google/wiki40b huggingface dataset:
Holger Drachmann

Skagen

Drachmann kävi ensimmäisen kerran Skagenissa vuonna 1872 norjalaisen taidemaalarin Frits Thaulowin kanssa, ja siitä lähtien se oli hänen suosikkipaikkojaan kuolemaansa saakka. Drachmannista tuli Skagenin maalarit nimisen taiteilijaryhmän jäsen. Vuonna 1903 hän muutti kolmannen vaimonsa Soffin kanssa Skagenissa olevaan Villa Paxiin. Viimeisinä elinvuosinaan hän alkoi taas maalata Skagenin merimaisemia. Drachmann kuoli vuonna 1908 Hornbækissa, mutta hänet haudattiin Skageniin. Vuonna 1911 Villa Pax muutettiin museoksi.

Ura kirjailijana

Drachmann hyväksyttiin vuonna 1865 opiskelijaksi Tanskan kuninkaalliseen taideakatemiaan, jossa hän opiskeli merimaalausta. Samanaikaisesti hän alkoi kirjoittaa runoja, ja vuonna 1872 hän teki läpimurtonsa kirjailijana. Silloin ilmestyi hänen ensimmäinen kirja Med kul og kridt. Samana vuonna julkaistiin myös hänen runokirjansa Digte. Skagenissa ollessaan hän kirjoitti novellin sankaruudesta. Tähän hänet innoitti paikallinen kalastaja Lars Kruse, joka oli pelastanut monta merimiestä hukkumiselta.
Myyräjärvi (Jämsä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,6 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Arvajanjoen valuma-alueella (14.26), jonka Isojärven valuma-alueeseen (14.263) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 159,4 metriä mpy.
Don Antonio de Ulloa (1887)

Palvelus

Pian valmistumisensa jälkeen alus siirrettiin vuonna 1890 Karoliineille torjumaan Saksan keisarikunnan siirtomaapolitiikan aiheuttamaa uhkaa. Myöhemmin samana vuonna alus siirrettiin Filippiineille, jossa se korvasi taifuunissa tuhoutuneen sisaraluksensa Gravinan.
Alus otti osaa Filippiinien kansannousun tukahduttamiseen vuosina 1896-1897. Alus muun muassa kuljetti maihinnousujoukon Zamboangaan vuonna 1897. Aluksen propulsiojärjestelmä oli keväällä 1898 huollon tarpeessa eikä se voinut osallistua sotatoimiin. Alus makasi ankkurissa Cavitessa ja sen rannikon puoleiset tykit oli siirretty rannikkolinnakkeisiin. Aluksen miehistöön kuului ainoastaan puolet, mikä riitti merenpuoleisten tykkien käyttöön.
Espanjan ja Yhdysvaltain sodan alkaessa huhtikuussa 1898 alus oli edelleen samassa tilassa. Kommodori George Deweyn johtama Yhdysvaltain laivaston Aasianlaivue hyökkäsi 1. toukokuuta, mistä seurasi Manilanlahden taistelu. Alukseen osui joitakin kranaatteja, joista pahin oli kannelle osunut raskas kranaatti. Osuman seurauksena sai surmansa yhdeksän miestä ja haavoittui kymmenen. Aluksella ei ollut ketään laskemassa taistelulippua ja Deweyn laivasto-osasto tulitti alusta upottaen sen. Aluksen hylystä löytyi neljä kahdeksan tuuman, kolme kuuden tuuman, yksi viiden tuuman ja 25 kappaletta 47 ja 37 millimetrin osumaa.
Taistelun jälkeen USS Petrelin lähettämä valtausosasto sytytti hylyn tuleen. Sotatoimien päätyttyä Yhdysvaltain laivasto tutki hylyn todeten sen korjauskelvottomaksi. Hylky romutettiin.
Haapavalmuska

Ulkonäkö

Lakki on sileäreunainen ja vaaleanruskea. Vaaleat heltat ovat kolotyvisiä. Jalka on tyveltään punaruskea.

Elinympäristö

Haapavalmuskaa tavataan haavikoissa.
Taarapita

Taarapita eli Tarapita, Tooru tai Taara oli virolaisten ja liiviläisten palvoma jumaluus. Toorun palvominen loppui Baltian ristiretkien jälkeen, jolloin virolaiset käännytettiin kristinuskoon. Ristiretkien jälkeisessä rahvaanuskossa Tooru ei enää esiinny, vaikkakin Taara-sana vaikuttaa säilyneen osana tiettyjä paikannimiä. Tooruun uskottiin Länsi-Virossa ja Saarenmaalla.

