google/wiki40b huggingface dataset:
Keltasormustinkukka

Ulkonäkö ja koko

Keltasormustinkukka kasvaa 40–120 senttimetriä korkeaksi. Sen lehdet ovat epäsäännöllisesti sahalaitaiset. Lehdet ovat päältä karvattomat ja alta jäykkäkarvaiset. Keltasormustinkukan kukat ovat keltaiset ja kasvavat terttuna varren latvassa. Kukkien teriö on muodoltaan sormustinmainen, 3–4,5 cm pitkä ja ruskeatäpläinen.
Suvun muiden jäsenten tapaan keltasormustinkukka on hyvin myrkyllinen sisältämiensä glykosidien, digitoksiinin (C₄₁H₆₄O₁₃) ja digitaliinin (C₃₆H₅₆O₁₄) vuoksi.
Taipale (yhtye)

Taipale on suomalainen instrumentaaliyhtye, joka alkoi kuopiolaisen kitaristin Markus Väisäsen sooloprojektina vuonna 2008. Väisäsen savusaunan hajuisista folk/jazzrock -sävellyksistä koostuva ensimmäinen CD ilmestyi nimellä Markus Väisänen: "Taipale" vuonna 2009. Levyllä vierailivat mm. puhaltaja Jukka Eskola sekä steelkitaristi Antti Vuorenmaa.
Keikkailun myötä Väisäsen sooloprojekti kasvoi yhtyeeksi Vuorenmaan liityttyä neljänneksi jäseneksi jo vakiintuneeseen trioon. Samalla myös basisti Kalle Ylitalo alkoi osallistua sävellystyöhön. Ensimmäinen Taipale-yhtyeen nimellä julkaistu CD "The Weight Of A Ghost" julkaistiin 2011. Taipaleen jäsenten lisäksi levyllä soittavat kitaristit Esa Kuloniemi ja Timo Kämäräinen sekä viulistit Tero Hyväluoma ja Päivi Hirvonen.
FT Kemi-Tornio

Futsal Team Kemi-Tornio (FTK) on vuonna 1998 perustettu futsalin erikoisseura Kemin ja Tornion alueelta. 
Kaudella 2012–2013 FTK:n naisten joukkue pelaa Naisten Futsal-liigassa. Kotiottelunsa seura pelaa pääsääntöisesti Ruotsin Haaparannalla.

Historia

FTK on yksi Suomen menestyneimmistä futsalseuroista. FTK hallitsi Futsal-liigaa sen perustamisen jälkeen voittaen kaikkiaan kolme mestaruutta ja kaksi hopeaa. Mitalitilastossa se on kolmantena Ilves FS:n ja GFT:n jälkeen. 
Menestysvuosia seurasi putoaminen liigasta kauden 2003–2004 jälkeen. FT Kemi-Tornio nousi vielä takaisin seuraavalla kaudella, mutta ei onnistunut säilyttämään sarjapaikkaansa. FTK nousi jälleen liigaan kolmen Ykkösessä vietetyn kauden jälkeen keväällä 2009. Vuonna 2011 seura putosi sarjaporrasta alemmaksi ja luopui seuraavalla kaudella Futsal-Ykkösen paikastaan. 
FTK on edustanut Suomea UEFA Futsal Cupissa kahdesti, mutta ei selviytynyt kummallakaan kertaa alkulohkostaan jatkoon. FTK järjesti myös karsintaturnauksen vuonna 2002.
Water Street Atelier

Koulusta valmistuneita ja siellä opiskelleita

Michael Grimaldi, Kate Lehman, Dan Thompson, Camie Davis, Nicholas Hiltner, Sarah Lamb, Edward Minoff, Travis Schlaht, Sam Wisneski, Douglas Flynt, Scott Waddell ja Carl Dobsky.
Pavel Tonkov

Amatööriura

Tonkov voitti junioreiden maantieajon maailmanmestaruuden ja kuului Neuvostoliiton hopeajoukkueeseen maantieaika-ajossa Bergamossa vuonna 1987. Hän sijoittui neljänneksi Baskimaan ympäriajossa vuonna 1989 ja voitti Neuvostoliiton maantieajomestaruuden seuraavana vuonna.

