google/wiki40b huggingface dataset:
Veikko Laine (professori)

Veikko Aatos Ilmari Laine (20. kesäkuuta 1911 Turku – 12. elokuuta 2001 Helsinki) oli suomalainen professorin arvonimen saanut lääkäri ja Suomen Reumaliiton pitkäaikainen puheenjohtaja.
Laineen vanhemmat olivat työmestari Frans Ahto Laine ja Fanny Aurora Aalto. Hänen ensimmäinen puolisonsa vuodesta 1936 oli sairaanhoitaja Onerva Aurora Brusila (1910–1954) ja toinen ylihoitaja Aino Kaarina Lahti-Nuuttila. Ylioppilaaksi Laine tuli Turun suomalaisesta lyseosta 1930. 
Laine oli koulutukseltaan lääketieteen lisensiaatti ja lääketieteen ja kirurgian tohtori. Hän valmistui vuonna 1937 ja erikoistui myöhemmin hermo- ja mielitauteihin vuonna 1945, sisätauteihin vuonna 1950 ja reumatauteihin vuonna 1956. Hän oli käynnistämässä vuonna 1946 aloittaneen Heinolan reumaparantolan ja vuonna 1951 aloittaneen, samassa kaupungissa sijainneen Reumasäätiön sairaalan toimintaa. Tätä ennen hän työskenteli muun muassa Lapinlahden sairaalan apulaislääkärinä. Laine toimi Reumasäätiön sairaalan ylilääkärinä vuoteen 1964 ja johtavana lääkärinä vuosina 1964–1974. Lainetta on kuvattu reumapotilaiden hoidon uranuurtajaksi. Hän muun muassa aloitti professori Kauko Vainion kanssa reumapotilaiden leikkaustoiminnan.
Laine toimi vuosina 1959–1971 Suomen Reumatologisen yhdistyksen ja vuosina 1972–1988 Suomen Reumaliiton puheenjohtajana. Hän toimi myös EULARin eli European League Against Rheumatismin puheenjohtajana vuosina 1971–1973. Hän oli vuosina 1963–1979 reumatologian dosenttina Helsingin yliopistossa. Laine sai professorin arvonimen vuonna 1966.
Formosus

Formosus (s. 816 Rooma – 4. huhtikuuta 896) oli paavina 6. lokakuuta 891 – 4. huhtikuuta 896. Ennen paaviksi tuloaan hän toimi piispana. Hän osti paavin istuimen eli viran ja joutui tämän vuoksi oikeuteen yhdeksän kuukautta kuolemansa jälkeen. Formosus kaivettiin haudasta tuomiolle yhteensä kaksi kertaa kahden myöhemmän paavin valtakaudella. Oikeudenistunnon päätteeksi Formosuksen nimi poistettiin paavien luettelosta ja ruumis heitettiin Tiberjokeen.
Nottbeck-suvun hautausmaa

Nottbeck-suvun hautausmaa on Tampereella Lielahden kaupunginosassa sijaitseva yksityinen hautausmaa jonne on haudattu Finlaysonin puuvillatehtaan ja Lielahden kartanon omistaneen von Nottbeck-suvun jäseniä. Hautausmaan pinta-ala on 0,14 hehtaaria. 
Hautausmaalle on haudattu vuosina 1885–1997 tehtailija Wilhelm von Nottbeck, hänen vaimonsa Marie Elise Costance, neljä heidän pojistaan, kahden naimisissa olleen pojan puolisot sekä kolmannesta polvesta kaksi henkilöä. Ensimmäisenä hautausmaalle haudattiin helmikuussa 1885 puukotuksen uhrina 20-vuotiaana kuollut Wilhelm von Nottbeckin nuorin poika Ernst von Nottbeck. Vuonna 1893 valmistui hautausmaalle Wilhelm Fredrik von Nottbeckin puolison Maria Lydia von Nottbeckin (1851–1906) suunnittelema punatiilinen kahdeksankulmainen kappeli. Hautausmaata ympäröivä korkea takorauta-aita ympäröi alun perin von Nottbeckien Milavida-asuinpalatsia Tampereella. Aidan takorautaisessa portissa on von Nottbeckien vaakuna. Haudat sijaitsevat kappelin länsipuolella ja hautamuistomerkit ovat pääosin kulmikkaalta alustalta nousevia kiviristejä. Hautausmaan portin pielessä on alueen historiasta kertova opastaulu. 
Hautausmaan hoidosta vastaa nykyisin vuonna 1917 perustettu hoitokunta. Hautausmaalle ei ole enää tulossa uusia hautauksia koska von Nottbeck-suvun suomalaisen haaran viimeinenkin jäsen on kuollut. Viimeisen suomalaisen sukuhaaran jäsenen Sveitsissä Genevessä 1990 kuolleen Andrée de Nottbeckin (1897–1990) tuhkauurna haudattiin hautausmaalle 1997.
Bissagot

