Islamilainen maailma

Islamilainen maailma tarkoittaa aluetta, joka ulottuu nykyään Pohjois-Afrikasta Kaakkois-Aasiaan sekä kulttuurisena että geopoliittisena kokonaisuutena.
Kulttuurisessa mielessä käsite tarkoittaa islamilaista sivilisaatiota, jonka perusta on uskonnossa. Islaminuskoisia on noin 1,4–1,6 miljardia eli noin 20–23 % vuoden 2011 arvion mukaisesta maailman asukasluvusta (6,9 miljardia). Muslimeista noin 62 % on Aasian ja Tyynenmeren alueelta, 20 % Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikasta, 15 % Saharan eteläpuolisesta Afrikasta ja noin 2 % Euroopasta ja Amerikoista.
Maantieteellisessä ja poliittisessa mielessä islamilainen maailma viittaa muslimienemmistöisiin maihin. Tässä merkityksessä termi vastaa islamilaista käsitettä Dar al-Salam eli Rauhan talo.
Islamissa yhdistyivät juutalaisuuden ja kristinuskon eräät vahvuudet. Niitä olivat molempien luja sitoutuminen omaan sisäryhmään, juutalaisuudelle ominaiset yhteiset käyttäytymissäännöt ja kristityille tyypillinen ulospäin suuntautuva lähetystehtävä. Islamissa lähetystehtävä muuttui Pyhäksi sodaksi, missä pyrittiin muiden alueiden ulkoiseen alistamiseen Jumalan lain alaisuuteen.  
Islamilainen maailma muodostaa kaikkia muslimeita yhdistävän umman. Se ei kuitenkaan koskaan ole ollut yhtenäinen, vaan jakautuu monenlaisiin suuntauksiin ja koulukuntiin, joiden välit ajoittain kärjistyvät väkivaltaisuuksiin asti. Mikään islamilainen maa ei nykyisin ole kyennyt asettumaan islamilaisen maailman johtoon ja palauttamaan ideaa kaikkia muslimeita yhdistävästä kalifaatista. Sekä panislamilaisuus että nationalismi ovat pikemminkin jakaneet kuin yhdistäneet sitä.

Kulttuuri

Islamilaisen kulttuurin kulta-aika, johon viitataan myös islamilaisena renessanssina, ajoitetaan usein abbasidien valtakauteen 750-1200-luvuille jKr, mutta jotkut ovat ulottaneet ajanjakson 1400- ja 1500-luvuille saakka. Islamilaisen sivilisaation ehkä merkittävin saavutus oli antiikin kirjallisuuden kääntäminen arabiaksi 800-luvulta alkaen ja siihen liittynyt tieteellinen luonnontieteellinen tutkimus, joka vei islamilaisen kulttuurin satojen vuosien ajaksi tieteellisen kehityksen kärkeen. Tuloksena ei kuitenkaan ollut sellaista tieteellis-teknistä läpimurtoa, joka Euroopassa koettiin 1600-luvulta alkaen. Etulyöntiasemasta huolimatta islamilainen maailma ajautui sekä kulttuuriseen että taloudelliseen taantumaan.

Taiteet

Islamilainen taide muodostuu tavallisimmin toistuvista geometrisista kukka- tai kasvisommitteluista, jotka tunnetaan termillä arabeski. Nämä eivät kuvaa mitään, sillä islam kieltää eläviä olentoja esittävät kuvat.   Varsinkaan Jumalasta tai Muhammedista ei saa esittää kuvaa, koska se saattaisi johtaa kuvainpalvontaan. Kiellosta huolimatta joissakin muslimiyhteiskunnissa, etenkin Persiassa ja Osmanien valtakunnassa, maalattiin ihmisiä ja eläimiä sekä kuvitettiin Koraanin tarinoita ja islamilaista perimätietoa. Muhammediakin kuvatiin, mutta siten, että hänen kasvonsa peitettiin hunnulla. Sen sijaan Jumalan ylimaailmallista, jakamatonta ja ääretöntä luonnetta kuvataan koristekuvioiden avulla.   
Islamilainen kalligrafia on läsnä kaikkialla islamilaisessa taiteessa. Koraanin jakeita kirjoitetaan koristellusti yleensä kufi- tai naskh-kirjoituksella.  
800- ja 1700-lukujen välillä islamilaisessa taiteessa käytettiin paljon lasitettua keramiikkaa.

