google/wiki40b huggingface dataset:
Merlin Olsen

Merlin Jay Olsen (15. syyskuuta 1940 Logan, Utah – 11. maaliskuuta 2010 Duarte, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon pelaaja, pelipaikaltaan puolustuksen sisempi linjamies (engl. defensive tackle). Urheilu-uransa jälkeen hän toimi muun muassa näyttelijänä.
Olsen pelasi Utahin osavaltionyliopiston joukkueessa ennen kuin Los Angeles Rams varasi hänet NFL:ään numerolla kolme vuoden 1962 NFL Draftin ensimmäisellä kierroksella. Hän edusti seuraa koko viisitoistavuotisen ammattilaisuransa, kaudesta 1962, jolloin hänet palkittiin NFL:n vuoden tulokkaana, kauteen 1976. Hän kuului 1960-luvulla lempinimen ”Fearsome Foursome” saaneeseen puolustuslinjaan yhdessä Rosey Grierin, Deacon Jonesin ja Lamar Lundyn kanssa. Olsen pelasi urallaan 208 NFL:n runkosarjaottelua, joissa hänelle kertyi 915 suoritettua taklausta, mikä oli pitkään Ramsin seuraennätys. James Laurinaitis ylitti ennätyksen vuonna 2015.
Olsen valittiin neljätoista kertaa, vuosina 1963–1976, NFL:n tähdistöotteluun eli Pro Bowliin. Samaan ovat yltäneet hänen lisäkseen hyökkäyksen linjamies Bruce Matthews, pelinrakentaja Peyton Manning ja sisempi laitahyökkääjä Tony Gonzalez. Hänet valittiin myös NFL:n 1960- ja 1970-lukujen tähdistöjoukkueisiin ja vuonna 1994, liigan täyttäessä 75 vuotta, liigan kaikkien aikojen tähdistöjoukkueeseen. Vuonna 1982, muutama vuosi pelaajauransa päättymisen jälkeen, hänet valittiin Pro Football Hall of Famen jäseneksi.
Pelaajauransa jälkeen Olsen toimi amerikkalaisen jalkapallon kommentaattorina aluksi NBC:llä ja myöhemmin CBS:llä. Hän työskenteli myös näyttelijänä muun muassa televisiosarjassa Pieni talo preerialla (Little House on the Prairie), jossa hän esitti Jonathan Garveyn roolia, ja sarjoissa Father Murphy ja Aaron's Way, joissa hän oli pääroolissa.
Olsen oli naimisissa. Hänellä oli vaimonsa Susanin kanssa kolme lasta, kaksi tytärtä ja poika. Hänellä oli myös useita sisaruksia. Heistä kaksi, Orrin ja Phil, pelasivat niin ikään NFL:ssä.
Olsen kuoli 69-vuotiaana mesotelioomaan maaliskuussa 2010. Tauti diagnosoitiin vuonna 2009.
Juhani Leinonen

Antti Juhani Leinonen (4. marraskuuta 1924 Oulu – 21. maaliskuuta 2016 Espoo) oli suomalainen everstiluutnantti. Hän oli Ilmavoimien viestikoulun johtaja.
Join Me in Death

Videot

Kyseisestä kappaleesta on kaksi musiikkivideoa, vuonna 1999 valmistunut 13. kerros -elokuvaan liittyvä valoshow-versio, sekä vuonna 2000 valmistunut "Ice Version".
Sisuviina

Sisuviina on suomalainen Altian valmistama viina, jonka vahvuus on 39 prosenttia. Tuotetta myydään sekä 0,70 että 1,0 litran muovipulloissa.
Dynastia – viimeinen luku

Näyttelijät

Minisarjan rooleissa esiintyvät monet Dynastiasta tutut näyttelijät. Mukana ovat muun muassa John Forsythe, Linda Evans, Joan Collins, John James, Heather Locklear, Emma Samms ja Kathleen Beller. Adam Carringtonia Dynastiassa esittänyt Gordon Thomson ei sen sijaan näyttele minisarjassa, vaan hänen tilallaan nähdään Robin Sachs. Myös Jack Coleman joutui jättäytymään pois aikataulusyistä, joten Steven Carringtonin rooliin palaa hahmon alkuperäinen esittäjä Al Corley.
Yamanashin prefektuuri