Bissagot (myös bijagot) ovat atlantinkongolaista kieltä puhuva kansa Guinea-Bissaun Bissagossaarilla. Vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan heitä on 30 294 henkeä eli 2,1 % Guinea-Bissaun väestöstä.
Bissagojen elinkeinoja ovat kalastus ja palmutuotteiden keräily. Kulttuuriltaan he ovat lähellä biafadoja ja balanteja. Eri saarten yhteisöt poikkeavat huomattavasti toisistaan. Bissagojen yhteiskuntaa on virheellisesti kuvattu matriarkaatiksi, mutta naisilla on heidän keskuudessaan huomattavan itsenäinen asema. Kuuluisa naishallitsija oli Orango Grande -saaren Okinka Pampa 1900-luvun alussa.
Bissagot tunnetaan portugalilaisille, brittiläisille ja ranskalaisille siirtomaavalloittajille vuosisatojen aikana tekemästään sitkeästä vastarinnasta. Samaan aikaan he osallistuivat aktiivisesti Amerikkaan suuntautuneeseen orjakauppaan. Portugalilaiset alistivat bissagot lopullisesti vasta vuonna 1936.
Bissagot muodostavat vuoden 2009 väestönlaskennan mukaan 64,3 % Bolaman alueen väestöstä. Heistä 42,8 % on kristittyjä, 25,5 % perinteisten uskontojen harjoittajia ja 3,6 % muslimeja.
Efteling

Efteling on huvipuisto Alankomaissa. Se sijaitsee Kaatsheuvelissa Pohjois-Brabantin maakunnassa.
Efteling avattiin vuonna 1952, ja siitä tuli nopeasti Alankomaiden suosituin teemapuisto. Eftelingissä on 6 vuoristorataa. Puistossa on lisäksi teatteri ja 3 teemahotellia.
Avajaisten jälkeen puistossa on käynyt yli 100 miljoonaa matkailijaa ja yksistään vuonna 2017 kävijöiden määrä oli 5 miljoonaa   . Se on Benelux-maiden suosituin matkakohde.
Kvarkkitähti

Kvarkkitähti on teoreettinen kompakti tähti, joka koostuu alkeishiukkasista: kvarkeista. Tavanomaisissa olosuhteissa kvarkit ovat sitoutuneita hadroneiksi (esim. protoneiksi ja neutroneiksi). Neutronitähden massan romahtamisesta painovoiman vaikutuksesta neutronit hajoavat u-kvarkeiksi ja d-kvarkeiksi. Osa u- ja d-kvarkeista saattaa muuttua s-kvarkeiksi muodostaen "outoa materiaa", jolloin kvarkkitähti on syntynyt. 
Kvarkkinovan tuloksena syntyvän tähden pinnalla on todennäköisesti vapaita kvarkkeja. Kvarkkinovat tuottavat valtavia määriä energiaa, ja ne saattavat olla yksi gammapurkausten aiheuttaja.