Kirjallisuus

Islamilainen kulttuuri ei nykyään ole tuottanut juurikaan kirjailijoita, jotka olisivat herättäneet kansainvälistä huomiota. Kirjallisuudessa Nobelin on saanut vain kaksi muslimia. Toinen palkituista, turkkilainen Orhan Pamuk, ei kuitenkaan pitänyt itseään uskovaisena, ja toinen, egyptiläinen Naguib Mahfouz, yritettiin murhata profeetan pilkkaamisesta.

Keskiajan islamilainen kirjallisuus

Tuhat ja yksi yötä on tunnettu fiktiivinen teos, joka on kokoelma kansanperinteitä. Alkuperäinen konsepti on peräisin islamia edeltäneestä persialaisesta prototyypistä, joka oli luultavasti saanut vaikutteita intialaisista elementeistä. Tekstejä ovat täydentäneet arabialaiset ja egyptiläiset vaikutteet suunnilleen 1300-luvulle saakka. Tunnettuja henkilöhahmoja ovat Aladdin, Sindbad ja Ali Baba.
Ibn Tufail (k. 1185) kirjoitti ensimmäisen arabiankielisen romaanin Hayy ibn Yaqdhan (Philosophus Autodictatus) vastauksena Ghazalin teokselle Tahāfut al-Falāsifaʰ. Ibn Tufailin teoksen latinankielinen käännös ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1671. Myöhemmin teos käännettiin myös englanniksi, saksaksi ja hollanniksi. Käännökset inspiroivat Daniel Defoeta, jonka teosta Robinson Crusoe pidetään ensimmäisenä englanninkielisenä romaanina. Ibn Tufailin teoksella oli vaikutus myös Jean-Jacques Rousseau'n teokseen Émile eli kasvatuksesta sekä Mowglin ja Tarzanin tarinaan Rudyard Kiplingin teoksessa Viidakkokirjat.
Ibn al-Nafis (k. 1288) kirjoitti romaanin Theologus Autodictatus vastauksena Ibn Tufailin romaanille. Molemmissa teoksissa päähenkilöt olivat itseoppineita villilapsia, jotka elivät eristyksissä autiolla saarella. Theologus Autodictatus on ensimmäinen esimerkki tieteisfiktioromaanista. Se käsittelee erilaisia tieteisfiktion elementtejä, kuten elämän alkuperää, tulevaisuudentutkimista, maailmanloppua ja tuomiopäivää, ylösnousemusta ja tuonpuoleista. Yliluonnollisten tai mytologisten selitysten sijaan Ibn al-Nafis yritti selittää nämä juonen elementit senaikaisella tieteellisellä tiedolla biologiasta, astronomiasta, kosmologiasta ja geologiasta. Hän tarkoituksenaan oli selittää islamin uskonnolliset opetukset tieteen ja filosofian avulla.
On väitetty, että Dante Alighierin Jumalainen näytelmä sisältää ideoita, jotka on saatu islamilaisen eskatologian arabiankielisistä teoksista, kuten 900-luvulla kirjoitetusta teoksesta Kitaab al-Miraaj (käännetty latinaksi vuoden 1264 tienoilla nimellä Liber Scale Machometi ("Muhammadin tikkaiden kirja"), joka kertoo Muhammadin noususta taivaaseen.

Filosofia

Islamilainen filosofia on islamilaisen sivilisaation piirissä tuotettua filosofista ajattelua. Merkittävien filosofien osalta on palattava keskiajalle. Kaksi tunnetuinta islamilaista filosofia ovat Còrdobassa vaikuttanut arabifilosofi ja Aristoteleen tuntija Averroës (1126-1198) sekä persialainen oppinut Ibn Sina (Avicenna) (980-1037). Avicenna kirjoitti useista aiheista, mutta etenkin filosofiasta ja lääketieteestä. Hänen teostaan Al-qanuun fi al-tibb (Lääketieteen lait) käytettiin eurooppalaisissa yliopistoissa vuosisatojen ajan. Averroësin teokset Aristoteleesta auttoivat muslimimaailmaa ja länttä oppimaan antiikin Kreikasta.

Tieteet

Islamilaisessa maailmassa tiedettä ei juuri tehdä. Viisi miljoonaa suomalaista tuottaa nykyisin tieteellisiä julkaisuja yli puolet siitä määrästä, minkä 1500 miljoonaa muslimia yhteensä. Sama epäsuhta näkyy Nobel-palkinnoissa. Vuoteen 2017 mennessä Suomi oli saanut yhtä paljon tieteen Nobeleita (3) kuin islamilainen maailma (3). Vain Nobelin rauhanpalkinnoissa muslimit voittavat Suomen selkeästi seitsemän vastaan yksi.