Ammattilaisura

Tonkov sijoittui ensimmäisenä ammattilaisvuonnaan 1992 Italian ympäriajossa seitsemänneksi ja voitti nuorten kilpailun. Lisäksi hän voitti Settimana Bergamasca -etappikilpailun. Seuraavana vuonna hän oli Giro d'Italiassa viides ja uusi nuorten kilpailun voittonsa. Sveitsin ympäriajossa Tonkov voitti neljännen etapin ja mäkikilpailun sekä oli kokonaiskilpailussa viides. Vuoden 1994 Italian ympäriajossa hän oli neljäs.
Tonkov voitti vuonna 1995 Sveitsin ympäriajon kahdeksannen osuuden ja kokonaiskilpailun. Giro d'Italiassa hän sijoittui kuudenneksi ja Ranskan ympäriajossa etapilla kolmanneksi.
Tonkov voitti vuoden 1996 Italian ympäriajon ennen Enrico Zainaa ja Abraham Olanoa. Hän sijoittui toiseksi kilpailun 7. etapilla, voitti 13. osuuden ja oli toinen 21. etapilla; Maglia rosa -paitaa hän kantoi kahdeksan päivän ajan. Samana vuonna Tonkov voitti Settimana Bergamasca- ja Gran Premio Monserrato -kilpailut sekä Tour de Romandien ensimmäisen etapin.
Vuonna 1997 Tonkov voitti Tour de Romandien neljännen etapin ja kokonaiskilpailun. Italian ympäriajossa hän voitti kolmannen, viidennen ja 21. osuuden, johti kilpailua 11 päivän ajan, mutta jäi lopulta toiseksi Ivan Gottin jälkeen. Espanjan ympäriajossa Tonkov oli paras 13. ja 15. etapilla. Lisäksi hän sijoittui viidenneksi Katalonian ympäriajossa sekä voitti kilpailut Giro dell'Appennino ja Trofeo Scalatore.
Tonkov sijoittui vuoden 1998 Italian ympäriajossa toiseksi Marco Pantanin jälkeen. Hän voitti kilpailun 18. osuuden sekä oli kahdella etapilla toinen ja kolmella kolmas. Lisäksi hän voitti jälleen Settimana Bergamascan ja Giro dell'Appenninon. Seuraavana vuonna Tonkov sijoittui Vuelta a Españassa neljänneksi oltuaan parhaimmillaan kahdeksannella etapilla toinen. Tour de Francen 10. osuudella hän oli niin ikään toinen, MM-kilpailuissa 18. ja voitti Luk Cup -kilpailun.
Vuonna 2000 Tonkov sijoittui Espanjan ympäriajossa kolmanneksi ja Italian ympäriajossa viidenneksi. Seuraavana vuonna hän oli toinen Dauphiné Libéréssä sekä voitti Baskimaan ympäriajon mäkikilpailun. Vuonna 2002 hän oli Giro d'Italiassa viides voitettuaan 17. etapin, Sveitsin ympäriajossa hän sijoittui kuudenneksi.
Tonkov voitti vuonna 2004 Italian ympäriajon 17. etapin ja oli kokonaiskilpailussa kolmastoista. Lisäksi hän voitti Criterium Memorial Isabel Clavero -kilpailun. Viimeisenä ammattilaisvuonnaan 2005 Tonkov voitti Clasica Alcobendas -kilpailun.
Mil Mi-1

Käyttö eri maissa

Helikopteria käyttivät Afganistan, Albania, Algeria, Bulgaria, Kiina, Kuuba, Tšekkoslovakia, Saksan demokraattinen tasavalta, Egypti, Suomi, Unkari, Irak, Mongolia, Korean demokraattinen kansantasavalta, Puola, Romania, Neuvostoliitto ja Syyria.
Pikku-Salanti

