Nopeusrajoitus

Nopeusrajoitus on liikenneväylälle asetettu ajoneuvon suurin sallittu nopeus. Väylälle voi olla asetettu myös vähimmäisnopeus, jota ei saa alittaa. Nopeusrajoitus voi olla myös ajoneuvo- tai kuljettajakohtainen. Nopeusrajoituksen ylittäminen on rikos, jota kutsutaan ylinopeudeksi.
Nopeusrajoitusten avulla pyritään alentamaan tienkäyttäjien onnettomuusriskiä sekä vähentämään
liikenneonnettomuuksien määrää ja vakavuutta. Niiden avulla saadaan aikaan tasainen liikennevirta,
jolloin ohitusten tarve vähenee. Nopeusrajoituksilla myös autetaan poikittaisen ja liittyvän liikenteen
sujumista, luodaan katto tilannenopeuksille sekä parannetaan ennakoitavuutta.
Nykyään suurimmalla osalla liikenneväylistä on nopeusrajoitus. Ensimmäinen nopeusrajoitus säädettiin 1861 Britanniassa ja se oli 10 mailia (16 kilometriä) tunnissa.

Nopeusrajoitusten käyttöönotto

Vuonna 1962 Suomessa kokeiltiin kattonopeutta, joka oli 90 kilometriä tunnissa. Kokeilu tapahtui Turun ja Porin, Uudenmaan ja Hämeen lääneissä, ja se kesti neljän kuukauden ajan. Tätäkin ennen oli saatettu sakottaa liian suurista tilannenopeuksista esimerkiksi kaarteissa. Lisäksi kaupungeilla, kauppaloilla ja maalaiskunnilla oli ollut käytössä omat sisäiset nopeusrajoituksensa. Joillakin ajoneuvoilla taas oli ajoneuvokohtaisia rajoituksia.
Vuoden 1962 kattonopeuskokeilusta saatujen tulosten perusteella nopeusrajoitukset olivat vuosina 1963–1964 voimassa suurimpien juhlapyhien aikana koko maassa. Kattonopeus sai osakseen runsaasti arvostelua ja vastustusta, ja nopeuskokeilun tuloksia vähäteltiin.  Nopeusrajoitusten nähtiin aiheuttavan jonoja ja heikentävän liikenneturvallisuutta, ja äärimmillään niitä pidettiin jopa yksilönvapauden rajoittamisena. Erityisen voimakkaasti asiaan ottivat kantaa auto- ja moottorilehtien toimittajat, ja esimerkiksi Tekniikan Maailman pääkirjoituksessa keväällä 1963 kysyttiin, "olisiko jo aika luopua jonkin asian härkäpäisestä ajamisesta". Synkkien onnettomuustilastojen vuoksi yleinen mielipide alkoi 1960-luvun loppupuolella kuitenkin vähitellen kallistua nopeusrajoitusten kannalle. Vuonna 1968 asetettu Tapaturmantorjunta ry:n liikennejaoksen (Talja) tutkimusryhmä totesi, ettei lyhytaikaisilla nopeusrajoituksilla näyttänyt olleen vaikutusta liikenneonnettomuuksien määrään; sen sijaan onnettomuuksien vakavuusaste oli hieman lieventynyt.
Pysyvän nopeusrajoitusjärjestelmän kehittäminen alkoi Suomessa 1973 sen jälkeen, kun presidentti Urho Kekkonen oli esittänyt nopeusrajoituksia uudenvuodenpuheessaan. Nopeusrajoituskokeilu alkoi elokuussa 1973 Etelä-Suomessa suurin piirtein linjan Kokkola–Savonlinna eteläpuolella. Rajoitukset koskivat valta- ja kantateitä. Suurimmat sallitut nopeudet olivat tuolloin 60, 80, 100 ja 120 km/h. Moottoritiet, tavalliset maantiet, paikallis- ja kylätiet jäivät kokeilun ulkopuolelle eikä niille vielä tuolloin asetettu nopeusrajoituksia, aiempia paikallisia rajoituksia lukuun ottamatta. Kokeilun pääperiaatteena oli asettaa sorateille enimmäisnopeudeksi 80 km/h ja päällystetyille teille joko 100 tai 120 km/h. Mutkaisilla tai mäkisillä teillä voitiin käyttää 60 km/h rajoitusta. Suuri osa aiemmin voimassa olleista 70 ja 90 km/h rajoituksista muutettiin 60 tai 80 km/h rajoituksiksi. Sen sijaan aiemmat 50 km/h rajoitukset jätettiin ennalleen.
Öljykriisin vuoksi koko Suomen alueella määrättiin 21. joulukuuta 1973 alkaen kaikkien ajoneuvojen suurimmaksi sallituksi nopeudeksi 80 kilometriä tunnissa, ja tämä rajoitus oli voimassa kesäkuun loppuun 1974 saakka. Rajoituksella oli voimakas vaikutus liikenneturvallisuuteen: kun tammikuussa 1973 tieliikenteessä oli saanut surmansa 102 ihmistä, tammikuussa 1974 vastaava luku oli vain 44, mikä merkitsi 57 prosentin laskua. "Kriisirajoituksen" päätyttyä onnettomuuksissa kuolleiden ja loukkaantuneiden lukumäärä nousi kuitenkin jälleen miltei edellisvuosien tasolle.
Pysyväksi nopeusrajoitusjärjestelmä vakiintui vuonna 1978. Vuonna 1973 tieliikenneonnettomuuksissa menehtyi Suomessa noin 1100 ihmistä ja vuonna 1978 noin 600.
Vuoden 1973 kokeilun yhteydessä otettiin käyttöön myös pysyviksi tarkoitetut ajoneuvokohtaiset rajoitukset. Näistä merkittävimmät olivat linja-, kuorma-, paketti- ja erikoisautoille sekä perävaunuyhdistelmille asetettu 80 km/h rajoitus sekä moottoripyörien kattonopeus 120 km/h.

