google/wiki40b huggingface dataset:
Koivuhangokas

Koko ja ulkonäkö

Koivuhangokas muistuttaa pajuhangokasta (Furcula furcula) sekä haapahangokasta (Furcula bifida), mutta on väritykseltään näitä valkoisempi ja kuvioinniltaan kontrastisempi. Siipien pohjaväri on puhtaan valkoinen. Etusiiven keskellä on leveä, tummanharmaa vyö, joka kapenee keskiosassaan tiimalasimaisesti. Vyön ja siiven ulkoreunan välissä kulkee kolme aaltoilevaa, mustaa poikkijuovaa ja siiven kärkiosan etureunassa on kolmiomainen, tummanharmaa laikku. Takasiivissä on leveä, sameareunainen vaaleanruskea kaarivyö sekä samea keskipilkku. Sekä etu- että takasiipien ulkoreunassa siipisuonten väleissä on mustanruskeat täplät. Keskiruumis on valkoinen, selkäpuolelta laajalti tumma ja takaruumis valkoisen ja tummanharmaan poikkiraidallinen. Siipiväli 33–40 mm.
Toukka on täysikasvuisena 35–40 mm pitkä ja yleisväriltään vihreä. Toukan etupäässä sen selkäpuolella on kolmiomainen punaruskea laikku, joka päättyy selässä olevaan kyhmyyn. Takaosasta toukan selkäpuoli on laajalti punaruskea ja peräpäässä on kaksi pitkää uloketta. Pää on ruskea ja sen molemmin puolin on mustat laikut. Erotuksena paju- ja haapahangokkaan toukista selän punaruskeat alueet eivät koivuhangokkaalla yleensä kosketa toisiaan.

Levinneisyys ja lentoaika

Lajin levinneisyys kattaa Euroopan ja ulottuu idässä aina Kiinaan saakka. Suomessa koivuhangokasta tavataan etelärannikolta aina Lappiin asti, joskin Keski-Suomea pohjoisempana havainnot harvinaistuvat selvästi. Perhoset ovat lennossa yhtenä sukupolvena toukokuun loppupuolelta kesäkuun lopulle. Lennon huippu lienee juhannuksen aikoihin, mutta valoisat kesäyöt vaikeuttavat valopyyntiä ja sitä kautta yksiömäärien havainnointia.

Elinympäristö ja elintavat

Koivuhangokkaan voi tavata lähes kaikkialla koivuja kasvavilla paikoilla, erityisesti lehti- ja sekametsissä. Esiintymiseltään se on kuitenkin paikkauskollinen ja perhosia tavataan yleensä vain yksitellen. Päivisin puiden rungoilla suojavärinsä turvin lepäävät perhoset aloittavat muutaman tunnin illassa kestävän lentonsa vasta illan hämärryttyä tarpeeksi. Koiraat lentävät valolle, mutta vasta melko myöhään illalla. Naaraita valolle tulevista yksilöistä on vain noin 5 %.
Parittelu kestää koko yön ja naaras aloittaa munimisen seuraavana iltana. Naaras tuottaa yhteensä 75–120 munaa, jotka se laskee lehtien yläpinnoille, ilmeisesti lähinnä latvustoihin. Toukat elävät yksitellen ja oleskelevat usein auringonpaisteessa lehtien yläpinnoilla piilottelematta. Toukka koteloituu puun rungolle tai oksalle varsin kovapintaisen ja hyvin naamioidun kotelokopan sisään. Koteloituminen tapahtuu usein etelänpuoleiselle pinnalle. Kotelo talvehtii usein kahdesti.

