Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys

Yhdistyksen synty

Vuonna 1869 voimaan tullut uusi kirkkolaki salli evankelisen herätysliikkeen luoda virallisen organisaation. Aiemmin oli todettu tarve levittää liikkeen sanomaa kirjallisuuden avulla sellaisille alueille, missä ei ollut liikkeen pappeja tätä sananjulistusta hoitamassa. Sopivasta kirjallisuudesta oli kuitenkin pulaa, joten katsottiin tarpeelliseksi kehittää organisaatio, jonka puitteissa tällaista kirjallisuutta voitaisiin järjestelmällisesti hankkia ja levittää. Senaatille lähetetyssä yhdistyksen perustamista koskevassa anomuskirjeessä oli 64 allekirjoittajaa, joista 27 oli pappeja. 
Evankelisen herätysliikkeen perustajahahmo Fredrik Gabriel Hedberg seurasi prosessia Kemiöstä käsin, mutta pysyi pääosin syrjässä aktiivisesta työskentelystä asian parissa. 
Senaatti hyväksyi anomuksen, ja Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen säännöt vahvistettiin 13. marraskuuta 1873. Sääntöjen ensimmäisessä ja toisessa pykälässä tuotiin esille yhdistyksen päämäärä: saattaa evankeliumin sanoma yleisempään tietoon ensisijaisesti levittämällä Raamattuja, Lutherin kirjoja sekä muita kirkon opin kanssa yhtäpitäviä kirjoja, kirjasia ja aikakauslehtiä. Lisäksi suullinen julistus nähtiin tärkeänä. Kolmannessa pykälässä määriteltiin jäsenyyden ehdoiksi yhdistyksen opillisen tunnustuksellisuuden hyväksyminen ja noudattaminen ja yhdistyksessä toimiminen aktiivisesti. Nämä kolme pykälää päätettiin tehdä muuttumattomiksi, ja muut sääntöjen kohdat täydentävät niitä.

Toiminnan alkuvaiheet

Yhdistyksen toiminta alkoi joulukuussa 1873. Tällöin muodostettu johtokunta oli selvästi maallikkovoittoinen, sillä 12 jäsenestä vain kaksi oli pappeja. Tämä tarkoitti evankelisen liikkeen hallinnon painopisteen siirtymistä ainakin toistaiseksi pois pappien piiristä. Johtokunnan jäsenet olivat myös kaikki yhtä lukuun ottamatta helsinkiläisiä. Tammikuussa 1874 alettiin etsiä yhdistyksen palvelukseen miehiä toimimaan kiertävinä kirjamyyjinä ja saarnaajina. Haettiin myös sellaisia paikallisia asiamiehiä, joiden tehtävänä oli hankkia tilauksia yhdistyksen sanomalehdille. Tehtävään ilmoittautui useita halukkaita, jolloin sai alkunsa kolportööritoiminnaksi kutsuttu työmuoto.
Kolportöörit matkasivat usein melko suppealla alueella, mutta alusta alkaen oli myös niitä, jotka matkustivat säännöllisesti laajemmallakin alalla. Alkuvaiheessa matkat suuntautuivat pääosin Etelä-Suomen seurakuntiin, erityisesti Turun seudulle, Ahvenanmaalle ja Uudellemaalle, ja pian tulivat myös Etelä- ja Keski-Pohjanmaa saarnatoiminnan piiriin. Yksityisten evankelisten henkilöidern pyyntöjen seurauksena tehtiin 1870–1880-luvuilla saarnamatkoja silloin tällöin myös sellaisille alueille, joissa evankelisuutta ei kovinkaan runsaasti esiintynyt, esimerkiksi Karjalankannakselle, Pohjois-Hämeeseen, Keski-Suomeen, Mikkelin ympäristöön ja Pohjois-Pohjanmaalle.

Kustannustoiminnan alkaminen

Kirjojen kustantamisessa aiheutti varojen vähäisyys aluksi rajoituksia, ja ensimmäiset yhdistyksen kustantamat tuotteet olivat pääosin pienehköjä evankelisten pappien laatimia kirjasia, minkä lisäksi hankittiin myyntiin valmiita teoksia esimerkiksi Evangeliska Fosterlandsstiftelseniltä Ruotsista. Pian tuli kustannusohjelmaan myös laajempia kirjoja, erityisesti Lutherin teosten suomennoksia. Jo vuonna 1874 ilmestyi ensi kertaa koko evankelisen liikkeen keskeisimmäksi laulukokoelmaksi myöhemmin muodostunut Siionin kannel. 25 vuoden aikana yksistään sitä painettiin yli 200 000 kappaletta. Laulukirjaa kuitenkin laajennettiin jatkuvasti uusia painoksia otettaessa, joten luultavasti samat ihmiset ostivat vuosien varrella useampia Kanteleita.
Toisen kustannus- ja julkaisutoiminnan sektorin muodosti lehtityö. Vuonna 1876 Evankeliumiyhdistys alkoi toimittaa kahta lehteä, suomenkielistä Sanansaattajaa ja ruotsinkielistä Sändebudetia. Nämä tulivat yhdistyksen äänenkannattajiksi ja evankelisen liikkeen tärkeimmiksi julkaisuiksi.