Maantietoa

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue on jaettu neljännessä jakovaiheessa vielä Tampinkosken alueeseen, johon järvi kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 119,8 metriä meren pinnan yläpuolella. Lampi sijaitsee laajalla ojitetulla Hanhisuolla, jonka kuivatusojista on 11 johdettu suoraan lampeen ja moni muu oja suuren johto-ojan välityksellä. Lammen johto-oja on myös kaivettu oja, joka laskee Iso-Salantiin. Lampi on 350 metriä pitkä, 100 metriä leveä ja sen pinta-ala on 2,7 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 850 metriä. Rannat ovat ojitettua suota ja lampi on siksi autio. Lammelle johtaa myös Ohtisen suunnalta yhdystieltä 13691 metsätie.
Risto Pelkonen

Risto Lauri Agathon Pelkonen (s. 19. elokuuta 1931 Iisalmi) on suomalainen lääkäri. Hän on arkkiatri, ja hänelle on myönnetty professorin arvonimi.

Henkilöhistoria ja ammattiura

Pelkonen syntyi lääkäri-isä Erkki Pelkosen ja sairaanhoitajaäiti Aune Liuksialan perheeseen. Lapsuudessaan hän asui jonkin aikaa Helsingin Naistenklinikalla, jossa hänen isänsä työskenteli ylilääkärinä. Sodan aikana hän toimi juoksupoikana Parikkalan sotilassairaalassa, ennen kuin hänet lähetettiin sotalapsena Ruotsiin. Ylioppilaaksi Pelkonen kirjoitti vuonna 1950 Helsingin Suomalaisesta Yhteiskoulusta, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1958 ja väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingin yliopistossa vuonna 1963. Hänen puolisonsa vuodesta 1957 on Riitta Kristiina Taivainen.
Vuosina 1964–1972 Pelkonen työskenteli Jälleenvakuutusyhtiö Varman asiantuntijalääkärinä ja vuosina 1972–1996 ylilääkärinä. Hän erikoistui sisätautien ja endokrinologian erikoislääkäriksi ja työskenteli pääosan lääkärin urastaan Helsingin yliopistollisessa keskussairaalassa. Pelkonen oli eläkkeelle jäämiseensä asti Helsingin yliopistollisen keskussairaalan osastonylilääkärinä vuosina 1981–1994. Vuodesta 1967 hän oli Helsingin yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan sisätautiopin dosentti, professorin arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 1990. Pelkonen on ollut vuodesta 1995 Suomen kahdestoista arkkiatri.
Pelkonen valittiin vuonna 2001 Helsingin yliopiston vuoden alumniksi. Pelkonen oli hallituksen asettaman sovittelulautakunnan puheenjohtajana Tehyn työkiistassa 2007 ja oli mukana luomassa sovitteluehdotusta, joka hyväksyttiin. Mediuutisten vuoden 2008 kyselyssä lääkärit arvostivat Pelkosen tärkeimmäksi vaikuttajaksi. 
Pelkonen vastustaa terveyspalvelujen yksityistämistä huomauttaen yksityisillä sektoreilla pääasian olevan rahanteossa potilaiden terveydestä huolehtimisen sijaan. Yksityiset sairaalat eivät myöskään tee tutkimusta. Pelkonen kyseenalaistaa kilpailuttamisen toimivuuden terveysalalla huomauttaen, ettei terveyspalveluja voi mitata yhtä yksinkertaisesti kuten siivouspalveluja. Pelkosen mukaan on olemassa runsaasti kansainvälistä tietoa, jonka mukaan yksityistämisellä, kilpailuttamisella ja yhtiöittämisellä ei paranneta terveydenhoidon laatua eikä tehdä terveydenhoitoa halvemmaksi.
Suomen Kulttuurirahasto myönsi Pelkoselle vuonna 1991 tunnustuspalkinnon "tutkimuksen tuloksista tiedottamisen innostavasta edistämisestä". Vuonna 2010 Pelkonen sai Itä-Suomen yliopiston ja Savon Sanomien myöntämän Saima-mitalin. Vuonna 2012 Tapaseura valitsi Risto Pelkosen Vuoden käyttäytyjäksi. Pelkonen on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 1992.
Cleveland-luokka