Ravintokasvi

Toukka elää koivuilla (Betula) ja lepillä (Alnus).
Atte Jussila

Atte  Jussila (s. 24. kesäkuuta 1991 Tampere) on suomalainen jalkapallotuomari. Jussila opiskelee Tampereen yliopistossa. Hän on toiminut valioerotuomarina säännöllisesti kaudesta 2013 alkaen ja Veikkausliigan tuomarina kaudesta 2017 alkaen.
Jussila on toiminut myös jääkiekkotuomarina.
Viiniköynnöskasvit

Tuntomerkit

Viiniköynnöskasvit ovat usein köynnöksiä, joilla on yleensä lehtiä vastapäätä sijaitsevat kärhet ja kukinnot. Varsien nivelet ovat usein turvonneita, ja varret ovat usein korkkihuokosellisia ja hilseileviä. Uudet haarat kasvavat edellisvuoden versoihin. Lehdet ovat sormilehdykkäisiä, -liuskaisia tai yksinkertaisia ja kourasuonisia, hammaslaitaisia; korvakkeet varisevat pian. Kukinto on terminaalinen, viuhkomainen. Kukat ovat pieniä, 3-7-lukuisia, ja niissä on yhdislehtinen verhiö. Heteitä ja terälehtiä on yhtä monta ja ne sijaitsevat kohdakkain. Sikiäin on tavallisesti kahdesta emilehdestä muodostunut ja ainakin kärjestään yksilokeroinen, luotti pallomainen ja enemmän tai vähemmän vartaloton. Siemenaiheita sikiäimessä on tavallisesti neljä. Hedelmä on marja; siementen endospermi on usein kirjava ja näkyy poikkileikkauksessa T:n muotoisena.

Levinneisyys

Viiniköynnöskasvien heimo kasvaa kaikkialla tropiikissa ja osin (lämpimän)lauhkeassa vyöhykkeessä.

Luokittelu

Viiniköynnöskasvisukuja on 14 ja lajeja 850, ja ne jaetaan kahdeksi alaheimoksi.
Leeoideae-alaheimossa on vain 34-lajinen leeojen suku (Leea), johon kuuluu ruohoja, pensaita ja puita. Niiden lehdet sijaitsevat kierteisesti ja ovat kahteen kertaan lehdykkäisiä, hammaslaitaisia ja korvakkeellisia; korvakkeet sijaitsevat tuppimaisesti lehtiruodin laidassa. Kukassa on tyvestään yhdislehtinen teriö, johon heteet ovat tyvestään kasvaneet yhteen; teriötorvessa on heteiden lomassa joutohedemäisiä tai mesirauhasina toimivia liuskoja. Sikiäin koostuu kolmesta tai harvemmin neljästä yhteen kasvaneesta emilehdestä ja on joskus puoleksi kehänalainen. Leeat kasvavat enimmäkseen Etu- ja Taka-Intiassa, muutama laji Afrikassa ja Madagaskarissa.
Vitoideae-alaheimoon kuuluu enimmäkseen liaaneja, jotka kiipeilevät lehtivastaisten, kärhiksi muuntuneiden varsien avulla, mutta myös tukevarunkoisia puita ja ruohoja; joidenkin lajien juuristo on turvonnut. Lehdet sijaitsevat vastakkaisesti, kierteisesti tai kahdessa rivissä, ja ovat tavallisesti sormilehdykkäisiä, harvoin yksinkertaisia tai parilehdykkäisiä; lehdykät ovat sahalaitaisia. Korvakkeet ovat toisinaan kasvaneet yhteen. Kukinto sijaitsee tavallisesti lehtivastaisesti, harvemmin verson päässä terminaalisesti. Kukan mesiäinen sijaitsee sikiäimen pinnalla ja sen liuskat vuorottelevat heteiden kanssa; toisinaan mesiäinen on rengasmainen, ja joskus se puuttuu. Sikiäin on kahden yhteenkasvaneen emilehden muodostama. Alaheimossa on 14 sukua ja 825 lajia, jotka kasvavat tropiikissa ja (lämpimän)lauhkeilla alueilla. Runsaslajisimmat suvut ovat kissukset (Cissus, 350 lajia), pulskiot (Cyphostemma, 150 lajia), Ampelocissus (100 lajia), kastanjaviinit (Tetrastigma, 95 lajia), viiniköynnökset (Vitis, 65 lajia) ja Cayratia (65 lajia).
Rantakotilo