Maantiede

Yamanashin prefektuuri on kehittynyt Meiji-kautta edeltäneestä Kain maakunnasta ja se vakiinnutti nykyisen nimensä ja rajansa vuonna 1871. Siihen kuuluu kapea keskuslaakso, jota reunustavat vuoristot. Fuji muodostaa osan prefektuurin eteläisestä rajasta. Yamanashin naapuriprefektuureja ovat Tokio, Kanagawa, Saitama, Shizuoka ja Nagano.
Fujin pohjoispuolella sijaitsevat Fujin viisi laavavirtojen muodostamaa järveä: Yamanakako, Kawaguchiko, Saiko, Shōjiko ja Motosuko.
Ise-washi

Ise-washi (jap. 伊勢和紙) on Japanin Mien prefektuurissa sijaitsevassa Isen kaupungissa valmistettua japaninpaperia (washi). Sitä valmistava tehdas Taihō washikōgyō on perustettu vuonna 1899. Ise-washia käytetään pääasiassa Isen pyhäköiden ofuda-talismaanien valmistamiseen.
Hietapitkäpalko

Ulkonäkö

Se on läheistä sukua lituruohoille sekä pitkäpaloille ja muistuttaa niistä erityisesti ruotsinpitkäpalkoa. Hietapitkäpalolla kukat ovat hieman suuremmat kuin ruotsinpitkäpalolla ja ruusukelehdet liuskaisemmat.
Hietapitkäpalko kasvaa 15–30 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty, haarova, alaosasta karvainen, monesti sinipunainen. Kasvi on usein monivartinen. Ruusukelehdet ovat parijakoisia tai -osaisia ja niissä on iso päätöliuska. Ruusukelehdet ovat karvaisia. Varsilehdet ovat isohampaisia, ylimmät voivat olla lähes hampaattomia.
Kukinto on tukilehdetön terttu. Kukat ovat kaksineuvoisia, verho- ja terälehtiä on neljä. Terälehdet (5–8 millimetriä) ovat leveitä, valkoisia tai punertavia, verholehtiä pidempiä. Heteitä on kuusi (neljä pitkää ja 2 lyhyttä). Sikiäin on kaksilokeroinen, kehänpäällinen. Hedelmänä on monisiemeninen litu. Lidut (2–4 cm) ovat hieman käyriä, 4–5 kertaa lituperän pituisia.

Hietapitkäpalko Suomessa

Suomessa hietapitkäpalko kasvaa uustulokkaana, joka on yleisempi maan pohjoisosassa, niukempi maan eteläosassa. Sen kasvupaikkoja ovat etenkin liikennealueet, kuten rautatiet, satamat ja tienvarret. Sitä esiintyy runsaimmin Oulu – Tornio – Rovaniemi -välillä. Laji levisi Pohjois-Suomeen erityisesti saksalaisena sotatulokkaana toisen maailmansodan aikana. Hietapitkäpalko on nimetty Oulun kaupungin nimikkokasviksi.
Joakim Bonnier