Jumaluus

Aiemmin on esitetty, että nimitys Tooru olisi lainattu skandinaavien Thórr-jumalan nimityksestä. Samoin on ehdotettu, että Henrikin Liivinmaan kronikassa mainittu nimitys Tharapitha olisi muodostunut huudahduksesta ”Taara, avita!” eli ”Taara, auta!”. Kielitieteellisestä näkokulmasta vaikuttaa kuitenkin uskottavimmalta, että Taara-sana palautuu vanhaan uralilaiseen sanaan, jonka merkitys on ”korkea”. Täten Taara-nimityksen sukulaissanoja olisivat saamen Tiermes ja hantin Torem. Nimityksen Taarapita loppuosa saattaa olla samaa kantaa kuin suomen sana pitkä; pita-sanan merkitys olisi tällöin ”suuri”.
Henrikin Liivinmaan kronikassa Taarapita-nimitys mainitaan viisi kertaa. Ensimmäisellä kerralla kerrotaan, että Taarapitalla oli palvontapaikka Virumaalla Ebaveren mäellä. Toisen kerran Taarapita mainitaan Muhun valloittamisen yhteydessä vuonna 1227. Tällöin Henrik kertoo, kuinka Taarapita on ajettu pois kansan kastamisen kautta.

Paikannimet

Rahvaanperinteen mukaan Raplamaalla sijaitsevan Palukylan Hiidenmäen yksi nimi on ollut Taaralepa mägi. Palukylan mäki on rahvaanuskon kulttipaikka, ja Taaralepp-sana viittaa mäellä kasvaneisiin yhteen tai useampaan leppäpuuhun, joita on todennäköisesti pidetty pyhinä. Taara-sana tavataan paikannimen osana myös muualta Virosta. Myös Janakkalassa Kanta-Hämeessä sijaitsee Tarinmaa-niminen kylä, jonka yhteydessä Laurinmäellä olevan Laurinlähteen uskotaan olleen esikristillisellä ajalla Taara-jumalan uhrilehto.
Tšernyševskin piiri

Tšernyševskin piiri (ven. Чернышевский район, Tšernyševski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Taka-Baikalian aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 13 200 neliökilometriä. Asukkaita on 36 100 henkeä (vuonna 2009).
Tšernyševskin piiri sijaitsee Taka-Baikalian keskiosassa. Koillisessa se rajoittuu Mogotšan, kaakossa Sretenskin, lounaassa Nertšinskin ja luoteessa Tungokotšenin piireihin.
Piiriin kuuluvat Aksjonovo-Zilovskojen, Bukatšatšan, Tšernyševskin ja Žirekenin kaupunkimaiset taajamat sekä 15 maalaiskuntaa: Aleur, Baigul, Bušulei, Gaur, Ikšitsa, Kadaja, Komsomolskoje, Kurlytš, Milgidun, Novoiljinsk, Novyi Olov, Staryi Olov, Ukurei, Urjum ja Utan. Hallinnollinen keskus on Tšernyševsk. Asutuskeskuksia on yhteensä 36.
Seudun kanta-asukkaita ovat evenkit. Nykyään valtaosa asukkaista on venäläisiä.
Piirin kautta kulkee Trans-Siperian rautatie, josta Tšernyševskin asemalla haarautuu sivurata Bukatšatšaan. Piirikeskuksesta on rautateitse matkaa aluepiirin pääkaupunkiin Tšitaan 389 kilometriä. Rakenteilla on Tšitan ja Habarovskin välinen M58-valtatie.
Talous perustuu kaivosteollisuuteen, puunhankintaan, rautatieliikenteeseen ja elintarviketeollisuuteen. Lampaanhoitoon erikoistunut maatalous tuottaa viljaa, perunaa, vihanneksia, maitoa, lihaa, munia ja villaa.
Paikallislehtenä ilmestyy Naše vremja (”Meidän aikamme”). Nähtävyyksiin kuuluu Vapahtajan kirkko ja 1800-luvun puolivälin asuintalo Kurlytšin kylässä. Seudulla on useita arkeologisia muistomerkkejä.
FS Saint Louis (1896)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 8. helmikuuta 1919, kun se siirrettiin koululaivaksi. Alus siirrettiin edelleen majoitusalukseksi 20. kesäkuuta 1920 ja se poistettiin alusluettelosta 29. kesäkuuta 1931. Alus myytiin romutettavaksi 25. huhtikuuta 1933.
Ulrike Meinhof