Ulkonäkö

Rantakotilolla on luja kuori, joka on enintään 3,2 cm korkea ja 2,5 cm leveä. Kuoressa on viisi tai kuusi pulleaa kierrettä, joiden välissä on vain ohut sauma. Kierteiden muodostama spiraali on ulkoneva ja teräväkärkinen varsinkin nuorilla kotiloilla. Ylimmät kierteet ovat joskus täysin litteät tai jopa koverat, ja alin kierre voi olla peräti 85 % koko kotilon korkeudesta. Kuori näyttää sileälle vanhoilla kotiloilla, mutta siinä on lukemattomia kasvurenkaita ja hentoja, spiraalin suuntaisia harjanteita.
Kuori on tavallisesti musta tai harmaanruskea, mutta joskus myös punainen, oranssi tai valkoinen. Väri on tummempi kierteiden välissä ja vaaleampi spiraalin kärjessä. Kuoren suuaukko on korvanmuotoinen ja kotilo voi halutessaan peittää sen kalkkikannella. Suuaukon tumma ulkoreuna saa alkunsa viimeisestä kierteestä ja paksu sisäreuna valkoisen keskuspylvään eli columellan tyvestä. Tuntosarvet ovat litteät ja leveät, ja niissä on mustia juovia.

Levinneisyys

Rantakotilon alkuperäinen levinneisyysalue on Euroopassa ja ulottuu Pohjois-Espanjaan etelässä ja Vienanmerelle pohjoisessa. Sitä tavataan yleisesti Britteinsaarten, Alankomaiden ja Helgolandin rannikolla. Sen sijaan Englannin kanaalin ja Scillynsaarilla se on harvinainen.
Laji on levinnyt Euroopasta ihmisen mukana Pohjois-Amerikan itärannikolle jo ennen 1800-luvun puoltaväliä. Nykyisin sitä tavataan paikoin myös Pohjois-Amerikan Tyynenmeren rannikolla.

Litorinameri

Suolapitoisuus rajoittaa rantakotilon levinneisyyttä, eikä se tämän takia menesty nykyisessä Itämeressä. Itämeren varhaisvaiheista Litorinameren aikaan (noin 7000-4000 vuotta sitten) suolapitoisuus oli nykyistä korkeampi, ja tuon ajan kerrostumissa ranta- l. litorinakotilon kuoret ovat yleisiä Itämeren sisäosissakin. Näistä kuorista merivaihe on saanut nimensä.

Elintavat

Rantakotilot sietävät hyvin murtovettä ja viihtyvät kaikenlaisilla rannoilla suojattomia kalliorantoja lukuun ottamatta. Ne elävät yleensä vuorovesivyöhykkeessä, mutta levinneisyysalueen pohjoisosissa myös sen alapuolella 60 metrin syvyyteen saakka. Suojaisissa oloissa ne saattavat lähteä vaeltamaan liejuisille rannoille ravinnon perässä.

Kalastus ja käyttö

Rantakotiloita kerätään ihmisravinnoksi keskimäärin 2 000–3 000 tonnia vuodessa pääasiassa Irlannissa.
Cooper Union

Cooper Union, virallisesti The Cooper Union for the Advancement of Science and Art, on New Yorkin Manhattanilla sijaitseva yksityinen korkeakoulu, joka on erikoistunut insinööritieteisiin, arkkitehtuuriin ja kuvataiteisiin. East Villagessa sijaitsevan oppilaitoksen perusti vuonna 1859 teollisuusmies ja keksijä Peter Cooper, esikuvanaan Pariisin École polytechnique, ja sitä rahoittivat myöhemmin myös terästehtailija Andrew Carnegie ja Cooperin vävypojan Abram S. Hewittin suku. 1940-luvulla Hewittit lahjoittivat koululle New Jerseyssä sijaitsevan Ringwoodin kartanonsa maita, ja syntyi koulun oma maaseutukampus ja virkistysalue Green Camp.
Cooper Union tuli alusta saakka tunnetuksi opiskelijoille maksuttomana korkeakouluna, jossa jokainen sisäänotettu sai täyden stipendin. 2010-luvun vaihteessa oppilaitos joutui talousongelmiin rakennettuaan Cooper Squarelle uuden kalliin ja näyttävän toimitalon. Se otti käyttöön opintomaksut, mistä seurasi mielenosoituksia ja protesteja.
Cooper Union -oppilaitoksessa opiskelee kerrallaan noin tuhat opiskelijaa. Päätoimista opetushenkilöstöä oli lukuvuonna 2017–2018 yhteensä 57.
Cooper Unionin tunnettuihin opiskelijoihin kuuluvat keksijä Thomas Edison, abstrakti maalari Lee Krasner, kuvanveistäjä Augustus Saint-Gaudens, arkkitehti Daniel Libeskind ja Batman-sarjakuvan luoja Bob Kane.
Cooper Unionin kirjasto oli aikoinaan New Yorkin kaupungin ensimmäinen ilmainen lukusali.
Aimaran kieli