Ura

Bonnier syntyi Djurgårdenissa, Tukholmassa, varakkaaseen perheeseen. Vuonna 1956 hän siirtyi kilpailemaan F1-sarjaan ajamaan Maserati-tallin riveihin. Hänen suurin saavutuksensa Formuloissa oli tyypin 25 BRM:lla ajettu voitto kauden 1959 Hollannin Grand Prix'sta, automallin alkaessa olla vihdoinkin Grand Prix -kisoihin riittävän luotettava. Hän voitti myös Saksassa vuonna 1960 ajetun kilpailun Porsche 718 -autolla, mutta kilpailu ei kuulunut F1-sarjaan.
Bonnierilla oli jopa oma Formula 1 -talli, joka kilpaili nimillä Jo Bonnier, Anglo-Suisse Racing Team, Joakim Bonnier Racing Team ja Ecurie Bonnier.
Voitostaan huolimatta Bonnier ei ajanut eri talleissa kovinkaan kauan. Maseratilla ajon jälkeen hän ajoi omassa Joakim Bonnier Racing Team -tallissaan ja Mimmo Dein Scuderia Centro Sud -tallissa 1950-luvun lopulla, ennen kuin hän päätyi ajamaan BRM:lla ja Porschella.
Porschen poistuttua sarjasta kauden 1962 jälkeen Bonnier vaihtoi Bob Walker Racing Team -talliin, joka oli ainoa yksityistä autoa ajattanut talli, joka oli onnistunut voittamaan MM-sarjaan kuuluneen kilpailun. Talli ajatti Cooperin ja Brabhamin autoja. Bonnier onnistui keräämään vain muutaman pisteen.
Kaudeksi 1966 Bonnier muodosti Anglo-Suisse Racing Team -tallin (myöhemmin uudelleennimetty Ecuer Bonnieriksi), mutta hänen mielenkiintonsa F1:een vähitellen hiipui. Viimeisen kokonaisen kautensa hän ajoi vuonna 1968, jolloin hän vaihtoi vanha Cooper T86:nsa myös vanhaan McLaren M5A:an. Hän kilpaili satunnaisesti Formuloissa aina kauteen 1971 asti.
F1:n ohella Bonnier osallistui myös moniin urheiluautokilpailuihin. Hän voitti vuonna Targa Florion Porsche 718 -autolla yhdessä Hans Herrmannin kanssa. Vuonna 1962 hän voitti yhdessä Lucien Bianchin kanssa Sebringin 12 tunnin ajon ajaen Ferrari 250 TR -autoa. Vuonna 1963 hän voitti Targa Florion uudestaan, mutta tällä kertaa Carlo Mario Abaten kanssa. Tälläkin kerralla autona oli Porsche 718.
Bonnierin paras vuosi urheiluautoilussa oli vuosi 1964, jolloin hän ajoi Graham Hillin kanssa Maranello Concessionaires -kilpailussa Ferrari P -autolla toiseksi. Tämän lisäksi hän ajoi toiseksi Le Mansin 24 tunnin ajossa ja voitti Montlheryssa, kuten myös Reimsin 12 tunnin ajoissa.
Hän voitti 1000 kilometrin kilpailun Nürburgringillä (yhdessä Phil Hillin kanssa) ajaen Chaparrallia. Tämä oli hänen viimeinen merkittävä autokilpailuvoitto, mutta hän onnistui myös nappaamaan voiton 1000 kilometrin kilpailusta Barcelonasta (yhdessä Ronnie Petersonin kanssa) ja Le Mansin 4 tunnin ajosta vuonna 1972 (yhdessä Hughes de Fierlandtin kanssa).
Joakim Bonnier joutui onnettomuuteen Le Mansin 24 tunnin ajossa vuonna 1972 Circuit De La Sarthen radalla kolaroituaan Scuderia Filipinetti -tallin auton kanssa, jota ajoi sveitsiläinen Florian Vetsch. Bonnierin auto syöksyi osuman jälkeen puihin ja Bonnier sai surmansa.
Linth

Joen kulku

Linth saa alkunsa Glarusin Alpeilta, Glarusin ja Graubündenin kantonien rajalla sijaisevan Tödivuoren pohjoispuolelta. Joen alkupurot, Sandbach ja Limmerenbach yhdistyvät Linthalin kylän lounaispuolella Linthiksi. Joki kulkee Glarusin läpi ja laskee kanavana Walenseejärveen, josta se jatkuu edelleen kanavana Zürichinjärveen.
Alun perin joki ei virrannut Walenseen kautta, mutta 1800-luvun alun vesistöjärjestelyissä joen kulku muutettiin alajuoksulla täydellisesti. Joki ohjattiin Mollisista Walenseehen viisi kilometriä pitkää Escherkanavaa pitkin vuodesta 1811 alkaen. Lisäksi Walenseestä Linthiin laskenut Maagjoki ja Linth korvattiin kokonaan rakentamalla 17-kilometrinen Linthkanava, joka otettiin käyttöön vuonna 1816.