Ulrike Marie Meinhof (7. lokakuuta 1934 Oldenburg, Saksa – 9. toukokuuta 1976 Stuttgart) oli saksalainen toimittaja ja sittemmin radikaali vasemmistolainen terroristi. Hän oli mukana perustamassa saksalaista Punaista armeijakuntaa (Rote Armee Fraktion, RAF), joka tuli julkisuudessa tunnetuksi nimellä Baader-Meinhof.

Elämäkerta

Ennen radikalisoitumistaan Meinhof vaikutti ydinaseiden vastaisessa liikkeessä tiedottajana (1957) ja toimi vasemmistolaisen Konkret-lehden toimittajana (1959–1969, päätoimittajana 1962–1964). Hän meni naimisiin tunnetun kommunistin Klaus Rainer Röhlin kanssa 1961 ja sai kaksoset Bettinan ja Reginen 21. syyskuuta 1962. Avioliitto päättyi eroon 1968.
Meinhof alkoi liikkua yhä radikaalimmissa piireissä Berliinissä. Vuonna 1970 hän siirtyi maan alle auttaessaan Andreas Baaderia pakenemaan vankeudesta ja otti osaa pankkiryöstöihin ja pommi-iskuihin, joiden kohteina toimivat lähinnä poliisiasemat ja Yhdysvaltain armeijan tukikohdat. Saksan konservatiivilehdistö nimesi ryhmän nopeasti Baader-Meinhofiksi, vaikka Meinhof ei todellisuudessa ollut ryhmän toiminnallinen johtohahmo, vaan keskeinen henkilö Baaderin ohella oli Gudrun Ensslin. Meinhofia voidaan kuitenkin yhdessä Horst Mahlerin kanssa pitää RAF:n ideologisina johtohahmoina. Meinhof kirjoitti monia ryhmän julistuksista. Näissä ryhmä hyökkäsi tavallisten ihmisten riistoa ja kapitalistisen järjestelmän imperialismia vastaan. Horst Mahler ja Ulrike Meinhof ottivat vallankumoukselliseen teoriaansa vaikutteita muun muassa Leniniltä, Maolta, Carlos Marighellalta sekä Jean-Paul Sartrelta ja Frantz Fanonilta.
1972 Meinhof jäi kiinni Langenhagenissa ja hänet tuomittiin kahdeksaksi vuodeksi vankeuteen. Meinhof oli muun ryhmän ohella syytettynä neljästä murhasta, 30 murhayrityksestä ja rikollisen ryhmittymän perustamisesta.
9. toukokuuta 1976 viranomaiset ilmoittivat Ulrike Meinhofin itsemurhasta. Meinhof löydettiin sellistään hirttäytyneenä. Virallisten tiedotteiden sisältämien lukuisten ristiriitaisuuksien takia asiaa tutkimaan perustettiin kansainvälinen tutkintalautakunta, joka päätyi kyseenalaistamaan, oliko kyseessä itsemurha: ”Tutkimustulosten perusteella on epäiltävissä, että Ulrike Meinhof oli jo kuollut, kun hänet ripustettiin roikkumaan, ja on huolestuttavia viitteitä, joiden mukaan joku ulkopuolinen on sekaantunut kuolemaan.”

Populaarikulttuurissa

Ruotsalainen kirjailija Steve Sem-Sandberg on kirjoittanut Ulrike Meinhofin elämästä romaanin Theres - Romaani Ulrike Meinhofin elämästä. Suomalainen historioitsija Katriina Lehto on kirjoittanut Meinhofista elämäkerran 'Lähemmäs totuutta - ei todellisuutta' ja tehnyt hänestä väitöskirjansa. Ohjaaja Uli Edel on ohjannut Punaista armeijakuntaa käsittelevän vuonna 2008 valmistuneen elokuvan Baader Meinhof Komplex.
SMS Lützow