Aimara (aym. aymar aru) on Andeilla elävien aimarojen puhuma kieli. Sillä on eri lähteistä riippuen 1–2,7 miljoonaa puhujaa Titicaca- järven ympäristössä, ja se on yksi virallisista kielistä Boliviassa ja Perussa. Lisäksi sitä puhutaan jonkin verran Chilessä ja Argentiinassa.

Kielioppi

Aimara on monin paikoin polysynteettinen kieli, kuten monet muutkin alueella puhuttavat kielet. Aimaran kielen sanajärjestys on SOV (subjekti-objekti-verbi).

Verbit

Verbi taipuu subjektin mukaan, ja se näkyy sekä verbissä että persoonapronominissa suffiksina. Preesensmuodot voivat viitata yleis- tai kestomuotoon; se riippuu kontekstistä. 
Aikamuotoja on kolme: preesens, preteriti ja futuuri. Aimara on ainut kieli maailmassa, jossa futuurilla viitataan tapahtumiin, jotka ovat tapahtuneet ennen puhehetkeä. Muissa kielissä, esim. monissa indoeurooppalaisissa, tähän käytetään menneen ajan muotoja. Verbin aspekteja ovat mm. progressiivi (tekeminen on edelleen käynnissä) ja komplitiivi (tekeminen on loppuun suoritettu).

Luokittelu

Aimaran ei ole näytetty olevan sukua millekään muulle maailman kielelle; sitä on usein verrattu naapurikieleen ketšuaan, mutta monet pitävät yhtäläisyyksiä pitkällisen vuorovaikutuksen seurauksena. On kuitenkin oletettu, että aimaralla on ollut vähintään kaksi sukulaiskieltä, jotka kuolleet satoja vuosia sitten todennäköisesti ketšuan vaikutuksesta. Toisten mielestä jaqarun kieli muodostaa aimaran kanssa aimaralaisten kielten perheen. Tästä kieliperheestä käytetään vaihtoehtoisesti myös nimiä jaqi, aru, jaqui, aimara tai haki.
Jos aimaralainen kieliperhe tunnustetaan laajalti hyväksyttäväksi, siitä tulisi toinen Andien hallitseva, ei-indoeurooppalainen, kieliperhe. Toinen on ketšualaisten kielten perhe.

Kielinäyte

Alla on YK:n yleismaailmallisen ihmisoikeusjulistuksen 1. artikla aimaraksi.
"Taqpach jaqejh khuskat uñjatatäpjhewa munañapansa, lurañapansa, amuyasiñapansa, ukatwa jilani sullkanípjhaspas ukham uñjasipjhañapawa."
Naisvuori