Cleveland-luokka oli Yhdysvaltain laivaston kevyiden ristelijöiden luokka, jonka alukset otettiin käyttöön 1942–1945. Luokka on suurilukuisin risteilijäluokka. Aluksia valmistui ja otettiin käyttöön toisen maailmansodan aikana 27, vaikka niitä suunniteltiin alun perin rakennettavaksi 52. Yhdeksästä rungosta rakennettiinkin Independence-luokan lentotukialuksia.
Cleveland-luokka on jatkokehitelmä Brooklyn-luokasta. Tavoitteena lisätä purjehdusmatkaa ja parantaa torpedosuojaa ja ilmatorjunta-aseistusta. Brooklyn-luokaan nähden viides kolmitykkinen tykkitorni on jätetty pois. Näin pääaseistuksena on 12 6"/47 Mark 16 -tykkiä, jotka on sijoitettu kolmen tykin torneihin. Lisänä aluksessa on 12 kappaletta ilmatorjuntaan ja merimaalien ammuntaan soveltuvaa 5"/38 DP -tykkiä kahden tykin torneihin sijoitettuna.
Vuonna 1942 valmistuneessa USS Clevelandissa oli lisäksi ilmatorjuntaan 12 40 mm Bofors -tykkiä ja 20 20 mm Oerlikon -tykkiä. Ilmatorjunta-aseistusta lisättiin sodan edetessä. Vuonna 1944 USS Vicksburgissa oli jo 28 40 mm tykkiä. Aseistuksen ja uuden tutkan lisäys teki aluksista yläpainoisia, jota kompensoitiin esim. poistamalla toinen katapultti.
Luokan alukset palvelivat toisessa maailmansodassa pääasiassa Tyynellämerellä.
Cleveland-luokan alukset poistettiin vahvuudesta 1950, lukuun ottamatta USS Manchesteria, joka palveli vuoteen 1956. Kuudesta aluksesta muunnettiin Galveston-luokan ja Providence-luokan ohjusristelijöitä, joissa käytettiin RIM-8 Talos tai RIM-2 Terrier -ilmatorjuntaohjusjärjestelmää.
Reema bint Bandar

Reema bint Bandar (s. 1975 Riad, Saudi-Arabia) on saudiarabialainen diplomaatti. Hänet on helmikuussa 2019 nimitetty Saudi-Arabian suurlähettilääksi Yhdysvaltoihin.
Reema on Saudi-Arabian historian ensimmäinen nainen suurlähettiläänä. Hänen isänsä Bandar bin Sultan oli 1983–2005 suurlähettiläs Washingtonissa. Reema on pyrkinyt parantamaan naisten asemaa Saudi-Arabiassa muun muassa edistämällä naisten urheiluharrastusmahdollisuuksia. Nimitystä pidetään eleenä, jolla pyritään parantamaan suhteita Yhdysvaltoihin.
DT-14

DT-14 oli Harkovan traktoritehtaan (HTZ) valmistama dieselkäyttöinen traktorityyppi, joka soveltui pääasiassa puutarhaviljelyyn. Sen valmistus aloitettiin 1955. Moottori oli yksisylinterinen ja nelitahtinen dieselmoottori. Polttoaineensyöttö vastasi D-35:n ja D-54:n ratkaisuja. Voimansiirto puolestaan oli kuin HTZ-7:ssä. Traktorissa oli neljä vaihdetta eteenpäin ja vaihtajalla saatiin sama määrä vaihteita taaksepäin. Traktorista voitiin tehdä myös taaksepäin ajettava penkkiä kääntämällä.
Vuonna 1957 DT-14:stä tuli uusi malli DT-14A, jonka jälkeen DT14B. DT-14:n seuraajaksi ryhdyttiin valmistamaan DT-20:ä, joka oli voimakkaampi.

