos- ja prosessioikeuden opettaja 1930–1946 sekä Helsingin yliopiston prosessioikeuden dosentti 1935–1938 ja prosessioikeuden apulainen 1938–1945 ennen nimitystään professoriksi. Yliopistouransa ohella Tirkkonen toimi Lakimies-lehden toimitussihteerinä 1936–1945 ja päätoimittajana 1951–1956. Hän oli Suomalaisen Lakimiesyhdistyksen puheenjohtaja 1959–1963, Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1948 ja puheenjohtaja 1971–1972, valtakunnanoikeuden varajäsen 1954–1965 sekä jäsenenä Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran johtokunnassa 1944–1960, eduskunnan kirjaston hallituksessa 1948–1966 ja Alfred Kordelinin säätiön hallituksessa 1964–1971. Hän oli puheenjohtajana myös prosessilakikomiteassa, jonka mietinnön pohjalta toteutettiin vuoden 1960 oikeudenkäymiskaaren uudistus.
Tauno Tirkkosen isä oli tamperelainen kauppias, kauppaneuvos Nikolai Tirkkonen.
Lahden Ratsastajat

Lahden Ratsastajat ry on vuonna 1939 perustettu ratsastusseura. Seura perustettiin Hennalassa Lahdessa vuonna 1939 juuri ennen talvisodan alkua sotaväessä annetun ratsuväen koulutuksen innoittamana. Alkanut sota katkaisi toiminnan heti alkuunsa mutta vähitellen seuran toiminta aktivoitui jälleen 1950- ja 1960-lukujen taitteessa. Vuonna 1969 Lahden Ratsastajat ry sai käyttöönsä alueen alun perin Nastolaan kuuluneen Takkulan tilan maista. Tilalla sijaitsee edelleen alkuperäinen kerhorakennuksena toimiva päätalo sekä entisestä sikalasta remontoitu tallirakennus. Tämän yhä käytössä olevan tallin lisäksi seuralla on käytössään kaksi muuta vakituisessa käytössä olevaa tallirakennusta sekä kilpailukäyttöön tarkoitetut kesätallit. Vuonna 2003 seura rakensi alueelle uuden maneesin sekä varastorakennuksen.

Jäsenistö ja kilpailutoiminta

Seuraan on kuulunut 2000-luvun alkupuolella vuositasolla noin 300–350 jäsentä ja seura on vuosittain järjestänyt ratsastuskilpailuja este- ja kouluratsastuksessa seura-, alue- ja kansallisella tasolla. Vuonna 2013 järjestettiin ensimmäiset kansalliset kilpailut vikellyksessä. Näiden lajien ohella seurassa on kilpailtu valjakkoajossa.

Ratsastuskoulu

Ratsastuskoulutoiminta on yli 70 vuoden historian aikana ollut joko yrittäjävetoista tai seuran omaa toimintaa. Vuoden 2013 maaliskuun alussa seura käynnisti jälleen oman ratsastuskoulun, kun vuodesta 2000 alkaen toimintaa pyörittänyt yritys lopetti toimintansa. Vuoden 2013 aikana tallirakennuksia on remontoitu vastaamaan vuoden 2014 alusta voimaan tulevia säädöksiä karsinoiden koosta.
José Manuel Pinto

Ura

Pinto on sevillalaisen Real Betisin kasvatti. Kaudet 1994–1998 hän pelasi seuran reservijoukkueessa. Edustusjoukkueessa ja Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa hän esiintyi ensimmäisen kerran 10. toukokuuta 1998 ottelussa Racing Santanderia vastaan.
Myöhemmin vuonna 1998 Pinto siirtyi Celta Vigoon, jossa hän nousi lopulta joukkueen kapteeniksi asti. 2000-luvun alussa Celtan ollessa vakiovierailija eurocupeissa Pinto pääsi pelaamaan myös kansainvälisiä otteluita Uefa-cupissa ja Mestarien liigassa. Kaudella 2005–2006 Pinto oli Espanjan pääsarjan paras maalivahti (0,78 päästettyä maalia per ottelu) ja hänet palkittiin Zamoralla.
Kauden 2006–2007 päätteeksi Celta putosi toistamiseen kolmen vuoden sisällä Segunda Divisióniin, mutta Pinto päätti jäädä joukkueeseen. Tammikuussa 2008 hän kuitenkin siirtyi lainasopimuksella Barcelonaan, joka tarvitsi varamiehen Víctor Valdésille Albert Jorqueran loukkaannuttua vakavasti. Barcelona maksoi Celtalle kauden 2007–2008 loppuun kestävästä lainasta 500 000 euroa ja lainan päätyttyä seuran oli mahdollista lunastaa Pinton pelioikeudet kokonaan ilman lisäkustannuksia.
Barcelona solmi Pinton kanssa kaksivuotisen sopimuksen vuonna 2008. Pinton nykyinen sopimus kestää Barcelonssa vuoden 2014 loppuun asti.
MV RAMB I