Naisvuori on Mikkelin keskustan välittömässä läheisyydessä sijaitseva korkea mäki. Mäen huippu on 43 metriä Saimaan ja 122 metriä meren pinnan yläpuolella. Naisvuori vesitorneineen on tunnetuimpia Mikkelin maamerkkejä. Naisvuori on osittain Maunukselan ja osittain Kalevankankaan kaupunginosan alueella.
Tarinan mukaan Naisvuori ja sen pohjoispuolella oleva Akkavuori olisivat saaneet nimensä naisista, jotka näiltä korkeilta paikoilta seurasivat Porrassalmen taistelun kulkua vuonna 1789. Tarinan mukaan silloisen Mikkelin kirkonkylän vanhimmat naiset kiipesivät Akkavuorelle ja nuoremmat Naisvuorelle nähdäkseen edes jotain kuuden kilometrin päässä riehuvasta taistelusta. Ainakin Naisvuori-nimi esiintyy kuitenkin jo vuonna 1775 piirretyssä kartassa.  Toisen tarinan mukaan nimet liittyisivät siihen, kuinka naiset olisivat seuranneet Nuijasodan loppuvaiheen 1597 joukkosurmaa Suur-Savon Kenkäveron pappilan pihalla. 
Naisvuorelle rakennettiin 1800-luvun lopulla puisto ravintoloineen ja huvimajoineen. Vuosina 1911–1912 paviljongin paikalle rakennettiin Selim A. Lindqvistin suunnittelema vesitorni, sen pohjakerrokseen sijoitettiin keittiö ja sen reunaan katoksellinen paviljonkihuone. Rakennuksen avajaisia vietettiin vappuna 1912. Se on Suomen toiseksi vanhin varsinainen vesitorni ja vanhin säilynyt. Vesitorni on ollut pelkästään näkötornina vuodesta 1953 lähtien.
Naisvuoren kupeeseen valmistui vuonna 1911 Mikkelin työväentalo. Suomen sisällissodan alussa Mikkelin punakaarti piti Naisvuorta päivän ajan hallussaan, mutta antautui 29. tammikuuta 1918 valkoisten kehotuksesta ilman vastarintaa.
Talvi- ja jatkosodan aikana Naisvuoressa toimi päämajakaupunkia suojannut ilmavalvonta. Välirauhan aikana louhittiin Naisvuoren matalampaan osaan eli Pikku-Naisvuoreen luolasto, johon jatkosodan sytyttyä sijoitettiin Päämajan viestikeskus Lokki. Uudelleen rakennettu Lokki avattiin museona yleisölle vuonna 1996.
Sotien jälkeen vuoreen louhittuja luolastoja on laajennettu. Kesällä 1971 Naisvuoren kallion sisään rakennettiin maanalainen uimala, Naisvuoren uimahalli, "maailman vahvin uimahalli". Lisäksi Naisvuoren luolia käyttää muun muassa Mikkelin maakunta-arkisto ja teleoperaattorit. Lisäksi niitä käytetään väestönsuojina.
Naisvuoren matalammalla osalla on myös toiminut Mikkelin teatterin kesäteatteri vuodesta 1956.
Vesitornin vieressä Naisvuoren laella on Johannes Haapasalon pronssiveistos Vaeltaja, joka on 1920-luvulta. Se esittää tähyilevää alastonta miestä.
Being John Malkovich

Juoni

Alkutilanteessa päähenkilö, marionettitaiteilija Craig Schwartz, on epätoivoinen. Hänen nukketeatteritaidettaan ei juurikaan arvosteta New Yorkissa. Schwartz haluaisi olla maailmankuulu, kuten näyttelijä John Malkovich.
Schwartz etsii uuden työpaikan, joka sijaitsee Lester Corp -nimisen toimistotalon kerroksessa seitsemän ja puoli. Rakennus on saanut nimensä tohtori Lesteristä. Craig tapaa Maxine-nimisen naisen ja ihastuu tähän. Kun Craig Maxinen mielestä vain leikkii nukeilla eikä tämä käsitä, kuinka on voinut pitää Craigista, Craig raivoaa arkistokaapille ja löytää sen takaa salaisen käytävän John Malkovichin tajuntaan. Käytyään Malkovichin pään sisällä Schwarz putoaa moottoritien varrelle New Jerseyhin.
Etelänkiilavanga

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan etelänkiilavanga on noin 24 cm. Päästään laji on musta ja koiras on selästään musta naaraan ollessa harmaa. Vatsastaan ja rinnastaan lintu on valkoinen. Nuoret etelänkiilavangat muistuttavat naarasta, mutta höyhenpuvussa on myös ruskeaa raidoitusta. Etelänkiilavangan nokka on suurikokoinen ja väriltään harmaa. Ulkonäöltään laji muistuttaa madagaskarinkäpinkäistä, mutta on sitä kookkaampi ja madagaskarinkäpinkäisen vatsa on harmaa.