Vesivoima

Linthissä ja sen sivujoissa on kolmisenkymmentä, pääosin pientä vesivoimalaa. Vesistön suurin voimalaitos on Axpon pääosin omistaman Kraftwerke Linth-Limmern AG:n Tierfehdin pumppuvoimalaitos, jonka nimellisteho on noin 420 megawattia. Voimalaitosta varten on rakennettu Limmerenseen (1 857 m mpy.) ja Muttseen (2 446 m mpy.) patojärvet. Patojärvien välille on tekeillä 1 000 megawatin pumppuvoimalaitos, joka otettaneen käyttöön vuoden 2016 aikana.
Sambuca

Sambuca on aniksen makuinen, usein väritön väkevä alkoholijuoma. Yleisintä sambuca-lajia kutsutaan usein valkoiseksi sambucaksi erotuksena johdannaisjuomista, jotka ovat väriltään tummansinisiä (tunnetaan mustana sambucana) tai kirkkaanpunaisia (punainen sambuca). 
Sambuca on määritelty Euroopan komissiossa tietyt kriteerit täyttäväksi likööriksi. Saatavissa on myös Luxardon kehittämä Passion Nera, jossa on lisämausteita.

Käyttö ja cocktailit

Perinteinen italialainen annos on sambuca con mosca (sananmukaisesti kärpästen kera); sambuca tarjoiltuna kolmen kahvinpavun kanssa. Pavut edustavat pyhää kolminaisuutta (isä, poika ja pyhä henki).
Flaming sambuca valmistetaan sytyttämällä juoma shottilasissa ja antamalla sen palaa. Liekki sammutetaan ja sambuca juodaan lämpimänä. Yleinen tapa on sammuttaa juoma peittämällä lasi kämmenellä, jolloin syntynyt alipaine pitää lasin kiinni kämmenessä. Jos liekki palaa liian kauan, lasi voi kuumeta liikaa ja aiheuttaa palovammoja.
Suklaaripsimonni

Ulkonäkö ja koko

Suklaaripsimonni on väriltään tasaisen ruskea.  Aikuisen kalan tyypillinen pituus on yli 30 cm.
Niger-joen yläjuoksulla elävä nigerinripsimonni (Synodontis omias) on muuten samanlainen, mutta viiksien rakenteessa on pieni ero. Kalat saattavat kuulua samaan lajiin.

Elinympäristö

Suklaaripsimonnit elävät Afrikassa Niger- ja Oulem-joissa ja Nokoué-järvessä.
Mathias Färm

Mathias Färm (s. 9. syyskuuta 1974 Örebro) on ruotsalaisen skate punk -yhtye Millencolinin kitaristi. Hän toimii myös punk-yhtyeessä Franky Lee. Hän aloitti rullalautailun vuonna 1987. Mathias Färm perusti Millencolinin yhdessä Nikola Sarcevicin ja Erik Ohlssonin kanssa vuonna 1992. Färm oli yhtyeessä aluksi rumpalina, mutta kun Fredrik Larzon liittyi vuotta myöhemmin yhtyeeseen, Färm siirtyi kitaraan, koska osasi soittaa paremmin kitaraa. Hän asuu Örebrossa.
Mokkaripsimonni

Ulkonäkö ja koko

Mokkaripsimonnit ovat marmorikuvioisia, kellanruskeita.
Sukukypsiksi tullessaan ne ovat 10-12 cm pitkiä, ja harvoin kasvavat yli 15 cm pitkiksi.

Elinympäristö

Mokkaripsimonnit elävät Afrikassa Victoria-, Nabugabo- ja Kyoga-järvien vesistöissä, Niilissä, Rukwa-järvessä ja Malagarazi-joessa. Se viihtyy mieluummin joissa kuin järvissä, parhaiten kasvillisuuden seassa jokien rantavesissä.
Lamminjärvi (Vehkakorpi)

Maantiede

Järven pinta-ala on 9,9 hehtaaria ja sen pituus on 800 metriä ja leveys 200 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkuunsa 300 metriä pitkä laskuoja Kiimajärveen, joka laskee Kikkelänjoen kautta Kokemäenjokeen Kiikassa.
Järven rantaviiva on 1,8 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa sekä peltoa. Itärannoille on rakennettu loma-asuntoja ja koillisrannalla on maatila, jonne johtaa tie kantatieltä 44.