Palvelus

Alus lähti Massawasta 20. helmikuuta 1941 ja HMNZS Leander (kapteeni R. H. Bevan) upotti sen 27. helmikuuta Malediivien pohjoispuolella. Ramb I ei purjehduksellaan upottanut yhtään alusta.
Kim Herold

Muuta

Keväällä 2009 Herold kilpaili MTV3:n Tanssii tähtien kanssa -ohjelman neljännellä tuotantokaudella. Hän putosi kisasta parinsa Sanni Siuruan kanssa 19. huhtikuuta ja he sijoittuivat kisassa viidenneksi. Syksyllä 2013 Herold osallistui Dancing on Ice -ohjelman ensimmäiselle kaudelle, mutta joutui keskeyttämään kisan selkävaivojensa vuoksi. Herold osallistui keväällä 2019 televisiossa esitettyyn Selviytyjät Suomi -tosi-tv-ohjelmaan ja sijoittui siinä toiseksi. Herold on ilmoittanut avioituvansa kesällä 2019. 
Herold pelasi nuorena käsipalloa ja voitti junioreissa Suomen mestaruuksia. Hän lopetti lajin harjoittamisen muutettuaan ulkomaille 17-vuotiaana. Heroldin isä Marcus Herold ja setä Roy Herold olivat koripalloilijoita, jotka pelasivat myös Suomen miesten maajoukkueessa, ja myös toinen setä Ben oli kiinnostunut koripallosta.
Gambinapsykoosi

Taustaa

Reilu vuosi Todellisuuden mestari -albumin jälkeen yhtye ilmoitti aloittaneensa uusien kappaleiden harjoittelemisen marraskuussa 2014. Lokakuussa 2016 yhtyeen perustamisesta lähtien rumpalina toiminut Otto Luotonen ilmoitti eroavansa yhtyeestä. Luotosen eron jälkeen rumpaliksi pestattiin mm. Herra Ylppö & Ihmiset -yhtyeessä sekä HIM:ssä soittanut Jukka Kröger. Vielä nimeämättömän seitsemännen studioalbumin äänitykset alkoivat 15. helmikuuta 2018.
Ex tuarum

Ex tuarum -nimellä tunnetaan 30. lokakuuta 1209 päivätty, paavi Innocentius III:n Lundin arkkipiispa Anders Sunesenille lähettämä Suomea koskeva bulla. Latinankielinen paavin kirje on vanhimpia säilyneitä asiakirjoja, joissa kerrotaan kirkon asemasta Suomessa.
Ex tuarumissa puhutaan kahdesta nimettömäksi jäävästä Suomen piispasta, joista toisen mainitaan kuolleen lähetystyössä ja toisen nimittämiseen paavi myönsi luvan tämän aviottomasta syntyperästä huolimatta. On esitetty erilaisia tulkintoja siitä, olisivatko nämä piispat saattaneet olla Suomen piispainkronikassa mainitut Rodolphus ja Folkvinus.