Levinneisyys ja elinympäristö

Etelänkiilavangaa tavataan Madagaskarin eteläkärjestä. Linnun elinympäristöä ovat alankomaiden puolikuivat pensaikot ja vastaavat kasvillisuusalueet. Etelänkiilavangat liikkuvat yleensä pareittain ja liittyvät sekaparviin. Ravintonaan laji käyttää hyönteisiä ja hyönteisten toukkia, joita lintu etsii kuolleista puista repimällä kuorta pois nokallaan.
Liu Yongqing

Liu Yongqing (s. 1940) on Hu Jintaon, Kiinan entisen presidentin, aviopuoliso. Yongqing ei ole ollut Kiinan hallinnossa mukana.
Deepal Warakagoda

Deepal Warakagoda (s. 1965) on srilankalainen lintutieteilijä.
Warakagoda työskenteli nuorempana elektroniikan parissa, mutta on jo vuosia tutkinut lintuja. Hän perusti "Bird and Wildlife Teamin", joka järjestää linturetkiä, joilla hän toimii myös oppaana. Warakagoda perusti "Drongo Nature Sounds Library"n, ainoan laatuaan Sri Lankassa, ja hän toimii "Ceylon Bird Clubin" sihteerinä. Lisäksi hän on Aasian vesilintulaskentojen (Asian Waterbird Census) kansallinen järjestelijä.
Vuonna 2004 Warakagoda ja Pamela C. Rasmussen nimesivät tieteelle uuden pöllöslajin Otus thilohoffmanni, jonka Warakagoda oli löytänyt jo 2001. Hän on lisäksi löytänyt Sri Lankalle 15 uutta lintulajia ja julkaissut suuren joukon kirjoituksia maansa linnustosta.
Warakagoda on Sri Lankan johtava luonto- ja lintuäänitteiden tekijä, ja on tuottanut maansa ainoan laaja-alaisen lintuäänitteen (CD ja nauha). Hänen asiantuntemuksensa oli tärkeässä osassa Rasmussenin toimittamassa teoksessa Birds of South Asia. The Ripley Guide (2005). Tällä hetkellä Warakagoda työstää uutta teosta Field Guide to the Birds of Sri Lanka. Hän on perehtynyt myös maansa nisäkkäisiin ja perhosiin.
Kanni

Ulkonäkö

Rotu muistuttaa lyhytkarvaista aavikkotyyppistä salukia ja typistämätöntä dobermannia. Se on ketterä, hoikka, siro ja syvärintainen. Värivaihtoehtoja on tavallisesti neljä. Yleisin on musta punaruskein merkein. Käpälissä ja rintakehässä on mahdollisesti pienet valkoiset merkit. Lisäksi mahdollisia ovat ruskea ja juovikas. Neljäs väri kerma on oma muunnoksensa, joka tunnetaan nimellä paalakanni. Urosten säkäkorkeus on tavallisesti 63,5 cm ja narttujen 56 cm, mutta joidenkin yksilöiden tiedetään olleen jopa 81,3 cm korkeita.

Alkuperä

Kanni on alkuperäinen eteläintialainen rotu, joka on kotoisin Tamil Nadusta. Sitä tavataan Tirunelvelin, Pollachin, Kovilpattin, Kazhugumalain, Kileralin, Kodangipattin, Sivakasin ja Madurain alueelta. Se polveutuu salukista ja on hyvin läheistä sukua mudholinvinttikoiralle, mutta sillä ei ole näiden kahden suurimpia ominaispiirteitä. Rotua käytetään lähinnä metsästykseen. 
Kanni tarkoittaa aviotonta tyttöä ja sen sanotaan tulleen siitä, että sulhaselle annettiin lahjaksi koira juuri ennen avioliittoa. Se kuului jopa sulhaselle annettavien myötäjäistavaroiden luetteloon.