Palvelus

Aluksen ensimmäinen varsinainen sodan ajan tehtävä oli Yarmouthin ja Lowestoftin rannikkokaupunkien tulittaminen 24.-25. huhtikuuta 1916. Se osallistui 31. toukokuuta Skagerrakin meritaisteluun, jossa siihen osui kahdeksan HMS Invinciblen ampumaa raskasta kranaattia. Osumista pääosa tuli keulaan aiheuttaen vuodon, joka lopulta aiheutti aluksen upottamisen. Lützowin ampumat kranaatit räjäyttivät Invinciblen ammusvaraston tuhoten aluksen miehistöineen.
Torpedoveneet SMS G37, SMS G38, SMS G40 ja SMS V45 pelastivat aluksen eloonjääneet, minkä jälkeen G38 laukaisi alukseen kaksi torpedoa. Kaksi minuuttia myöhemmin alus oli uponnut. Taistelussa alus oli ampunut kaikkiaan 380 laukausta pääaseillaan ja noin 400 laukausta apuaseillaan sekä kaksi torpedoa. Alukseen oli osunut 24 kranaattia, jotka olivat surmanneet 115 miestä ja haavoittaneet viittäkymmentä.
Eos (1854–1866)

Eos oli Turussa vuosina 1854–1866 ilmestynyt ruotsinkielinen lastenlehti.
Litografi Julius Schorningin julkaisema ja Titus Reuterin toimittama Eos oli Suomen ensimmäinen lastenlehti. Vuosina 1857–1859 sitä toimitti Johan Mauritz von Essen ja vuosina 1860–1861 Essen yhdessä Reuterin kanssa. Sen jälkeen toimituksesta vastasi Karl Robert Malmström, jota lokakuussa 1864 seurasi Axel Gabriel Ingelius.
Aamunkoiton jumalattarelta nimensä saanut Eos oli aikanaan Pohjoismaiden huomattavin lastenlehti, joka antoi alkusysäyksen myös Carl Anton Wetterberghin toimittamalle Linnealle. Sen tärkein avustaja oli Zachris Topelius, jonka mukaan lastenlehteä oli tehtävä lasten ehdoilla. Kristillis-siveellisistä lähtökohdistaan huolimatta Eos oli olemukseltaan lennokas ja uudenaikainen. Se sisälsi satuja, tarinoita luonnosta ja eläimistä, arvoituksia ja tehtäviä. Lehden tavaramerkkinä toimivat Topeliuksen Walterin tarinat.
Aikansa muihin lehtiin verrattuna Eos oli poikkeuksellisen runsaasti ja taidokkaasti kuvitettu. Vuodesta 1857 lähtien sen litografina toimi saksalainen C. Grosskopf, joka julkaisi lehdessä Suomen ensimmäiset sarjakuvat. Eos käytti myös ensimmäisenä lehtenä Suomessa värilitografioita. Toisinaan sen mukana julkaistiin isokokoisia plansseja. Kotimaisista taiteilijoista Eosta avusti Kalevala-kuvituksestaan tunnettu R. W. Ekman. Grosskopfin jätettyä Turun lehden kuvitus väheni ja yksinkertaistui, mitä yritettiin korvata lisääntyneellä värien käytöllä.
Lähinnä säätyläis- ja virkamiesperheisiin levinnyt Eos sai ensimmäisenä ilmestymisvuotenaan lähes 700 tilaajaa. 1860-luvun alussa sen levikki nousi yli 900 kappaleen. Sen jälkeen alkoi jyrkkä alamäki, johon vaikuttivat ruotsalaisen Linnean kilpailu, Topeliuksen avustusten väheneminen sekä erilaiset taloudelliset vastoinkäymiset. Kahdesti kuukaudessa ilmestyneen Eoksen jatkajaksi perustettiin vuonna 1867 Theodor Sederholmin julkaisema ja Topeliuksen avustama Trollsländan.
Ocean Heaven

Ocean Heaven on vuonna 2010 ensi-iltansa saanut kiinalais-hongkongilainen draamaelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Jet Li, Wen Zhang, Kwai Lun-mei, Zhu Yuanyuan, Dong Yong, Gao Yuanyuan, Yan Minqiu ja Chen Rui. Elokuvan on ohjannut Xue Xiaolu. Elokuvassa vakavasti sairas isä (Jet Li) yrittää katsoa autistisen poikansa (Wen Zhang) perään opettamalla häntä selviytymään elämästä samalla kun hän etsii hänelle uutta asuntoa. Elokuva voitti kolme Shanghai Media Awardia parhaasta elokuvasta, parhaasta näyttelijästä ja parhaasta uudesta ohjaajasta.
Kaarina Helakisa