Havaintoja

RX J185635-375 -nimistä tähteä, joka sijaitsee 450 valovuoden päässä, epäillään kvarkkitähdeksi.  Toinen ehdokas on 3C58, joka on liian "kylmä" ollakseen neutronitähti.
Chaconne

Chaconne (myös ciaccona) on sävellys, joka sisältää yleensä muunnelmia lyhyestä, toistetusta sointukulusta, sekä kolmijakoinen tanssi.
Chaconne ilmaantui Espanjaan 1600-luvun alussa ja levisi ympäri Eurooppaa. Monien aikalaisten, muun muassa Miguel de Cervantesin, Francisco Gómez de Quevedon ja Lope de Vegan mukaan tanssi on latinalaisamerikkalaista alkuperää. Levitessään ympäri Eurooppaa chaconne muuttui muuntelua sisältäväksi musiikin muodoksi, jossa basso continuo -kuviot toistuivat yhä uudelleen ylempien äänien vastatessa muuntelusta.
Eri puolilla Eurooppaa chaconnesta kehittyi monia eri tyylejä. Italiassa chaconne sisälsi usein tasaisen basso continuon, mutta myös muuttuvia bassokuvioita käytettiin. Ranskassa chaconnesta kehittyi arvokkaampi ja hitaampi ja tässä muodossa se levisi Englantiin ja Saksaan. Saksassa italialainen ja ranskalainen tyyli lähenivät toisiaan.
Yksi tunnetuimmista – ellei tunnetuin – esimerkki chaconnesta on Johann Sebastian Bachin Partitan d-molli sooloviululle viimeinen osa. Tämä 12–14 minuutin kestoinen teos koostuu 64 muunnelmasta, jotka pohjautuvat samaan neljän tahdin sointukulkuun. Muunnelmat seuraavat chaconnelle tyypilliseen tapaan toisiaan ilman taukoja. Bachin chaconne on keskeinen osa sooloviulun repertuaaria ja se on myös sovitettu monille eri soittimille, kuten pianolle (Ferruccio Busoni, Johannes Brahms), klassiselle kitaralle (muun muassa Andrés Segovia), uruille, orkesterille ja fagotille (Arthur Weisberg).
Barokin jälkeen chaconnen suosio hiipui, joskin Ludwig van Beethovenin 32 muunnelmaa c-molli on chaconne. Myöhemmät säveltäjät, kuten Johannes Brahms (Neljäs sinfonia, viimeinen osa), elvyttivät chaconne-muodon. Nykyaikana chaconneja ovat säveltäneet muun muassa John Adams, Philip Glass, Gustav Holst ja Benjamin Britten.
Tyypillinen chaconne on duurisävellajissa ja tahtilaji on kolmijakoinen. Se alkaa yleensä tahdin toisella iskulla. Teema on tyypillisesti neljän tahdin mittainen. Nykyajan chaconne on vapaamuotoisempi eikä tahtilajin tarvitse olla kolmijakoinen.
Ranskan maavoimat

Historia

Kaarle VII:n aikana luotiin 1420–1430 Ranskan ensimmäinen vakinainen armeija. Ranskan hallitsijat tarvitsivat luotettavia joukkoja satavuotisessa sodassa että sen jälkeen. Henrik II loi vakinaiset jalkaväkirykmentit korvaamaan militian. Ensimmäiset perustetut rykmentit olivat Régiments de Picardie, Piémont, Navarre ja Champagne, joita kutsuttiin yhteisnimellä Les Vieux Corps. Ajan normaaleihin käytäntöihin kuului rykmenttien lakkauttaminen sotien jälkeen kulujen karsimiseksi, mutta Vieux Corps ja kuninkaan linnajoukot Maison de Roi säilyivät.
Rykmenttien perustamisesta vastasi hallitsija ja perustamisen jälkeen vastuu siirtyi aluehallinnolle. Aatelisto saattoi myös perustaa joukkoja, joita kutsuttiin sen jälkeen aatelisen nimellä hänen toimiessaan rykmentin everstinä. Ludvig XIII lakkautti hallituskautensa aluksi lähes kaikki rykmentit lukuun ottamatta Vieux Corpsia ja muutamia muita rykmenttejä, joita kutsuttiin tämän jälkeen nimellä Petite Vieux. Rykmentit saivat muuttuivat samalla pysyviksi eikä niitä lakkautettu sotien päätteeksi.
Ranskan jalkaväen uudelleen organisointi tehtiin vuonna 1684 ja se uusittiin 1701, jotta Ludvig XIV:n sotilaalliset suunnitelmat ja Espanjan perimyssodan aiheuttamat vaatimukset saataisiin toteutettua. Järjestely loi useita edelleen palveluksessa olevia rykmenttejä sekä vakioi niiden kokoonpanon ja varustuksen. Aurinkokuninkaan joukkojen puku oli harmaa-valkoisiin takkeihin, joissa oli värikkäät päärmeet. Varustuksessa oli edelleen poikkeuksia ja ulkomaiset värvätyt joukot varustettiin punaisin  tai sinisin takein. Ranskan kaarti oli myös varustettu sinisin takein.
Verdunin taistelu on Ranskan maavoimien suurimpia taisteluita. Taistelut kestivät 300 päivää ja 300 yötä, ja niiden aikana tuli kaatui 700 000.