Suomi

Suomeen tuotiin muutamia DT-14:ia, joita ei Valtion maatalouskoneiden tutkimuslaitos pitänyt turvallisina. Classic Motorhow:ssa toukokuussa 2009 oli yksi kunnostettu ja entisöity DT-14 näytteillä Belarus-gruppa Finljandijan osastolla.
Keltapääamatsoni

Ulkonäkö

Keltapääamatsoni on ulkonäöltään täysikasvuisena noin 38–43 senttiä pitkä vihreän höyhenpeitteen omaava lintu. Linnun pää ja siipien yläosat ovat kuitenkin eri väriset. Pää on keltaisen höyhenpeitteen peitossa ja siipien yläosat ovat punaisen ja keltasen höyhenpeitteen peitossa. Joillakin yksilöillä saattaa olla myös pyrstössään keltaista höyhenpeitettä, jonka takia keltapääamatsonilla on erillisiä alalajeja. Keltapääamatsoni lentää hiljaa toisin kuin monet muut papukaijalajit.

Luonnossa

Keltapääamatsonit eleskelevät rantametsien, jokien ja muiden vesistöjen läheisyydessä. Keltapääamatsonit liikkuvat yksin, pareittain, pienissä ryhmissä tai parvissa. Nykyään lajia näkee vähän luonnossa lemmikkikaupan ja elinympäristön tuhoutumisen vuoksi. Lajin salametsästys ja myynti onkin laitonta useissa maissa, jossa lajia esiintyy. Arviolta noin 40-60% salametsästäjien kaappaamista keltapääamatsonioista kuolee ennen myymistä. Nykyään luonnonvaraisena lajin määrä on vain muutama tuhatta.

Lemmikkinä

Keltapääamatsoni on kallis, mutta suosittu lemmikkieläin varsinkin Pohjois-Amerikassa ja Euroopassa sen takia, koska se osaa matkia taitavasti ihmisen puhetta. Laji on ollut toivottu ja suosittu lemmikki jo vuosisatoja.
RDS-1

RDS-1 (ven. РДС-1), tunnettu myös nimillä Izdeliye 501 (suom. laite 501, engl. device 501) ja First Lightning (ven. Первая молния, suom. ensimmäinen salamointi), oli Neuvostoliiton ensimmäinen ydinase. Yhdysvallat antoivat pommille koodinimen Joe-1. Ydinase räjäytettiin Semipalatinskin ydinkoealueella (nyk. Semei, Kazakstan) 29. elokuuta vuonna 1949.
Räjähdyksen teho oli 22 kilotonnia (kT). RDS-1 muistutti hyvin paljon, jopa itse pommin ulkonäköä myöten, Yhdysvaltojen Fat Man -ydinpommia. Pommin pyrstö oli aerodynaamisempi, kuin Fat Man -pommissa esiintynyt. Lisäksi sen kärjessä sijainneet lähisytyttimet muistuttivat suuria "kalansilmiä". Nämä olivat merkittävimmät poikkeukset Fat Maniin.
Nimen "RDS" alkuperä on hämärän peitossa, mutta yleensä sen ajatellaan olevan näennäinen lyhenne joko sanoista "erikoissuihkumoottori" (ven. Реактивный двигатель специальный) tai "Stalinin suihkumoottori" (ven. Реактивный двигатель Сталина) tai "Venäjä tekee sen itse" (ven. Россия делает сама). Myös Neuvostoliiton myöhemmät ydinpommit nimettiin kirjainyhdistelmällä RDS, mutta käyttäen eri mallinumeroita.
Pommi perustui yksivaiheiseen ydinpommisuunnitteluun (engl. single-stage nuclear bomb), jota hyödynsi useampikin ns. alkusarjan ydinase. Neuvostoliitto kehitti myöhemmin itsenäisesti, samoihin aikoihin Yhdysvaltojen kanssa, oman ratkaisunsa kaksivaiheiseen vetypommiin. Kaksivaiheisesta vetypommista käytettiin Neuvostoliitossa nimeä "kerroskakku" (ven. слойка, slojka), kun taas Yhdysvalloissa pommi tunnettiin nimillä "herätyskello" (engl. alarm clock).
Regula falsi -menetelmä

Regula falsi -menetelmä on numeerisen analyysin algoritmi funktion nollakohdan löytämiseksi. Menetelmässä käytetään käyrän sekantteja uuden, edellistä tarkemman likiarvon löytämiseksi juurelle.