Islamilainen tiede keskiajalla

Historioitsija Toby E. Huff arvioi, että arabialainen luonnontieteen harjoitus oli edellä sekä Euroopassa että Kiinassa harjoitettua luonnontiedettä satojen vuosien pituisen ajanjakson 700-luvulta 1300-luvun loppuun asti. Arabiankielisen tieteen etevämmyys näkyi monilla aloilla, kuten astronomiassa, alkemiassa, matematiikassa, lääketieteessä sekä eräillä luonnontieteiden erityisaloilla, kuten optiikassa.  Ibn al-Haithamin optiikkakokeet noin vuonna 1000 olivat lajinsa ensimmäisiä. Suurin ero syntyikin juuri luonnontieteissä, joita Euroopassa ei harrastettu lainkaan ennen 1100- lukua. Matematiikan tutkimusta ei liioin harjoitettu, vaikka kvadriviumin opetussuunnitelmaan kuuluikin 500-luvulta alkaen sekä aritmetiikka että geometria. Muslimit eivät silti päässeet sellaiseen tieteellis-tekniseen läpimurtoon, joka Euroopassa alkoi 1600-luvulla. 
Muslimilääkärit kehittivät lääketiedettä, mukaan lukien anatomian ja fysiologian. Mansur ibn Muhammad ibn al-Faqih Ilysasin teos Tasrih al-badan (Kehon anatomia) 1400-luvulla sisälsi kattavat diagrammit kehon rakenteellisista, hermo- ja verenkiertojärjestelmistä. Egyptiläinen lääkäri Ibn al-Nafis ehdotti teoriaa keuhkoverenkierrosta. Abu al-Qasim al-Zahrawin teosta Kitab al-tasrif, lääketieteen sanakirjaa, käytettiin eurooppalaisissa lääketieteellisissä kouluissa vuosisatojen ajan.
Astronomiassa Muhammad ibn Jābir al-Harrānī al-Battānī paransi maapallon pyörimisakselin kiertymisen mittauksen tarkkuutta. Al-Battani korjasi geosentristä maailmankuvaa, Averroes, Nasir al-Diin al-Tusi, Mu'ayyeduddin Urdi ja Ibn al-Shatir olivat mukana Kopernikuksen heliosentrinen maailmankuvassa. Monet muut muslimiastronomit, kuten Abu Rayhan Biruni, Sijzi, Qotb al-Diin Shirazi ja Najm al-Dīn al-Qazwīnī al-Kātibī, keskustelivat heliosentrisistä teorioista. Astrolabi oli alun perin kreikkalaisten kehittämä, mutta muslimiastronomit ja -insinöörit kehittivät sitä ja välittivät sen tuloa Eurooppaan.
Muslimikemisteillä ja -alkemisteillä oli tärkeä rooli nykyajan kemian kannalta. Oppineet kuten Will Durant ja Alexander von Humboldt pitävät muslimikemistejä kemian perustajina. Etenkin Jābir ibn Hayyānia pidetään "kemian isänä". Arabikemistien teokset antoivat vaikutteita Roger Baconille ja Isaac Newtonille. Muslimit kehittivät lukemattomia kemiallisten prosessien (etenkin alkemiassa) ja tislauksen tekniikkoja (kuten alkoholin tuottaminen).

Teknologia

Islamilainen maailma ei ole keskiajan jälkeen tuottanut merkittäviä teknologisia innovaatioita. Keskiajalla tilanne oli toinen. Muslimimaailma oppi paperinteon ja tiedon ruudista Kiinasta ja välitti nämä innovaatiot Eurooppaan.  Muslimit kehittivät kastelujärjestelmää ja maanviljelyä käyttämällä uusia tekniikoita, kuten tuulimyllyjä. Manteleita ja sitrushedelmiä tuotiin Eurooppaan Al-Andalusin kautta ja eurooppalaiset oppivat sokeriviljelyn hiljalleen. Muslimi-insinöörit keksivät uusia käyttötarkoituksia vesi-, vuorovesi-, tuuli- ja höyryvoimalle sekä fossiilisille polttoaineille kuten maaöljylle.

Uskonto ja valtio

Islamiin kuuluu ajatus, että koko yhteiskuntaa on ohjattava ainoastaan Jumalan ikuisen lain, šarian, mukaisesti. Jumalan lakia tulkitsevat uskonnolliset tuomarit qadit. Heidän antamansa tuomion voi panna täytäntöön kuka tahansa. Todellisuudessa myös islamilaisissa maissa on käytössä myös maallinen lainsäädäntö, ja šariaa sovelletaan valikoivasti.