Aselajit ja miesvahvuus

Maavoimien aselajeina ovat merijalkaväki, panssarijoukot, tykistö, pioneeri, jalkaväki, hankinta, logistiikka ja viesti. Laskuvarjojoukkoja kuuluu useampaan aselajiin. Muukalaislegioona perustettiin 1831 ulkomaalaisille, jotka halusivat palvella Ranskan asevoimissa. Legioonan komentajana on aina ranskalainen upseeri. Legioona muodostaa eliittiyksikön, johon kuuluu noin 7 000 sotilasta. 
Maavoimien lentojoukot perustettiin 22. marraskuuta 1954 tulenjohto-, tiedustelu-, hyökkäys- ja täydennystehtäviin. Siihen kuuluu suuri määrä helikoptereita kuten 80 Eurocopter Tiger -taisteluhelikopteria.
HMS Abergavenny

Palvelus

Itä-Intian komppanian edustaja William Dent ja kapteeni John Wordsworth tekivät aluksella kaksi edestakaista matkaa Kiinaan. Alus lähti ensimmäisen kerran tammikuussa 1790, jolloin se saapui 7. kesäkuuta Bombayhin Intiaan. Se jatkoi matkaansa 8. elokuuta, minkä jälkeen se pääsi 3. lokakuuta määränpäähänsä Kiinassa. Alus palasi 19. elokuuta 1791 kotimaahan. Toiselle matkalleen alus lähti 22. toukokuuta 1793 Spitheadistä Manilan kautta Kiinaan, josta se lähti paluumatkalle 17. maaliskuuta 1794. Se saapui syyskuun lopulla 1794 Northfleetiin Kentiin.
Amiraliteetti lunasti 1795 Earl of Abergavennyn nimeten sen Abergavennyksi. Aluksen päällikkönä oli kesäkuussa 1795 E. T. Smith, jonka johtamana se purjehti Corkiin varustettavaksi joukkojenkuljetusalukseksi. Alus kuljetti joukkoja Santo Domingoon osana amiraali Christianin retkeä. Tehtävästä vapauduttuaan alus oli 1796-1807 Port Royalissa Jamaikalla ensin vartiolaivana ja sittemmin lippulaivana vuoteen 1799, jona aikana se osallistui 9. toukokuuta 1798 Ranskan tasavaltalaisjoukkojen evakuointiin Port au Princestä, St. Marcista ja Arcahayesta ennen alueen siirtymistä brittien hallintaan. Alus myytiin romutettavaksi 1807.
Navigon