Määräaikaiset ja tilapäiset rajoitukset

Talveksi nopeusrajoituksia lasketaan monin paikoin. Kaikki 120 km/h rajoitukset lasketaan 100 km:iin/h. Alhaisempia talvinopeusrajoituksia ovat 60, 70 ja 80 km/h.
Muut määräaikaiset ja tilapäiset rajoitukset ovat yleensä 30, 40, 50, 60 ja 80 km/h. Määräaikaisia nopeusrajoituksia käytetään esimerkiksi lomakauden tai koulun lukukauden aikana. Tilapäisiä rajoituksia käytetään mm. tietyömailla.

Nopeusrajoitusta osoittavat liikennemerkit

Ellei muuta ole liikennemerkein osoitettu, on nopeusrajoitus taajamassa 50 km/h ja sen ulkopuolella 80 km/h.
Muu kuin yleisrajoitus on osoitettava liikennemerkillä. Varsinaisten nopeusrajoitusmerkkien lisäksi käytössä ovat taajaman (yleisrajoitus 50 km/h) ja piha- tai kävelykadun (rajoitus 20 km/h) alkamista ja päättymistä osoittavat merkit.
Nopeusrajoitusalue-liikennemerkillä voidaan asettaa korkeintaan 40 km/h rajoitus taajamissa ja 60 km/h taajamien ulkopuolella.
Rajoilla ja autolauttojen satamissa käytetään myös yleinen nopeusrajoitus -merkkiä, joka osoittaa yleisrajoitukset Suomessa. Lisäksi nopeusrajoitus voidaan maalata tiehen.

Enimmäisnopeussuositus

Suomessa käytetyt enimmäisnopeussuositukset ovat yleensä 40, 50, 60, 70 ja 80 km/h. Suositusta käytetään kaarteissa ja hirvivaara-alueilla, kun rajoituksen mukainen nopeus on liian korkea. Suosituksen syy ilmoitetaan varoitusmerkillä.

"Kasikympin lätkä"

Vuosina 1972–1996 oli käytössä niin sanottu kasikympin lätkä. Se oli valkoinen, pyöreä, irtonainen muovinen kiekko, jonka halkaisija oli noin 120 mm ja jossa oli musta reunus sekä luku 80 mustilla numeroilla. Kiekkoa käyttivät äskettäin ajokortin saaneet kuljettajat ensimmäisen vuoden ajan. Ajoneuvo, jossa oli tällainen lätkä, ei saanut ylittää nopeutta 80 kilometriä tunnissa. Kiekko tuli asettaa autoon tai moottoripyörään siten, että se oli selvästi takaapäin näkyvissä. Ajokortissa oli myös merkintä kuljettajalle määrätystä nopeusrajoituksesta.
Nopeusrajoituksen ylittäminen kolme kertaa ensimmäisen vuoden sisällä ajokortin saamisesta johti harkinnanvaraiseen ajo-oikeuden menettämiseen ja usein myös nimismiehen puhutteluun. Liikenneministerin asettama työryhmä on pohtinut lätkän palauttamista käyttöön.