Historia

Vanhimmat dokumentit alkeellisen Regula falsi -menetelmän käytöstä löytyvät intialaisesta matemaattisesta tekstistä Vaishali Ganit noin kolmannelta vuosisadalta ennen ajanlaskun alkua. Vanha kiinalainen teksti The Nine Chapters on the Mathematical Art (九章算術) vuosien 200 eaa. - 100 jaa. mainitsee myös menetelmän. Tässä yhteydessä esimerkit soveltavat menetelmää kuitenkin vain lineaarisiin yhtälöihin, joten ratkaisu saadaan jo ensimmäisellä askeleella. Leonardo Pisalainen eli Fibonacci mainitsee arabilähteistä oppimansa menetelmän kirjassaan Liber Abaci vuonna 1202.
Hiilipaperi

Hiilipaperi eli ”kalkkeeripaperi” on ohut väriä luovuttava paperi, joka kahden paperin väliin sijoitettuna siirtää alempaan paperiin päällimmäiseen paperiin tehdyt merkinnät. Pääasiassa hiilipapereita käytettiin kirjoituskoneissa ja mekaanisissa tulostimissa kuten kaukokirjoittimessa. Ennen kopiokoneiden aikakautta, kun toimistotyössä haluttiin arkistoon kopio kirjeestä, se tehtiin hiilipaperin avulla. Käyttämällä useampia paperi-hiilipaperikerroksia voitiin saada aikaan samalla kertaa 3-5 kopiota. Hiilipaperi voitiin myös käyttää useamman kerran, koska uusi teksti ei osunut aivan samaan kohtaan kuin aikaisempi. Hiilipaperi on ohut paperi, jonka toinen puoli on tiivis ja kiiltävä ja väriä luovuttava puoli yleensä musta (muitakin värejä tehtiin) ja tahraava.
Hiilipaperista on käytetty myös nimityksiä kalkkeerauspaperi ja kalkkeeripaperi, sillä periaate on sama kuin kalkkeerauksessa, jossa liidulla hierotun paperin avulla siirretään painolaattaan paperille piirretty kuva.
Viimeisiä vielä käytössä olevia sovelluksia hiilipaperille ovat erilaiset šekki- ja kuittivihkot ja manuaalinen pankkikorttimaksukuitin tulostuslaite. Niissä on käytössä hiiletön itsejäljentävä kopiopaperi NCR-paperi, joka kehitettiin 1950-luvulla.
Seija Simola