Yritysrakenne

Navigonin liiketoiminta on jaettu kahtia, Mobility- ja Automotive-yksiköihin. Alalla Navigon tunnetaan parhaiten Mobility-yksikössä    kehitetystä Mobile Navigator-ohjelmistosta. Ohjelmistoa käytetään autonavigointilaitteiden lisäksi myös PDA-laitteissa ja matkapuhelimissa. Matkapuhelimissa Navigon tekee yhteistyötä muun muassa Samsungin kanssa, ohjelmisto on käännetty Symbian- ja Windows Mobile-alustoille. Navigaattorivalmistajista yhteistyötä on tehty ainakin Sonyn ja Panasonicin kanssa, joiden autonavigointilaitteissa on käytetty Mobile Navigator-ohjelmistoa. Vuodesta 2007 Navigon on tehnyt myös laitevalmistusta, tuoden markkinoille autonavigointilaitteita omalla merkillään.
Automotive-yksikössä Navigon tekee yhteistyötä autovalmistajien, kuten Seatin, BMW:n ja Continentalin kanssa kehittäen autoihin sisäänrakennettuja navigointi- ja paikannusjärjestelmiä.

Navigon Suomessa

Ensimmäiset Navigon-laitteet tulivat Suomen markkinoille vuonna 2007. Kesällä ja syksyllä Navigon toi Suomen markkinoille 2100-, 5100 -ja 7100 sarjan laitteet, joista 7100 oli arvostettu ulkomaisessa lehdistössä korkealle. Laite oli saanut mm. arvostetun Red Dot Design Awardin käyttöliittymäsuunnittelustaan. Vuoden 2008 keväällä Navigon solmi yhteistyösopimuksen Destia Trafficin kanssa TMC-tiedon hyödyntämisestä Navigon-navigaattoreissa. Samoihin aikoihin lanseeratut Navigon 2110 max ja Navigon 8110 ovat Destia Traffic TMC-yhteensopivia ja markkinoiden ainoita malleja, joissa TMC-signaalin vastaanottoon tarvittava FM-antenni on integroitu autolaturiin.
Suomessa Navigon-navigaattoreita maahantuo Citypro Oy.
Pablo de La Llave

Pablo de La Llave (1773 Córdoba, Uusi-Espanja – heinäkuu 1833 Córdoba, Meksiko) oli meksikolainen poliitikko, luonnontieteilijä ja katolinen pappi.
Llave syntyi varakkaaseen perheeseen Córdobassa, missä hän myös varttui aikuiseksi. Loisteliaan yliopistouran jälkeen hän meni opettajaksi Colegio Nacional de San Juan Lateranoon. Hän väitteli teologian tohtoriksi Meksikon yliopistossa.
Llave oli kuuluisa saarnamies ja käänsi myös tekstejä hepreasta. Joksikin aikaa hän muutti asumaan Pariisiin, kunnes hän sai apulaisjohtajan viran Madridin luonnonhistoriallisessa museosta. Vuosien 1811 ja 1812 aikana Llave ja José Mariano Mociño tutkivat ja järjestivät Uuden-Espanjan tutkimusmatkan aineistoa. Vuosina 1820–1821 Llave edusti Veracruzin osavaltiota Espanjan parlamentissä liberaalipuolueen edustajana.
Llave palasi Meksikoon sen annettua itsenäisyysjulistuksen. Vuonna 1823 hän toimi oikeusministerinä ja kirkollisasioiden hoitajana Agustín de Iturbiden hallinnossa. Vuonna 1824 Meksikon ensimmäinen presidentti Guadalupe Victoria nimitti Llaven kabinettiinsa. Hän toimi myös Veracruzin senaattorina. Poliittisesti Llavea on pidetty liberaalina, republikaanisen papin ja poliitikon Miguel Ramos Arizpen seuraajana.
Llave ja Juan José Martínez de Lejarza tutkivat ensimmäisinä Meksikon orkideoita. Vuonna 1824 he julkaisivat teoksen, jossa he kuvailivat noin 50 lajia.
Vuonna 1831 Llave sai johdettavakseen Meksikon luonnonhistoriallisen museon (Museo Nacional de Historia Natural de México). Vuosina 1832 ja 1833 hän julkaisi lintutieteellisiä kirjoituksia lyhyen aikaa ilmestyneessä meksikolaisessa aikakauslehdessä. Llave kuvaili ja nimesi kirjoituksissaan useita lintulajeja, joista ruostepyrstökolibri (Amazilia tzacatl) ja mayaketsaali (Pharomachrus mocinno) olivat tieteelle uusia.
Karl Brandt