Historia

Daniel Ekmanin kartassa 1700-luvun alusta järven nimi kirjoitettiin "Satimusjerfwi".
Fusilieeri

Fusilieeri (ransk. Fusilier, saks. Füsilier) tarkoittaa alun perin kevyellä piilukkomusketilla (fusil) aseistettua sotilasta. Termiä käytettiin ensimmäisen kerran vuoden 1680 aikoihin. Myöhemmin termi laajeni rykmentilliseksi määritelmäksi ja saattoi tarkoittaa esimerkiksi vanhan ja perinteikkään eliittirykmentin jäsentä tai vain pelkkää jalkaväen sotilasta. Termi on yhä käytössä joidenkin valtioiden armeijoissa.

Historia

Erilaisia piilukkoa käyttäviä tuliaseita käytettiin 1500-luvun puolivälistä alkaen. 1600-luvulla piilukkoaseita suosittiin tykistön suojajoukkojen parissa. Koska tuon ajan tykkimiehet käyttivät avonaisia ruutitynnyreitä ladatessaan tykkejä, oli vaarallista käyttää jatkuvasti palavia sytyttimiä suojajoukkojen aseissa. Piilukkomusketeilla varustetuista sotilaista koottiin komppanioita vartioimaan tykkejä vihollisen hyökkäyksiltä. Myös omia tykkimiehiä oli syytä valvoa, sillä he saattoivat yrittää karata asemistaan hätääntyessään taistelun melskeessä. 
Vielä 1600-luvun puolessa välissä termiä fusilieeri käytettiin lyhyitä musketteja kantavista joukoista tai ratsain siirtyvistä jalkaväen sotilaista, mutta pian nimitys siirtyi erityisesti tykistön suojajoukoille. Sotamarsalkka Vaubanin uudistusten myötä perustettiin Ranskan kuninkaalliset fusilieerit-rykmentti vuonna 1671. Koska piilukkomusketti yleistyi, sanan fusilieeri alkuperäinen merkitys jäi käytöstä ja siirtyi kuvaamaan kevyen jalkaväen sotilasta yleensä.
Sidosryhmä

Sidosryhmäajatteluun liittyvää

Sidosryhmä -aiheeseen liitetään myös termit omistaja-arvo (shareholder value) sekä sidosresurssiarvo (stakeholder value), joka tarkoittaa sekä sidosryhmää että sidosresurssia.
HMS Vehement

Palvelus

HMS Vehement lähti 31. toukokuuta 1918 merelle laivueen mukana Imminghamista. Laivueen tehtävänä oli rakentaa miinakenttä A51 Dogger Bankin alueelle. Alus lähti 4.-5. kesäkuuta välisenä yönä Humberista jälleen laivueen mukaan rakentamaan samalle alueelle seuraavaa miinakenttää, johon laskettiin yhteensä 330 miinaa.
HMS Vehement oli 21. kesäkuuta jälleen laivueen laivueen mukana merelle Imminghamista rakentamaan miinakenttää A57. Satamasta lähtiessä aluksen potkurit osuivat kaapeliin, jolloin ne vaurioituivat niin pahoin, että aluksen oli jäätävä satamaan. Alus osallistui 27. kesäkuuta kuitenkin jo miinakenttä A58 rakentamiseen. Aluksen seuraava operaatio oli 5.-6. heinäkuuta miinakenttä A61:n rakentaminen ja edelleen 8.-9. heinäkuuta miinakenttä A62, johon pudotettiin 384 miinaa kahdeksaantoista riviin.
HMS Vehement, HMS Venturous, HMS Vanquisher ja HMS Telemachus laskivat 13.-14. heinäkuuta välisenä yönä 224 miinaa kenttään A63. Alus oli 17.-18. heinäkuuta laivueen mukana rakentamassa kenttää A64, johon laskettiin 424 miinaa. Operaation suojana oli 7. Risteilijäviirikkö, mutta mitään odottamatonta ei tapahtunut.
Seuraava suunniteltu miinakenttä A65 oli jälleen koko laivueen operaatio. Kenttään oli tarkoitus laskea kaikkiaan 496 miinaa kahteenkymmeneenkahteen riviin. Matkalla alueelle HMS Vehement havaitsi 24. heinäkuuta kaksi periskooppia. Seuraava miinakenttä A66 rakennettiin 28.-29. heinäkuuta koko laivueen voimin. Laivue lähti kello 13.00 Humberista ja laskivat suunnitellulle alueelle 416 miinaa kahdeksaantoista riviin.
HMS Vehement lähti 1. elokuuta laivueen mukana rakentamaan miinakenttä A67. Amiraliteetti oli antanut tarkat ohjeet reitistä jota tuli kulkea. HMS Vehement osui miinaan kello 23.47 pisteessä 55°33′N, 05°24′E  ollen neljäntenä aluksena jonossa. Miina räjähti oikeassa kyljessä. Aluksen päällikkö Hammersley lensi mereen noin 400 metrin päähän aluksesta, missä hän virkosi täyttäen pelastusliivinsä. Hän myös pelasti toisen hukkuvan, minkä jälkeen HMS Vanquisher pelasti molemmat miehet. Aluksen jäänteet upotettiin tykkitulella ja asentamalla kaksi syvyyspommia räjähtämään aluksen kyljillä. Aluksen mukana meni luutnantti George Hatch sekä 47 miestä.
Tervalampi (Ylöjärvi)