Elämä ja ura

Helakisa syntyi Helsingissä pankinjohtajaisän ja hammaslääkäriäidin tyttäreksi. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa ja Rostockin yliopistossa ja valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1969. Samana vuonna hän työskenteli Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kirjastossa. Ennen jättäytymistään täystoimiseksi kirjailijaksi ja suomentajaksi Helakisa työskenteli kolme vuotta toimittajana Apu-lehdessä. Ensimmäisen teoksensa Kaarina Helakisan satukirjan hän julkaisi abiturienttivuonnaan 1964 vain 18-vuotiaana. Uransa aikana hän kirjoitti kymmeniä kirjoja, runoja, näytelmiä, kuunnelmia ja tv-elokuvia. Lisäksi hän suomensi runsaasti lastenkirjallisuutta, muun muassa Hanhiemon loruja, Narnia-sarjan kirjoja, Astrid Lindgrenin Veljeni Leijonamielen sekä Tove Janssonin Muumi-kirjan Muumilaakson marraskuu. Kaarina Helakisa oli naimisissa Reijo Käkelän kanssa.
Kaarina Helakisa oli suomalaisen lastenkirjallisuuden moniottelija. Lastenkirjojen lisäksi hän kirjoitti myös niin sanottuja aikuisten satuja kuten Lasilinna, Olena ja Vassukka ja Annan seitsemän elämää, jotka sopivat sekä lasten että vanhempien luettavaksi. Hän teki merkittävän työn paitsi suomentajana myös lastenrunouden toimittajana. Suomen lasten runotar ja Pikku Pegasos ovat hänen koostamiaan suomalaisen lastenrunouden aarreaittoja. Posetiivissa on monta hänen lauluinakin elävää tuttua runoaan. Helakisaa pidetään suomalaisen sadunkerronnan uudistajana. Huumori, fantasia, yllätykset ja etenkin kielellinen leikittely ovat ominaisia hänen teoksilleen.
Helen Boatwright

Helen Boatwright (o.s. Strassburger; 17. marraskuuta 1916 Sheboygan, Wisconsin, Yhdysvallat – 1. joulukuuta 2010 Jamesville, New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen taidemusiikin laulaja, äänialaltaan sopraano.

Ura

Boatwright aloitti opiskelun Anna Shram Irvingin johdolla ja opiskeli myöhemmin laulamista professori Marion Simsin johdolla Oberlin-musiikkikonservatoriossa Ohiossa. Hän sai musiikissa kandidaatin arvonsa vuonna 1939 ja maisterin arvonsa 1943. 
Boatwrightista tuli ammattimainen oratoriolaulaja, mutta hän esiintyi myös oopperassa, tulkitsi 1900-luvun lauluohjelmistoa ja omisti aikaansa varhaiselle musiikille. Hänen uransa sopraanona kesti viisi vuosikymmentä. Hän lauloi muiden muassa Paul Hindemithin Collegium Musicumin, Alfred Mannin Cantata Singersin ja Johannes Somaryn Amor Artis Choralen kanssa. Hän teki useita levytyksiä; näiden joukossa ovat Charles Ivesin laulujen tulkintoja sisältävät julkaisut, joissa pianistina säestää John Kirkpatrick.
Boatwright opetti New Havenissa vuosina 1945–64, ja myöhemmin hän työskenteli muun muassa Syracusen yliopistossa ja Peabody-musiikkikonservatoriossa. Hän teki New Yorkin -debyyttinsä New Yorkin kaupungintalossa vuonna 1967.