Karl Brandt (8. tammikuuta 1904 – 2. kesäkuuta 1948) oli Adolf Hitlerin henkilökohtainen lääkäri elokuusta 1944 ja yksi Aktion T4 -eutanasiaohjelman johtajista vuodesta 1939.  Valtakunnan terveys- ja saniteettikomission kenraalimajurina hän osallistui rikolliseen ihmiskokeiden järjestämiseen yhdessä Werner Heyden ja muiden natsilääkärien kanssa. Toisen maailmansodan jälkeen hänet tuomittiin rikoksista ihmisyyttä vastaan ja teloitettiin hirttämällä.
Brandt syntyi Mülhausenissa Saksan Elsass-Lothringenissa (nykyisin Ranskan Mulhouse) 1904. Hänen isänsä oli poliisi. Hän valmistui lääketieteen tohtoriksi 1928. Hän liittyi Saksan kansallissosialistiseen työväenpuolueeseen tammikuussa 1932, hänestä tuli SA:n jäsen 1933, SS:n jäsen heinäkuussa 1934 ja hänet nimitettiin Untersturmführeriksi. 1933 natsijohto pyysi häntä tekemään psykologisen arvion Theodor Eickestä, jonka Brandt totesi tervejärkiseksi eikä epäillysti psykopaatiksi. Kesästä 1934 hän oli Hitlerin ”avustava lääkäri”. 1. syyskuuta 1939 Hitler nimitti hänet varajohtajaksi T4 -eutanasiaohjelmaan Philipp Bouhlerin kanssa. Hän yleni normaaliin tapaan SS:ssä; tammikuussa 1943 hän oli kenraalimajuri. 16. huhtikuuta 1945 sodan lähestyessä loppuaan Gestapo pidätti hänet, sillä hän oli siirtänyt perheensä pois Berliinistä, jotta he voisivat antautua yhdysvaltalaisille. Berliiniläinen oikeus tuomitsi hänet kuolemaan, mutta Karl Dönitz vapautti hänet 2. toukokuuta. Hän jäi brittien pidättämäksi 23. toukokuuta 1945.
Brandt joutui oikeuteen 22 muun natsitohtorin kanssa  Nürnbergin oikeudenkäynnissä. Oikeudenkäynti, viralliselta nimeltään Yhdysvallat vs. Karl Brandt et al., tunnetaan yleisemmin lääkärioikeudenkäyntinä. Se alkoi 9. joulukuuta 1946. Brandtia syytettiin erikoisesti vastuulliseksi osallistumisestaan vankien jäädytyskokeisiin, malaria- ja kaasukokeisiin ja moniin muihin. Häntä syytettiin myös Aktion T4 -eutanasiaohjelmaan ja SS:n kuulumisesta. Brandt tuomittiin kuolemaan ja hänet hirtettiin Landsbergin vankilassa kesäkuussa 1948.
Matsuri

Matsuri on japanilainen juhla tai festivaali, varsinkin  Šintolainen temppelijuhla. Matsurit poikkeavat toisistaan sen mukaan, mitä niissä juhlistetaan. Tyypillisesti matsurin aloittaa harras uskonnollinen rituaali, jota seuraa iloinen hauskanpito.
Madame Mystery

Juoni

Hallitus palkkaa madame Mysterieux’n tehtävään, jossa hänen pitää toimittaa vastikään löydettyä räjähdettä, heliumnitraattia, New Yorkiin. Toimitusmatkaan tulee monta mutkaa, kun juoneen sekaantuvat vihollismaan salaisista agenteista aina kahteen nälkäiseen taiteilijaan.
Köyhää kansaa

Köyhää kansaa on Minna Canthin novelli, joka ilmestyi vuonna 1886 G. W. Edlundin kustantamana.