Maantietoa

Lammen pituus on 350 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,9 hehtaaria. Se sijaitsee Vuorijärven eteläpuolella Tantereenmaassa kahden mäen välisellä suolla. Lampeen laskee etelästä tuleva luontainen oja, joka on Vääräjärven laskuoja. Lammen pohjoispäähän on kaivettu kaksi suo-ojaa, joita myöten vesi purkautuu Siltanevan kautta  Vuorijärveen. Rantaviivan pituus on 750 metriä. Lammen kaakkoispuolella sijaitsee Tervalammen maatila, jonka peltoja sijaitsee lampeen laskevilla rinteillä. Lammen rannoilla ei ole vapaa-ajan asuntoja. Maatilan kautta kulkee Vekaran ja Vahon yhdistävä tie.
Christie Murray

Christie Murray (s. 3. toukokuuta 1990) on skotlantilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Skotlannin naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 62 maaottelua ja tehnyt niissä neljä maalia. MM-kilpailuissa hän pelasi yhden ottelun.
Murray edustaa englantilaisseura Liverpoolia.
Marsilius Padovalainen

Marsilius Padovalainen (n.1275, Padova– n.1342) oli italialainen oppinut, joka oli koulutukseltaan lääkäri, mutta harjoitti useita muitakin aloja. Hän oli tärkeä poliittinen hahmo 1300-luvulla. Parhaiten hänet tunnetaan teoksesta Defensor pacis (Rauhan puolustaja) vuodelta 1324, jossa hän puolusta kansansuvereniteettiperiaatetta ja sekulaarista valtiota.
Teos ilmestyi kontekstissa, jossa pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta taisteli vallasta paaviuden kanssa. Vallasta taistelivat erityisesti paavi Johannes XXII ja Ludvig IV Baijerilainen. Marsilius puolusti kantaa, jonka mukaan keisarikunta on kirkon vallasta itsenäinen instituutio.
Kenraali (elokuva)

Tuotanto

Elokuvan on ohjannut yhdessä Buster Keatonin kanssa Clyde Bruckman, ja se on sijoittunut kerta toisensa jälkeen kriitikoiden kaikkien aikojen elokuvia listanneissa äänestyksissä korkeille sijoille, varsinkin pelkkiin mykkäelokuviin keskityttäessä.  
Kenraalin juoni perustuu löyhästi huhtikuussa 1862 sattuneeseen todelliseen tapahtumaan, joka tunnetaan nimellä suuri veturijahti (Great Locomotive Chase). James J. Andrewsin johtamat pohjoisvaltioiden vakoojat kaappasivat Kenraali-veturin ja matkustajajunan Atlantan tienoilla, ja pyrkivät kuljettamaan sen omalle puolelleen. Junan miehistö kuitenkin nousi kapinaan ja Etelävaltioiden joukot saivat kaapparit käsiinsä kymmenisen kilometriä ennen rajaa, ja myöhemmin joukkio sai hirttotuomion vakoilusta. Tapahtumien filmatisoiminen komediana herätti vastustusta.
Keaton on itse todennut, että hän otti palan historiaa ja pitäytyi siinä yksityiskohtaisesti: hän esimerkiksi vaati, että kohtaukset kuvattiin alkuperäisillä tapahtumapaikoilla. Taistelukohtauksessa käytettiin melkoista osaa Oregonin kansalliskaartista. Kenraalissa on mykkäelokuvien kauden kallein kohtaus, jossa Texas-veturi tuhoutuu pudotessaan jokeen palavalta rautatiesillalta. Buster Keaton oli antanut kunnostaa kaksi vanhaa veturia 65 vuoden takaiseen asuunsa. Elokuva merkitsi Keatonille myös hänen veturiharrastuksensa huippua.
Kultela