Ura

1960-luvun alkupuolella 18-vuotias Seija Simola esiintyi Leo Lindblomin yhtyeen solistina. Hänen seuraava kiinnityksensä oli Erkki Valasteen orkesterissa. Ensimmäinen single ”Kun hämärtää” / ”Suurkaupungin valot” ilmestyi vuonna 1966. Vuonna 1969 julkaistiin italialaisiskelmät ”Kun aika on”, ”Sulle silmäni annan” ja ”Rakkaus kasvoista kasvoihin”. Samana vuonna ilmestyivät myös ”Näkemiin” (Aranjuez-konserton teema) ja Claude Debussyn ”Kuutamo”.
Simola oli suosittu artisti koko 1970-luvun ajan. Laulelmien ja iskelmien lisäksi hän levytti silloin tällöin myös popmusiikkia, kuten tunnetut Abba-kappaleet ”Waterloo” ja ”Fernando”, joihin laulaja itse teki suomennokset. Suurimpia menestyksiä olivat ”Maritza” ja ”Et itkeä saa Argentiina”. 1970-luvulla Seija Simola lauloi myös Pepe & Paradisen kanssa ja Lauluyhtye Fyrkassa, jonka kantanauhaäänitteitä soitettiin ahkerasti radiossa. Parhaiten mieliin lienee jäänyt lastenlaulu ”Pippuri ja unikko”.
Vuonna 1978 Simola edusti Suomea Eurovision laulukilpailussa Reijo Karvosen sävellyksellä ”Anna rakkaudelle tilaisuus”. Laulu jäi kilpailuissa 18. sijalle, joka oli vuosikymmenen huonoin suomalaissijoitus. Huono menestys Euroviisuissa vaikutti laulajan suosioon ja levymyynti ja keikkatarjoukset vähenivät. Esimerkiksi vuonna 1979 julkaistu LP-levy Katseen kosketus ei menestynyt, vaikka se soi paljon radiossa. Levyllä ovat Simolan tunnetut kappaleet ”Kesytetty” ja ”Laulu kuolleesta rakastetusta”.
1980-luvulla Seija Simola levytti kaksi pitkäsoittoa, jotka sisälsivät diskopoljentoisia iskelmiä. ”Ei rakastaa voi tämän enempää” vuodelta 1984 jäi laulajan viimeiseksi hitiksi. Simola ei ole koskaan mieltänyt itseään varsinaisesti iskelmälaulajaksi, ja diskoalbumien vastapainoksi Esa Kaartamo sävelsi ja sanoitti vuonna 1986 hänelle levykokonaisuuden, jota artisti itse piti yhtenä uransa parhaista. Levy jäi Simolan viimeiseksi pitkäsoitoksi, ja sen kappale ”Sateenvarjo” soi usein radiossa. Artistin uusimmat levytykset löytyvät vuonna 2003 julkaistulta kokoelmalevyltä 50–70-luvun ladyt: 17 Erik Lindströmin unohtumatonta iskelmää.
Opetusministeriö myönsi Seija Simolalle vuonna 2005 taiteilijaeläkkeen.
Vuonna 2011 Seija Simola menetti lauluäänensä leikkauksessa, joka vaurioitti hänen äänihuuliaan. Tällöin hän myös vetäytyi julkisuudesta eikä juuri enää antanut haastatteluja.
Simolasta julkaistiin vuonna 2019 Ismo Loivamaan ja Pirkko Vekkelin kirjoittama elämäkerta Kun aika on: Seija Simolan tarina.

Yksityiselämä

Simolalla on vuonna 1963 syntynyt tytär, josta lapsena huolehti pääasiassa hänen äitinsä ja isoäitinsä. Simola avoitui ensimmäisen kerran 1970-luvun alussa ja solmi toisen, myös lyhyeksi jääneen avioliittonsa vuonna 1975 muusikko Pekka Hartosen kanssa, joka soitti Solistiyhtye Suomessa bassoa. Seijan ja Pekan poika Nico Hartonen on metalliyhtye Godsplaguen solisti.
Louis François Auguste Souleyet

Louis François Auguste Souleyet (1811 – 1852 Martinique) oli ranskalainen eläintieteilijä ja lääkäri.
Souleyet toimi laivalääkärinä ja luonnontieteilijänä, yhdessä Joseph Fortuné Théodore Eydouxin kanssa, La Boniten maailmanympäripurjehduksella 1836–1837. Hän tutki Tyynenmeren nilviäisiä. Eydouxin kuoltua 1841 Souleyet kirjoitti valmiiksi retken eläintieteellisen raportin vuonna 1852.
Souleyet nimesi lukuisia uusi nilviäislajeja, sekä linnuista muun muassa punannokikanan. Des Murs nimesi viirupääkipuajan (Lepidocolaptes souleyetii) hänen kunniakseen.
Rainbow (Ayumi Hamasakin albumi)