Yksityiselämä

Boatwrightin puoliso oli viulisti, kapellimestari, säveltäjä Howard Boatwright, jonka kanssa hän usein esiintyikin. Pariskunta avioitui 25. kesäkuuta 1943, ja aviomies kuoli vuonna 1999. Pariskunnalle syntyivät lapset Howard Leake, Alice Karth ja David Alexander Boatwright.
Joseph L. Hogg

Joseph Lewis Hogg (13. syyskuuta 1806 – 16. toukokuuta 1862) oli poliitikko Teksasista. Hänen oikansa oli Teksasin kuvernööri Jim Hogg.
Hogg syntyi Morgan County, Georgiassa ja muutti perheensä mukana Alabamaan vuonna 1818. Hän opiskeli lakia. Vuonna 1839 hän muutti Texasiin, minne perusti lakifirman. Hänet valittiin Texasin kongressiin, missä palveli vuosina 1843–1844. Hän puolusti Yhdysvaltain laajenemista, ja hänet valittiin Texasin senaattiin vuonna 1846. Meksikon ja Yhdysvaltain sodan sytyttyä hän erosi tästä tehtävästä ja värväytyi in the Texas Mounted Volunteersiin joka oli mukana Monterreyn taistelussa. Hänet valittiin Texasin valtiokonventtiin vuonna 1860, ja hän äänesti unionista eroamisen puolesta.
Hoggin erottua tehtävästä hänestä tuli kapteeni kolmannessa Texasin ratsuväessä. Texasin kuvernööri Edvard Clark nimitti hänet everstiksi.
MHM

Ominaisuuksia

Pelissä jokaisella pelaajalla on oma jääkiekkojoukkueensa, jota hänen on tarkoitus johdattaa kohti mainetta ja kunniaa. Yhdellä tietokoneella peliä voi pelata samanaikaisesti neljä pelaajaa. MHM 99:stä lähtien pelaajat ovat todellisia ja ketjukoostumuksia on voinut säätää. Joka pelaajalla on taitotaso, kansallisuus, ikä, palkka, taidot yli- ja alivoimapelissä sekä jokin erikoisominaisuus kuten joukkueen poliisina toimiminen. Alusta asti pelissä on voinut tehdä toisille joukkueille jäyniä vaikkapa mukiloimalla vastustajan pelaajia. Versiossa 2000 pelissä on kolme sarjatasoa ja yhteensä neljä eri liigaa. Pelisarja on tunnettu myös sen huumorista, jota tulee jatkuvasti vastaan. Esimerkiksi useasta julkisuuden henkilöstä on pelissä hieman liioiteltu kopio. Virallisesti pelin viittaukset julkisuuden henkilöihin ovat kuitenkin tahattomia.

MHM Online

17. huhtikuuta 2006 pelin kehittäjä Mikko Forsström kertoi kehittävänsä uutta MHM Onlinea. MHM Onlinea voi pelata yksin- tai moninpelinä selaimessa. Peli toteutetaan PHP:llä. Försström pyrki alun perin saamaan MHM Onlinen valmiiksi vuonna 2009 tai viimeistään 25. helmikuuta 2010, jolloin MHM 2000:n julkaisupäivästä on kulunut kymmenen vuotta. Näin ei kuitenkaan käynyt, ja seuraava takaraja oli ennen Duke Nukem Forever -pelin ilmestymistä, mutta peli ei valmistunut siihenkään mennessä.
Valeri Ljukin

Valeri Viktorovitš Ljukin (ven. Валерий Викторович Люкин, s. 17. marraskuuta 1966 Aqtöbe, Kazahstanin SNT, Neuvostoliitto) on Neuvostoliittoa edustanut entinen telinevoimistelija ja olympiavoittaja. Hän asuu nykyisin Yhdysvalloissa, jossa hän toimii voimisteluvalmentajana.
Ljukin saavutti neljä mitalia Soulin 1988 olympialaisten telinevoimistelussa. Hän voitti kultaa joukkuekilpailussa ja rekillä sekä saavutti hopeaa moniottelussa ja nojapuilla. Renkailla hän sijoittui neljänneksi ja hevosella viidenneksi.
Ljukin voitti viisi Euroopan-mestaruutta Moskovassa 1987 eikä jäänyt kisoissa millään telineellä mitalitta. Hän sai kultaa moniottelussa, permannolla, nojapuilla, hevosella ja rekillä, hopeaa renkailla sekä pronssia hypyssä. Hän voitti maailmanmestaruuden joukkuekilpailussa Rotterdamissa 1987 ja Indianapolisissa 1991. Lisäksi hän saavutti moniottelussa MM-pronssia vuonna 1991.
Valeri Ljukinin vaimo Anna Kotšneva voitti maailmanmestaruuden rytmisessä voimistelussa. Heidän tyttärensä Nastia Liukin voitti olympiakultaa telinevoimistelussa Yhdysvaltoja edustaen.
Markku Mannerkoski

Markku Bernd Veikko Mannerkoski (s. 18. lokakuuta 1936 Hämeenlinna) toimi Oulun yliopiston metalliopin professorina, rehtorina ja VTT:n pääjohtajana.