Köyhyyden kuvaus

Teos kuvaa Kuopion laitakaupungilla asuvaa Holpaisen perhettä, jonka isän työttömyys, lapsen kuolema ja äidin mielisairaus ajavat kurjuuden kierteeseen. Kirsti Mäkisen ja Tuula Uusi-Hallilan mukaan teos syntyi kevään 1886 aikana kahdessa viikossa, ja innoituksen siihen antoivat Canthin vierailut Harjulan vaivaistalossa ja Varkauden tehtaalla sekä tapaamiset rautatietyöläisten perheiden kanssa.

Vastaanotto

Realisteille tyypilliseen tapaan Canth toi teoksissaan esiin yhteiskunnallisia ongelmia mutta ei tarjonnut niihin ratkaisua. Konservatiiviset lukijapiirit pitivät häntä siksi vallankumouksen lietsojana, joka teoksillaan yllytti alaluokkaa taisteluun parempiosaisia vastaan. Suomalaisuusmies, poliitikko ja kirjailija Agathon Meurman kritisoi Köyhää kansaa juuri sovittavan elementin puuttumisesta. Se ei hänen mukaansa voinut olla onnistunut taideteos, koska se ei ole totta. Epätodeksi sen teki sovittavan elementin puute.
Finlandia-lehden arvostelijan mukaan Marin hysteeriset tunteet olivat epäuskottavia ja porvariston salongeista lainattuja. Yhteiskunnassa ajateltiin yleisesti, ettei kansa kykenisi niin voimakkaisiin tunteisiin. Lukijat olivat tottuneet vain porvarisnaisten mielenilmauksiin aiemmasta melodramaattisesta kirjallisuudesta.

Uusia tulkintoja

Matti Hagelbergin sarjakuvateos Silvia Regina sisältää 50-sivuisen mukaelman Köyhästä kansasta.
Saksan Samoan valloitus

Tausta

Saksa oli saanut jalansijan Samoalta joulukuussa 1899, kun Samoan saaristo oli jaettu Saksan hallitseman länsiosaan ja Yhdysvaltain hallitsemaan itäosaan. Uusi-Seelanti oli saanut haltuunsa Cookinsaaret ja Niuen, mutta niitä pidettiin etäisinä ja hyödyttöminä, eivätkä ne vastanneet monien uusiseelantilaisten poliitikkojen haaveilemasta Uuden-Seelannin johtamasta eteläisen Tyynen valtameren imperiumista. Samoalla ei ollut suurta merkitystä Saksalle sodan syttyessä, mutta sinne oli sijoitettu esimerkiksi radiolähetin, jolla pystyttiin läettämään viestejä Berliniin asti ja saksalaisille sotalaivoille. Iso-Britannia halusi puolestaan postaa sen Saksan käytöstä.

Hyökkäys

Uusi-Seelanti suostui Britannian ehdotukseen miehittää Samoa, mutta se halusi selvityksen sinne sijoitetuista Saksan joukoista. Britannian tiedustelun mukaan Samoan puolustusta hoiti vain 50 paikallista poliisia ja kaksi eurooppalaista valvojaa. Uuden-Seelannin joukkojen kuljetus tapahtui Monowai ja Moeraki-niisillä Union Steam Ship Companyltä saaduilla laivoilla. Joukkoihin kuului yhteensä 1 385 miestä. Laivat lähtivät Wellingtonista 15. elokuuta ja sieltä niitä saattamaan lähtivät brittien kolme vanhaa risteilijää, HMS Psyche, HMS Philomel ja HMS Pyramus. Saksalla oli Tyynellä valtamerellä kaksi raskasta risteilijää, SMS Scharnhorst ja SMS Gneisenau, kolme kevyttä risteilijää ja useita muita aluksia. Niiden olinpaikkaa ei tiedetty kahden viikon matkalla Samoalle. Viiden päivän matkan jälkeen saattue saapui Uuden-Kaledonian Noumeaan ja siellä siihen liittyivät australialaiset taisteluristeilijä HMAS Australia, kevyt risteilijä HMAS Melbourne ja Ranskan laivaston panssaroitu risteilijä Montcalm. Kun saattue saapui Samoalle tajuttiin miten heikot puolustukset paikalla oli. Puolustusjoukot koostuivat vain kahdestakymmenestä poliisista ja 50 vanhasta kivääristä. Apiassa oli vanha tykki, jonka lataamiseen meni puoli tuntia. Saksalaiset olivat lisäksi saaneet käskyn olla vastustamatta hyökkäystä. Uuden-Seelannin joukot nousivat maihin 29. elokuuta kohtaamatta vastarintaa.