Kirjeen sisältö

30.10.1209 Lateraani
Paavi Innocentius III Lundin arkkipiispalle.
Lundin arkkipiispalle.
Sinun kirjeesi sisällöstä saimme tietää, että muuan maa, jonka nimi on Suomi, on äskettäin muutamien ylhäisten huolenpidon avulla valkeuden Isän toimesta, jolta kaikkinainen hyvä anti ja täydellinen lahja tulee, kääntynyt kristinuskoon, jossa se kuten Jeesus-poikanen varttuu viisaudessaan ja iässä, mutta että sen maan piispalle, sen jälkeen kun hän levitettyään katolista uskoa oli siellä laillisesti päättänyt juoksunsa ja hänet oli kutsuttu vastaanottamaan taivaallista voittopalkintoa, ei tähän mennessä ole asetettu seuraajaa. Sillä kun uuden istutuksen ja sen seudun ihmisten uppiniskaisuuden ja myös epäsuotuisan ilmaston takia sinne valitun ei katsota olevan kunniapaikalla vaan marttyyriudelle alttiina, tuskin kukaan haluaa sen istuimen haltijaksi, paitsi sellainen, joka jumalansanan sytyttämänä tahtoo Kristuksen nimen tähden kestää kidutuksia. Mutta kun muuan mies, tavoiltaan hyvä, niin kuin vakuutat, ja iältään kypsä sekä tiedon ja hyveiden seppelöimä, on jumalansanan tähden, jota hän on tuolle kansalle jonkin aikaa saarnannut ja kestänyt heidän taholtaan kärsimystä ja kurituksia, kutsuttu tuon kirkon paimeneksi, jotta sitä siten johtaisi mies, joka haluaa virkaan, mikä tuottaa enemmän marttyyriutta kuin kunniaa, sinä et ole tahtonut antaa hänelle vihkimuksen lahjaa ilman meidän lupaamme, koska hän ei ole syntynyt laillisesti avioliitosta. Kun siis ankara pakko käskee ja ilmeinen hyöty sitä vaatii, olet nöyrästi anonut meiltä, että suvaitsisimme myöntää hänelle armahtavaisesti erivapauden. Me siis määräämme sinun pyyntöjesi taivuttamina apostolisella kirjeellä, että jos näin on, sinä meidän nimissämme myönnät hänelle erivapauden, teroittaen hänelle, että hänen tulee, niin kuin hän alkanutkin, opettaa tätä uutta istutusta niin sanalla kuin esimerkillä ja ahkerasti pyrkiä edelleen juurimaan pakanuuden erheytystä ja laajentamaan kristillisen uskonnon rajoja. Sillä vaikka kaikki hyveet vievät voittopalkintoon, vain kestävyys kruunataan.
Annettu Lateraanissa 30. lokakuuta paaviutumme kahdentenatoista vuona.
Johan Arckenholtz

Johan Arckenholtz (5. helmikuuta 1695, Helsinki – 12. heinäkuuta 1777, Tukholma) oli suomalainen historioitsija.
Arckenholtz kirjoitti ylioppilaaksi Turussa vuonna 1713, pakeni isoavihaa Ruotsiin samana vuonna ja loi Tukholmassa virkamiesuraa erilaisissa tehtävissä kansliakollegiossa. Hän sekaantui valtiopäiväpolitiikkaan ja erotettiin virkatehtävistään vuonna 1738. Epäsuosion syynä oli Ruotsin tuolloisen ranskalaissuuntauksen ja hattupuolueen suorasukainen arvostelu.

Vakoilusta epäiltynä

Arckenholzin vaikeudet pahenivat helmikuussa 1741. Hattupuolue pyrki todistamaan, että myssypuolue harrastaa maanpetoksellista yhteistyötä venäläisten diplomaattien kanssa paljastamalla heille valtiopäivien salaisessa valiokunnassa käsiteltyjä asioita. Suomalainen kansliapresidentin sihteeri Gustaf Johan Gyllenstierna pidätettiin Venäjän-lähettilään ovella, ja tutkimukset osoittivat hänen saaneen lähettiläältä rahaa salaisista tiedoista. Gyllenstierna sai teosta kuolemantuomion, joka muutettiin elinkautiseksi vankeudeksi. Tutkimuksissa saatiin myös selville, että juttuun olisi sekaantunut kolme muutakin suomalaista, Arckenholtz, kielenkääntäjä Johan Mathesius ja Göran Helsingius. Tunnustusten saamiseksi heitä kidutettiin, mutta tunnustuksia tai lisätietoja ei saatu. On tulkittu, että heillä ei olisi ollut osaa vakoiluun, vaan he olisivat vain keskustelleet valtiopäivämiesten kanssa sotapolitiikan vaaroista. Arckenholtz joutui vankeuteen "niin pitkäksi aikaa kuin nykyiset olot kestävät" ja vapautui hattujen sodan päätyttyä 1743, mutta joutui hattupuolueen vastustajana lähtemään maasta. Hän päätyi lopulta Kasseliin maakreivin kirjastonhoitajaksi vuonna 1746. Ruotsiin hän palasi vuonna 1766 myssypuolueen noustua valtaan.
Arckenholtz saavutti Kasselin-vuosinaan laajaa mainetta historioitsijana julkaistuaan erikoislaatuisen, lähinnä laajasti kommentoitua kirjekokoelmaa muistuttavan ranskankielisen historiateoksen Mémoires concernant Christine reine de Suède (1751–1760), joka käännettiin myös saksaksi. Ruotsiksi ilmestyi Carl Christoffer Gjörwellin edelleenmuokkaama lyhennelmä. Arckenholtz julkaisi myös muita historiateoksia. Tekijän poliittinen kanta kuitenkin näkyy niissä selkeänä ranskalaisvastaisuutena.