Henkilöhistoria

Mannerkosken vanhemmat olivat maanviljelysneuvos Veikko Mannerkoski ja Vieno Anttila. Hän valmistui diplomi-insinööriksi teknillisen korkeakoulun vuoritekniikan osaston metallurgian opintosuunnalta vuonna 1959 ja väitteli Teknillisestä korkeakoulusta tohtoriksi vuonna 1964.

Ura

Mannerkoski toimi ensin tutkijana teollisuudessa, mutta siirtyi vuonna 1963 Oulun yliopistoon hoitamaan metalliopin professuuria, johon hänet valittiin vakinaisesti 1965. Mannerkoskesta tuli seuraavana vuonna perustetun korkeakouluneuvoston jäsen ja neuvoston teknillisten tieteiden jaoston puheenjohtaja vuonna 1967. Oulun yliopiston teknillisen tiedekunnan varadekaaniksi hänet valittiin 1966. Vuonna 1968 hänet valittiin 31-vuotiaana Oulun yliopiston neljänneksi rehtoriksi. Mannerkoskea nuorempi yliopiston rehtori Suomessa oli aiemmin ollut 1700-luvun alkupuolella. Hänet valittiin vielä kuusi eri kertaa rehtoriksi, ennen siirtymistään VTT:lle vuonna 1987.
Oulun yliopiston kasvuvaihe osui Mannerkosken aikaan, ts. hän oli yksi siihen paljon vaikuttaneista henkilöistä. Johtamansa yliopiston kasvun ja kehittymisen myötä hän toimi aktiivisesti suomalaisessa ja eurooppalaisessa tiede- ja korkeakoulupolitiikassa, mm. kahdeksan vuotta Suomen korkeakoulujen rehtorien neuvoston puheenjohtajana 1975–1983 ja Euroopan rehtorien neuvoston pysyvän komitean jäsenenä  1971–1977.  Mannerkoski vaikutti myös parikymmentä vuotta Suomen Kulttuurirahastossa ja usean eri yrityksen hallituksessa.
VTT:n pääjohtajaksi vuonna 1987 tultuaan hän osallistui monin eri tavoin tutkimuslaitoksen ja elinkeinoelämän yhteistyöhön, samoin kuin eurooppalaisten tilaustutkimuslaitosten yhteiseen toimintaan. VTT uudisti Mannerkosken johdolla konsernirakenteensa  edellisen pääjohtajan Pekka Jauhon ajalta. Usean kymmenen eri tutkimuslaboratorion muodostama osastorakenne muutettiin alle kymmenen suuren tutkimusyksikön organisaatioksi vuoden 1994 alusta. Tällä organisaatiorakenteella VTT toimi aina vuoteen 2006 saakka. 
Mannerkoski jäi eläkkeelle vuonna 1999 ja hänen seuraajakseen valittiin Erkki K.M. Leppävuori.
Missy Giove

Melissa "Missy" Giove (s. 1972) on entinen maastopyöräilyn alamäkiajaja. Hän saavutti maailmanmestaruuden 1994, kaksi maailmancupin voittoa ja kolme Yhdysvaltain NORBA-mestaruutta.
Hänen lempinimensä ajajana oli The Missile ("ohjus").
Urheilulehti arvioi hänet 2009 kaikkien aikojen kymmenenneksi parhaaksi homo- tai biseksuaaliseksi urheilijaksi.
Christopher Guest

Christopher Haden-Guest, Haden-Guestin 5. paroni (s. 5. helmikuuta 1948 New York) on yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja, jolla on peritty brittiläinen päärinarvo. Hänen tunnettuja töitään ovat Hei me rokataan! (This Is Spinal Tap, 1984), Ensimmäinen leffa (1989), Waiting for Guffman (1996), Hei me folkataan (A Mighty Wind, 2003) ja Mrs Henderson esittää (2005). Hänet on palkittu Emmylla ja Grammylla.