Hoito

Koiria pidetään perheissä jotka eivät myy niitä, mutta voivat antaa niitä lahjaksi jos niitä luvataan hoitaa hyvin. Ne eivät saa vaellella kaduilla vaan niitä pidetään lemmikkeinä. Niille annetaan aamuisin maitoa, iltapäivisin maissipuuroa ja iltaisin ragi-puuroa. Lihaa annetaan ainoastaan kerran viikossa tai kerran kuussa.
Sebastian (kirja)

Sebastian (1996, WSOY) on Mika Wickströmin nuortenkirja.
Kirja kertoo suomenruotsalaisesta Johanista, jonka ylioppilaskirjoitukset lähestyvät ja pojan mielenterveys alkaa järkkyä. Kirjassa on kolme osaa; Epäilys, Vieras ja Pimeä.
Kirjan tapahtumat sijoittuvat nykypäivään.

Päähenkilöt

Johan on 18-vuotias poika. Hänen perheensä on arvostettua suomenruotsalaista yrittäjäsukua. Johan on kolmesta lapsesta nuorin, ja koulussa hän tekee töitä vain vanhempiensa vuoksi, vaikka kiitosta ei heru. Johanilla ei ole yhtään kunnianhimoa ja hän on vain ylitunnollinen ja nöyrä. Hän yrittää olla mahdollisimman näkymätön koulussa. Silti Johania kiusataan, eikä hänellä ole kuin yksi ystävä, Heikki.
Sebastianilla on ääni, mutta ei kasvoja eikä suuta. Vain Johan kuulee hänen äänensä. Sebastian häiritsee Johania, syyttää häntä ja riitelee hänen kanssaan. Hän kuvittelee omistavansa Johanin ja antaa Johanille jatkuvasti ohjeita, joista hän ärsyyntyy. Sebastian on kuitenkin useimmiten oikeassa. Hän yrittää olla Johanin ystävä. Sebastian ei jätä Johania rauhaan, koska Sebastian on osa Johania, kuin siamilainen kaksonen. Johan on Sebastian, he ovat yhtä.

Juoni

Johanin elämä kulkee kohti ylioppilaskirjoituksia, ja häneltä odotetaan vähintään kuutta laudaturia. Johanin päätä särkee kuitenkin lähes koko ajan, eikä lukemisesta tule enää mitään. Hän kuulee usein Sebastianin äänen, joka puhuu Johanille. Sebastian yllyttää Johania murtautumaan läheiseen eläinkauppaan ja päästämään eläimet vapaiksi luontoon. Johan ei lämpene ajatukselle, vaikka sääliikin eläinparkoja häkeissään.
Ensimmäinen osa keskittyy kertomaan Johanin kouluasioista, jotka eivät ole kovin tärkeitä juonen kannalta. Johan menestyy kokeissa hyvin, mutta esimerkiksi matematiikassa hän osaa ratkaista kaikki vaikeat yhtälöt, vaikka tekee yhteenlaskuvirheitä.
Johan on ihastunut Kristiinaan, jolle antaa joskus tukiopetusta. Johan joutuu kuitenkin pettymään, mutta tyttö unohtuu nopeasti.
Kalle, isoveli, katkaisee lopullisesti suhteen vanhempiinsa viedessään veljensä baariin juhlimaan tämän täytettyä 18. Johan viettää paljon aikaa huoneessaan vain istuen sängyllä pipo päässään ja lähes lakkaa puhumasta äidilleen. Vähitellen hän alkaa ostaa eläimiä vapaiksi muutaman kerrallaan, vaikka liikkeen omistaja hieman epäileekin hänen aikeitaan.
Ajan kuluessa Johan menee yhä enemmän sekaisin, mutta hänen vanhempansa sulkevat silmänsä pojan skitsofrenialta.
Helge Mether-Borgström

Helge Mether-Borgström (1913–1985) oli suomalainen mainosgraafikko. Hän suunnitteli Marimekon logon.
Mether-Borgström on varsin tunnettu suomalaisena julistetaiteilijana. Hänen puolisonsa oli Ulla o.s. Stierncreutz, myöhemmin arkkitehti Helvi Mether-Borgström. Hänen poikansa oli taiteilija Mikael Stierncreutz (k. 1976).
Erkki Pakkala