Tekijätiedot

Kappaleet 1 ja 6 on säveltänyt CMJK. Kappaleet 2 ja 3 on säveltänyt D・A・I. Kappaleet 4, 7, 10, 13 ja 15 ovat säveltäneet CREA ja D・A・I. Kappaleet 5, 11 ja 14 on säveltänyt CREA. Kappaleen 8 on säveltänyt tasuku. Kappaleen 12 on säveltänyt HΛL.
Kappaleet 1, 3, 7 ja 9 on sovittanut CMJK. Kappaleet 2, 4, 11 ja 12 on sovittanut HΛL. Kappaleet 5, 8, 10 ja 15 on sovittanut tasuku. Kappaleen 6 ovat sovittaneet Toshiharu Umesaki ja Atsushi Sato. Kappaleen 13 on sovittanut Ken Shima. Kappaleen 14 on sovittanut Seji Kameda.
Valokuituprojektori

Valokuituvalaistuksessa projektori valaisee valokuitukaapeleita, joidenka päästä valo loistaa. Projektori muuntajineen on ainoa sähköinen osa valaistusta. Projektoreita on eri vahvuisilla polttimoilla, tuikekiekoilla, värikiekoilla ja suuremmissa projektoreissa on tuuletin. Projektoreissa on useita eri efektejä, joita voi vaihdella vaikka tilanteen mukaan. Projektoreita on yhden watin Led-valonlähteestä aina suurempiin halogeeni- tai monimetallilamppuihin 150 wattiin asti. Projektoreissa käytetään myös usein kauko-ohjausta jos valaistus on muutettavissa.
Valokuidut ovat kaapeleita. Paksummasta kuidusta tulee enemmän valoa, kuin ohkaisesta kuidusta. Valokuidun sisässä valo lähtee kuidun toisesta päästä ja ”kimpoilee” kuidun sisässä eteenpäin tullen lopulta ulos. Kuituja on eri käyttötarkoituksiin esim. tietoliikenne yhteyksissä käytetään todella laadukkaita kuituja, mutta valaistuksessa ei tarvita yhtä laadukkaita kuituja, koska valaistuskuidussa on saatava vain valaistus toiseen päähän. Useimmin valokuituja käytetään valon siirtämiseen kuidun päähän, mutta mahdollisuutena on myös sivusta säteilevät kuidut.
Arthur Scargill

Arthur Scargill (s. 11. tammikuuta 1938) oli brittiläisen National Union of Mineworkersin (NUM) johtaja 1981–2000 ja vuodesta 1996 perustamansa Socialist Labour Partyn puheenjohtaja. Ay-aikanaan hän tuli tunnetuksi "lakkokenraalina".
Scargill on kotoisin Worsbrough Dalesta, kaivosmiehen poika. Hänestä itsestäänkin tuli kaivostyöläinen. Hän oli Kommunistisen nuorisoliiton jäsen 1955–1962 ja Labour-puolueen 1962–1996. Hänestä tuli NUMin Yorkshiren johtaja 1973. Samana vuonna hän oli järjestämässä lakkoa, joka kaatoi Edward Heathin hallituksen maaliskuussa 1974. Hänestä tuli erittäin suosittu ja vuoden 1981 vaalissa hän sai 70 prosenttia äänistä NUMin johtoon.
Hänen aikanaan järjestettiin vuosien 1984–1985 kaivoslakko, joka lopulta päättyi epäonnistumiseen ja liiton hajoamiseen. Media leimasi työtaistelun Scargillin lakoksi. Selkkaus tosin alkoi Yorkshiren työläisten ulosmarssina, jonka jälkeen Scargill määräsi lakon kuulematta jäsenistöä. Thatcherin hallitus oli varautunut lakkoiluun jo ennalta, ja oli säätänyt lain, jonka mukaan ilman jäsenäänestystä lakko oli laiton ja lakkoilevat työläiset jäivät ilman minkäänlaista sosiaaliturvaa.
Scargill perusti 1996 Socialist Labour Partyn Labourin poistettua Tony Blairin johdolla ohjelmastaan viittauksen tuotannon tekijöiden yhteisomistukseen. Scargill kannattaa perinteisempää sosialismia Marxin, Engelsin, Leninin ja Stalinin viitoittamalla tiellä, ja on muun muassa arvostellut Puolan Solidaarisuutta sosialismin horjuttamisesta.