Toiminta kotimaassa

Evankeliumiyhdistyksen paikallinen toiminta tapahtuu seurakuntien kanssa joko paikallisosastojen tai työn ystävien välityksellä. Yhdistys tekee muun muassa nuoriso- ja opiskelijatyötä usealla paikkakunnalla sekä järjestää jumalanpalveluksia  Helsingissä, Hyvinkäällä, Hämeenlinnassa, Imatralla, Jyväskylässä, Kotkassa, Lahdessa, Lappeenrannassa, Lohjalla, Oulussa, Porissa, Sastamalassa, Seinäjoella, Tampereella, Turussa ja Vaasassa.
Vuotuisia päätapahtumia ovat viikko juhannuksen jälkeen vaihtuvilla paikkakunnilla järjestettävä Evankeliumijuhla sekä marraskuisin Turussa järjestettävät Maata näkyvissä -festarit. Vuonna 2014 Evankeliumijuhla järjestettiin Lahdessa, vuonna 2015 Sastamalassa, vuonna 2016 Virroilla, 2017 Helsingissä, 2018 Kalajoella ja 2019 Porissa. Liikkeen keskustoimisto sijaitsee Helsingin Kampissa.

Toiminta ulkomailla

SLEYn kautta on lähetystyöntekijöitä Japanissa, Venäjällä, Virossa, Etelä-Sudanissa, Myanmarissa ja Keniassa. Sley tekee myös maahanmuuttajatyötä Helsingissä. Muiden organisaatioiden kanssa sillä on lisäksi yhteistyötä Etelä-Koreassa, Israelissa, Kongossa ja Sambiassa. SLEY:n toimintaa on myös Ruotsissa ja Kanadassa.

Julkaisut ja opetus

Kristillisten kirjojen kustantaminen ja levittäminen oli eräs merkittävimmistä syistä Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen perustamiselle vuonna 1873. Yhtiömuotoista toiminta on ollut vuodesta 1977. Yhtiö oli nimeltään SLEY-Kirjat Oy vuoteen 2005 asti, jolloin nimeksi muutettiin Kustannus Oy Arkki. SLEY myi Kustannus Oy Arkin kokonaan yksityishenkilöille syyskuussa 2009. Kustannus Oy Arkki julkaisee kirjoja markkinointinimen Aurinko Kustannus alla.
SLEY:n lehti- ja muuta kustannustoimintaa varten Arkin korvaajaksi perustettiin SLEY-Media Oy kesäkuussa 2009. Yhtiö on kokonaan Suomen Luterilainen Evankeliumiyhdistys ry:n omistuksessa ja sen liikevaihto on vuodesta 2013 laskenut kristillisen kirjallisuuden kysynnän vähentyessä.
Järjestön virallinen lehti on viikoittain ilmestyvä Sanansaattaja. Muita lehtiä ovat nuorille tarkoitettu lehti Nuotta ja lastenlehti Vinkki. Nuotta on Suomen vanhin kristillinen nuorisojulkaisu, ja SLEY julkaisee sitä yhdessä Suomen Evankelisluterilaisen Kansanlähetyksen ja OPKOn kanssa.
Kausijulkaisuja ovat Kevätkukkia, Talvikukkia ja Joululyhde. Verkossa julkaistaan Gladiolus-lehteä, joka on SLEY:n teologinen lehti.
Karkun evankelinen opisto puolestaan on SLEY:n omistama kansanopisto. Opistossa toimii peruskoululinja, lukiolinja, raamattukoulutusta, eräopaskoulutus ja useita lyhytkursseja.
SLEY käyttää evankelisen liikkeen laulukirjaa Siionin kannelta.

Tunnus

Järjestön tunnuksena olleesta Lutherin sinetistä luovuttiin liikkeen graafisen ilmeen uudistuksen yhteydessä marraskuussa 2009.

Naispappeus

SLEY:n johdosta suurin osa on perinteisesti suhtautunut torjuvasti naispappeuteen. Koska suuri osa evankelisista maallikoista kuitenkin on virkakysymyksissä niin sanotusti kirkollisella kannalla eli hyväksyy naispappeuden, on evankelisessa liikkeessä sisäisiä ristiriitoja virkakysymyksen suhteen. Huhtikuussa 2007 SLEY:n kustannusliikkeen Arkin toimitusjohtaja erotettiin ja hallituksen puheenjohtaja sekä jäsen erosivat naispappeuskannan vaikutuksesta kustannusyhtiön toimintaan aiheutuneista syistä. Vuosikokouksessaan 2007 SLEY kuitenkin päätti pitäytyä hallituksen esityksen mukaisesti joulukuussa 1987 Helsingissä pidetyn jäsenkokouksen määrittelemässä linjassa olla kutsumatta naispappeja puhujiksi liikkeen tilaisuuksiin eikä toimittamaan jumalanpalveluksia.
Muun muassa naispappeuskysymyksen vuoksi osa SLEY:n jäsenistä erosi liikkeestä ja perusti Evankelisen lähetysyhdistyksen (ELY) keväällä 2008.
Yhdistyksen palveluksessa ollut pappi Ari Norro tuomittiin sakkoihin naispapin syrjimisestä. Lopulta korkeimmassa oikeudessa (KKO) syrjintäjutun voittanut pastori Petra Pohjanraito haastoi Norron oikeuteen, kun Hyvinkään seurakunnassa vuonna 2007 saarnamatkalla ollut Norro jumalanpalveluksen järjestämisen yhteydessä ei suostunut toimimaan jumalanpalvelusyhteistyössä naispastorin kanssa. Myös riitatapauksen paikkakunnan Hyvinkään SLEY:n paikallisosaston puheenjohtaja Pirkko Ojala sai sakkoja syrjinnästä.