google/wiki40b huggingface dataset:
Hjalmar Dahl

Hjalmar Karl Emil Dahl (15. toukokuuta 1891 Parikkala – 19. lokakuuta 1960) oli suomenruotsalainen toimittaja, kääntäjä ja kirjailija.
Dahlin vanhemmat olivat apteekkari Johan Emil Dahl ja Betty Kiljander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1910 ja hän suoritti Lausannen yliopiston päästötutkinnon 1913. Dahl aloitti lähes 30 vuotta kestäneen toimittajan uransa Hufvudstadsbladetin venäjänkielisen osaston toimittajana, ja sittemmin hän oli Nya Tidningenin päätoimittajana 1922–1925, Hufvudstadsbladetin toimitussihteerinä 1926–1927 ja Moottorin toimittajana 1928–1933. Hän oli Helsingfors Journalenin päätoimittaja 1929–1944, Månads-Revyn-lehden toimittaja 1940–1944 sekä Aftonpostenin toimituspäällikkö 1944–1945. Vuodesta 1945 Dahl oli vapaa kirjailija. Hän oli Suomen taiteilijaseuran toiminnanjohtaja 1923–1926.
Dahl ruotsinsi venäläisten klassikoiden teoksia sekä muun muassa F. E. Sillanpään teoksia.
Podolia

Podolia (ukr. Поділля, Podillja, ven. Подолье, Podolje liett. Podolė, puol. Podole) on Ukrainassa sijaitseva historiallinen alue, joka käsittää Hmelnytskyin ja Vinnytsjan hallinnolliset alueet kokonaan sekä neljän muun alueen luoteisia osia. Suurin kaupunki on noin 330 000 asukkaan Vinnytsja, muita tärkeitä kaupunkeja ovat Uman, Kamjanets-Podilskyi ja Hmelnytskyi.
Kaakosta alkavaa Karpaattien ylänkömaata lukuun ottamatta Podolia on tasankoa, jota kuitenkin halkovat monet joenuomat. Alueella on myös Puolan ja Turkin välisestä sodasta on jäänteinä lukuisia linnoituksia. Ukrainan lipun symboloimat kultaiset vehnäpellot sinisen taivaan alla ovat tällä alueella kunniassaan.

Historia

Kansainvaellusten aikaan alueen halki kulki monia kansoja, jotka jättivät sinne jälkensä. Alue on aikojen kuluessa kuulunut moniin valtakuntiin, kuten Liettuaan, Puolaan, Venäjän keisarikuntaan, Neuvostoliittoon ja vihdoin toisen maailmansodan jälkeen Ukrainaan.
St. Johns (Arizona)

Väestö

Vuoden 2000 väestönlaskennan aikaan, St. Johnsissa asui 3 269 henkilöä ja siellä oli 989 taloutta ja 805 perhettä. Väestötiheys oli 190,9/km². St. Johnsissa oli 1 392 asuntoa, joiden keskimääräinen tiheys oli 81,3/km².
Asukkaista 80,48 % oli valkoisia, 0,37 % afroamerikkalaisia, 6,24 % intiaaneja, 0,28 % aasialaisia, 0,03 % Tyynenmeren saarilta kotoisin olevia, 9,12 % muita ja 3.49 % monirotuisia. Hispaanoja oli 23.19 % väestöstä. St. Johnsissa oli 989 kotitaloutta joista 44,3 % asui alle 18-vuotiaita lapsia, 66,7 % asui yhdessä asuva aviopari ja 18,6 % oli perheettömiä. 6,2 % oli yksin asuvia yli 65-vuotiaita. Talouksien keskimääräinen koko oli 3,19 henkilöä, ja perheiden keskimääräinen koko oli 3,55 henkilöä.
100:aa naista kohden St. Johnsissa oli 101,2 miestä. Jokaista 100:aa yli 18-vuotiasta naista kohden, St. Johnsissa oli 100,1 yli 18-vuotiasta miestä.
Mediaanipalkka taloutta kohden oli 35 215 Yhdysvaltain dollaria, ja mediaanipalkka perhettä kohden oli 37 478 Yhdysvaltain dollaria. Miesten mediaanipalkka oli 38 477 Yhdysvaltain dollaria, ja naisten 24 009 Yhdysvaltain dollaria. Noin 12 % perheistä ja 15 % väestöstä eli köyhyysrajan alapuolella, heistä 18,2 % oli alle 18-vuotiaita ja 10,8 % yli 65-vuotiaita.
Jonas Rannila