Henkilöhistoria

Erkki Pakkalan vanhemmat olivat kirjailija Teuvo Pakkala ja Agnes Pakkala, kirjastoneuvos Samuli Pakkala oli hänen veljensä. Hän pääsi ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteislyseosta 1918 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1927. Pakkala asui Kuopiossa vuosina 1927–1951. Valentin Vaalan vuonna 1935 ohjaaman elokuvan Kaikki rakastavat käsikirjoitus perustui Pakkalan alias Jussi Roudan filminovelliin Aurinkoa ja vettä (1935). Erkki Pakkala toimi myös kuvaajana isänsä Teuvo Pakkalan käsikirjoittamassa ja ohjaamassa elokuvassa Sotapolulla, romanttinen kuvaus vapaussodasta (1921). Pakkala osallistui sisällissotaan 1918 valkoisten joukossa Kokkolan suojeluskunnassa.
Alexander Sims

Alexander Sims (s. 15. maaliskuuta 1988 Lontoo, Englanti, Iso-Britannia) on brittiläinen moottoriurheilija. Sims kilpailee tällä hetkellä Blancpain GT Series ja British GT -sarjoissa.

Ura

Sims aloitti uransa karting-sarjoissa vuonna 1998. Vuonna 2000 hän voitti Super 1 MSA Cadet -luokan mestaruuden, Kartmasters Grand Prix -tittelin, The 5 Nations Cup -tittelin ja sijoittui toiseksi Champions of The Future British Cadet Championship -mestaruussarjassa. Sims voitti myös JICA British Championship -tittelin, The Monaco Kart Cup -tittelin, kolme British Grands Prix -titteliä ja Formula A World Championship -tittelin.
Vuonna 2006 Sims siirtyi Britannian Formula Renault -sarjaan ja ajoi debyyttikilpailussaan toiseksi. Hän sijoittui lopulta sarjan yhdeksänneksi ja seuraavana vuonna kahdeksanneksi. Vuonna 2008 Sims sijoittui sarjan toiseksi. Hän sai tästä hyvästä McLaren Autosport BRDC Award -palkinnon. Vuonna 2009 Sims kilpaili Formula 3 Euroseries -sarjassa ja sijoittui neljänneksi. Hän toisti sijoituksensa vuonna 2010. Vuonna 2011 Sims kilpaili GP3-sarjassa Status-tallissa. Hän voitti kauden ensimmäisen sprinttikilpailun. Sims saavutti kauden aikana 34 pistettä sijoittuen sarjan kuudenneksi. Vuonna 2012 Sims ajoi muutamia kilpailuja F3 Euroseries -sarjassa voittaen yhden kilpailun. Samana vuonna hän oli mukana Le Mansin 24 tunnin ajossa. 
Vuonna 2013 Sims teki paluun GP3-sarjaan, jossa hän korvasi Nürburgringin viikonloppuna Adderly Fongin. Hän saavutti kahdessa ajamassaan kilpailussa yhden kakkossijan ja yhteensä 16 pistettä. Sims palasi mukaan takaisin vielä Carlin-tallin autolla korvaten Eric Lichtensteinin loppukauden ajaksi. Hän ajoi Belgian viikonlopun toisen kilpailun voittoon. Hän sijoittui sarjan kahdeksanneksi, vaikka hän tuli mukaan sarjaan kesken kauden. Hän kilpaili myös Euroopan Formula 3 -sarjassa saavuttaen viisi palkintosijaa sijoittuen sarjan kymmenenneksi.
Centaur (kirjasintyyppi)

Centaur on Bruce Rogersin suunnittelema antiikva-kirjaintyyppi, jonka hän suunnitteli alun perin Metropolitan Museumin opasteita varten vuonna 1914. Centaurin esikuvana olivat roomalaisen meisselikirjoituksen kapiteelikirjaimet. Rogers piirsi aluksi vain suuraakkoset, mutta täydensi niitä myöhemmin pienaakkosilla, jotka peustuivat Nicolas Jensonin antiikvakirjaimille. Frederic Warde piirsi kirjaintyyppiin sopivan kursiivin vuonna 1925, jota kutsuttiin aluksi nimellä Arrighi. Näin Centaurista tuli kokonainen kirjaintyyppi, jonka Monotype julkaisi vuonna 1929.