Nopeusrajoituksia Ahvenanmaalla

Ahvenanmaalla taajamassa on 50 km/h yleisrajoitus. Rajoitus voi olla myös tätä alhaisempi. Taajamien ulkopuolella yleisrajoitus on 70 km/h. Myös 90 km/h rajoituksia voidaan käyttää.

Ylinopeus ja siitä rankaiseminen

Ylinopeus on rikos, josta seuraa rikesakko tai päiväsakkoa. Vireillä olevan lakialoitteen mukaan rikesakko on tarkoitus muuttaa liikennevirhemaksuksi. Tuomariliiton ja Lakimiesliiton lausunnon mukaan muutos poistaa syyttömyysolettaman eli todistustaakka siirtyy syyttäjältä liikennevirhemaksun saajalle. Ulkomaille ei ylinopeudesta sakkoja lähetetä.

Nopeusrajoituksia ulkomailla

Nopeusrajoitukset vaihtelevat maittain. Useimmissa Euroopan maissa on käytössä samantapainen rajoitusjärjestelmä kuin Suomessakin: yleinen nopeusrajoitus taajamassa, taajamien ulkopuolella ja moottoritiellä. Monissa maissa on myös "pikatielle" oma erillinen rajoituksensa, joka asettuu taajaman ulkopuolisen ja moottoritierajoituksen välille. Useista maista pikatiet tai moottoritiet puuttuvat.
Useimmissa maissa nopeusrajoitukset on asetettu kilometreinä tunnissa (km/h). Eräissä maissa, ainakin Englannissa ja Yhdysvalloissa, rajoitukset ovat maileina tunnissa (mph). 1 mph = 1,6 km/h.
Korkein Euroopassa käytetty nopeusrajoitus on tiettävästi 140 km/h, mikä on voimassa Puolassa ja Bulgariassa. Italian vuoden 2002 laki sallii normaalin 130 km/h rajoituksen sijasta 150 km/h tietyt turvaehdot täyttäville moottoriteille, mutta mahdollisuutta ei ole 2013 mennessä koskaan käytetty. Itävallassa on vuonna 2006 kokeiltu 160 km/h rajoitusta yhdellä moottoritieosuudella. Kokeilu lopetettiin 2007 turvallisuus- ja ympäristösyistä.
Toisessa ääripäässä on Vatikaani. Siellä enimmäisnopeus on vain 30 km/h.

Vapaa kattonopeus

Saksa ja Mansaari ovat Euroopassa poikkeuksellisia. Molemmissa on edelleen teitä, joilla ei ole nopeusrajoitusta.
Osalla Saksan moottoriteistä eli Autobahneista on vapaa kattonopeus. Vapaa nopeus koskee myös eräitä muita teitä. Enimmäisnopeudeksi suositellaan Saksassa 130 km/h, mutta sen noudattaminen ei ole pakollista.
Mansaarella ei ole yleistä nopeusrajoitusta lainkaan. Saaren hallituksen mukaan sellainen ei parantaisi liikenneturvallisuutta.

Nopeusrajoituksia Saksassa

Saksassa yleisrajoitus on 50 km/h taajamissa ja 100 km/h taajamien ulkopuolella.
Yleisrajoitus ei Saksassa koske moottoriteitä eli Autobahneja. Se ei taajamien ulkopuolella koske myöskään keskikaideteitä eikä teitä, joilla on vähintään kaksi kaistaa samaan suuntaan. Näillä teillä on vapaa nopeus, ellei liikennemerkillä ole toisin osoitettu. Nopeudeksi suositellaan silloinkin korkeintaan 130 km/h, mutta suositusta ei ole pakko noudattaa. Nopeusrajoitukseton osuus ei kata koko Saksan moottoritieverkkoa. Täysin vapaa nopeus on käytössä noin puolella moottoritiekilometreistä, kolmanneksella on kiinteä nopeusrajoitus ja muilla osuuksilla nopeutta rajoitetaan tarvittaessa (kuten sateella tai liikenteen mukaan).
Saksassa on käytössä 15-portainen nopeusrajoitusasteikko. Rajoitukset ovat 5, 10, 20, 30, 40, 50, 60, 70, 80, 90, 100, 110, 120 ja 130 km/h sekä lisäksi nopeusrajoituksen puuttuminen.
Enimmäisnopeuden lisäksi voidaan tielle määrätä Saksassa myös vähimmäisnopeus.<ref[>http://www.gesetze-im-internet.de/stvo_2013/anlage_2_62.html Straßenverkehrs-Ordnung, Anlage 2 (liikennemerkki 275).] Viitattu 17.5.2013</ref>