Seuraukset

Seuraavana päivänä 20. elokuuta Uuden-Seelannin joukkoja johtanut Robert Logan julisti Uuden-Seelannin johtaman Samoan brittiläisen miehityksen alkaneeksi. Saksalaisen hallinnon rakennukset takavarikoitiin ja Union Jack nostettiin salkoon parlamenttitalon edessä Apiassa upseerien, muiden joukkojen ja paikallisten päälliköiden läsnä ollessa. Saksalaisvaara ei kuitenkaan ollut vielä kokonaan ohi, ja 14. syyskuuta saksalaiset risteilijät Scharnhorst ja Gneisenau saapuivat Apian edustalle. Ne kuitenkin lähtivät huomattuaan, että Samoa ei ollut enää saksalaisten hallussa. Samoan miehityshallintoa hoitivat Uuden-Seelannin virkamiehet, joilla ei usein ollut riittävää kokemusta tehtäviinsä. Vuonna 1920 Kansainliitto antoi Saksan Samoan Uuden-Seelannin alaisuuteen.
Ingrid Andree

Ingrid Andree (Ingrid Tilly Unverhau; s. 19. tammikuuta 1931 Hampuri) on saksalainen näyttelijä. Hänelle on myönnetty Bundesverdienstkreuz. Hän oli vuosina 1959–1965 naimisissa näyttelijä Hanns Lotharin kanssa. Parille syntyi vuonna 1960 tytär Susanne Lothar. 
Andree on Freie Akademie der Künste in Hamburgin jäsen.
Tal Ben Haim

Seurajoukkueura

Ben Haim aloitti uransa Makkabi Tel Avivissa ja nousi seuran edustusjoukkueeseen vuonna 1998. Vuosina 2000–2002 hän suoritti asepalvelustaan. Ben Haim pelasi seurassa aina kesään 2004 saakka, jolloin hän siirtyi tuoreena Israelin mestarina Englantiin Boltoniin kolmen vuoden sopimuksella.
Boltonissa Ben Haim onnistui suorituksissaan yli odotusten ja herätti monien suurempien seurojen mielenkiinnon. Muun muassa Chelsea kävi neuvotteluja Ben Haimin siirtymisestä seuraan, mutta siirto onnistui lopulta vasta kauden 2006/2007 jälkeen sopimuksen päätyttyä Boltonin kanssa. Hän sai Jose Mourinhon valmentamassa Chelseassa runsaasti vastuuta kun sekä John Terry että Ricardo Carvalho olivat loukkaantuneina.
Sittemmin Terryn ja Carvalhon tervehdyttyä ja Alexin tultua seuraan peliaika väheni dramaattisesti, eikä sitä tullut enempää myöskään maanmiehen Avram Grantin tultua manageriksi. Ben Haim arvosteli Grantia ankarasti lehdistössä, minkä johdosta hän menetti kahden viikon palkan. Lopulta kesällä 2008 Ben Haim siirtyi nykyiseen seuraansa Manchester Cityyn viidellä miljoonalla punnalla.
Tammikuussa 2009 Ben Haim siirtyi loppukaudeksi lainalle toiseen Valioliigajoukkueeseen Sunderlandiin.
Hän siirtyi Queens Park Rangersiin tammikuussa 2013 kauden loppuun asti kestävällä sopimuksella.

Maajoukkueura

Ben Haim on vuosien ajan kuulunut Israelin maajoukkueen vakiomiehistöön. Hän edusti maataan sekä 2006 MM-kisojen että 2008 EM-kisojen karsinnoissa.