Kultela on kylä Somerolla. Kylän keskusalue on aiemmin muodostanut oman taajamansa, joka sittemmin on kasvanut yhteen Someron keskustaajaman kanssa.

Kylä ja taajama

Kylä sijaitsee Hämeen Härkätien (yhdystie 2802) varressa Someron keskustaajaman itäpuolella ja muodostaa siihen liittyvän pientalotaajaman. Vielä vuosien 1960 ja 1970 väestönlaskennoissa Kultela määriteltiin erilliseksi taajamaksi, joka yhdessä Someron keskustaajaman kanssa oli toinen Someron kahdesta tilastollisesta taajamasta. Vuonna 1990 taajamat olivat jo kasvaneet yhteen ja Kultelan taajama-asutus luettiin osaksi Someron keskustaajamaa. Kultelan naapurikyliä ovat Somerolla Joensuu lännessä, Ihamäki etelässä, Ylenjoki  ja Pajula Idässä sekä Laitiainen ja Tammelan Torro pohjoisessa. Kylän väkiluku vuonna 2011 oli 239, mikä teki siitä väkiluvultaan Someron kahdeksanneksi suurimman kylän.

Luonnonympäristö

Kylän luonnonympäristöä hallitsee Paimionjoen vesistöön kuuluva, Someron Hirsjärveen laskeva Pajulanjoki eli Virkaanjoki, jonka rannassa, Ylenjoen sillan päässä ovat sijainneet Kultelan keskiaikainen kylätontti ja kylän vanhimmat pellot. Kylän pohjoisosan kallioiset metsät liittyvät Tammelan ylänköön ja toimivat Someron keskustaajaman lähivirkistysalueina. Kylän eteläosassa maaperä on pääosin savea ja kylä onkin tunnettu jo 1800-luvulla alkaneesta savenvaluperinteestään ja 1930-luvulla alkaneesta tiiliteollisuudesta.

Kylätoiminta, nähtävyydet ja tapahtumat

Kultelassa toimii Kultelan kyläyhdistys ry, jonka toimintaan kuuluu muun muassa vuodesta 2002 vuosittain järjestetty, kylän saviperinteestä ammentava Savi palaa -tapahtuma. Saviperinteeseen liittyy myös Somero-seuran ylläpitämä Kultelan savenvalajamuseo Hämeen härkätien varressa. Kylätoiminta Kultelassa on vireää ja sen tuloksena on syntynyt muun muassa vuonna 2009 ilmestynyt kyläkirja Kultela - Punasaven kylä. Vuonna 2006 Kultela valittiin Varsinais-Suomen vuoden kyläksi.

Tunnettuja kultelalaisia

Tunnettuihin kultelasta kotoisin olleisiin kuuluu Toivakassa kirkkoherrana toiminut rovasti Kalle Lukumies, jonka poika oli kuvataiteilija Pellervo Lukumies. Kylän viimeinen savenvalaja oli Kalle Männistö, jonka verstaasta tehtiin Kultelan savenvalajamuseo. Kultelan seudulla vaikutti myös kuvataiteilija Juhani Harri asuessaan ja työskennellessään Somerolla.
Ierápetran arkeologinen museo

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä pääasiassa minolaiselta, geometriselta, klassiselta, hellenistiseltä ja roomalaiselta kaudelta. Museon kokoelmat jakaantuvat kahteen osaan. Ensimmäiseen kuuluu keramiikkaa esihistorialliselta ajalta roomalaiselle ajalla saakka, ja toiseen osaan antiikin Hierapytnasta löydettyjä veistoksia pääosin roomalaiselta ajalta. Kokoelmiin kuuluu myös muun muassa piirtokirjoituksia.