Jonas Rannila (s. 22.7.1989, Helsinki) on suomalainen kapellimestari-kuoronjohtaja. Hän toimii Opera BOXin musiikillisena johtajana, Helsingin filharmonisen kuoron ja mieskuoro Manifestumin taiteellisena johtajana sekä Kuninkaantien muusikoiden kapellimestarina. Rannila valmistui vuonna 2017 musiikin maisteriksi Taide-yliopiston Sibelius-Akatemiasta.
Rannila on kysytty kapellimestari eri oopperatuotannoissa ja johtanut lukuisien suomalaisten oopperoiden kantaesityksiä mm. Mannerheim (Tuomas Kantelinen/Ilmajoen musiikkijuhlat), Aino Ackté (Ilkka Kuusisto/Savonlinna ja Helsinki), Lusia Rusintytär (Juha T. Koskinen/Oulunsalo soi/Helsingin juhlaviikot) ja Himmerrä ja Valo (Heta Aho/Musica Nova). Muita Rannilan johtamia teoksia ovat muun muassa Brittenin Lukretian raiskaus, Mozartin Don Giovanni ja Taikahuilu, Puccinin Le Villi, Straussin Ariadne auf Naxos, Rossinin Sevillan parturi, Haydnin Il mondo della luna sekä Humperdinckin Hannu ja Kerttu. Rannilan keskeiseen ohjelmistoon kuuluvat myös merkittävimmät suurkuoroteokset. 
Rannila on työskennellyt mm. Savonlinnan oopperajuhlilla vuodesta 2011 (mm. apulaiskapellimestarina ja kuiskaajana), Tampereen oopperassa vuodesta 2013, Opera Cava -festivaalilla 2005-2008 sekä Opera Pienon produktioissa 2005-2010. Rannilan musiikilliset juuret johtavat Cantores Minores -poikakuoroon, jonka laulajana hän toimi vuosina 2000-2012. Rannila johti myös kuoron Vokaaliyhtyettä vuosina 2007-2012.
Rannilan kapellimestariopettajina ovat toimineet mm. prof. Roland Börger, prof. Leif Segerstam, GMD Florian Ludwig sekä prof. Barbara Rucha. Kuoronjohtoa Rannila on opiskellut mm. prof. Matti Hyökin, prof. Nils Schweckendiekin sekä Erik-Olof Söderströmin johdolla. Laaja-alaista musiikinopiskelua ovat tukeneet myös pianon, oboen ja alttoviulun soitto sekä klassisen laulun opinnot.
Lukuvuonna 2013-14 Rannila opiskeli orkesterin- ja kuoronjohtoa Leipzigin ”Hochschule für Musik und Theater Felix Mendelsson-Bartholdy” -musiikkikorkeakoulussa. Syksyllä 2014 Rannila tutki Suomen Rooman kulttuuri-instituutti Villa Lantessa romantiikan ajan Italialaista oopperaa. Richard Wagner -kulttuuriyhdistys valitsi Rannilan vuoden 2012 Bayreuth-stipendiaatikseen. Mm. Pro Musica -säätiö sekä Salzburgin musiikkijuhlien ystävät Suomessa ry. ovat tukeneet Rannilan taiteellista toimintaa. EU:n rahoittama Ulysses Network Platform valitsi Jonas Rannilan sen jäseneksi vuonna 2016. Ulysses-akatemian avustuksella Rannilaa tuetaan uuden musiikin johtamisen eri foorumeilla.
Storaksikasvit

Kuvaus

Storaksikasvit ovat monivuotisia puuvartisia kasveja. Lehdet ovat yksinkertaisia, yleensä vuorottaisesti asettuneita ja usein korvakkeettomia. Kukat kasvavat kukinnoissa, jotka ovat rakenteeltaan terttuja, kerrannaisterttuja tai kiemuroita. Kukat ovat kaksineuvoisia ja symmetrisiä säteittäin. Verhiö on muodoltaan kellomainen ja verholehtiä on yleensä 4–6. Teriössä on 4–7 osittain yhteenkasvanutta terälehteä. Terälehdet ovat yleensä väriltään valkoiset. Heteet kasvavat kiehkurassa teriön tyvellä. Emit ovat kapeita ja usein päätyään kohti kapeneva, luotit ovat pyöristyneitä ja joskus 2–5-jakoisia. Hedelmä on luumarja, marja tai kota.

Levinneisyys

Storaksikasveja kasvaa Amerikan mantereiden ja Aasian trooppisilla, subtrooppisilla ja lauhkeilla alueilla, sekä Välimeren alueella.
Kalliotierasammal

Ulkonäkö

Kalliotierasammal on kookas (5-20 cm) harmahtava sammal. Sen lehdissä on vankka keskisuoni ja pitkä karvakärki.

Levinneisyys

Kalliotierasammal esiintyy ympäri maailmaa ja se suosii mereisiä alueita. Suomessa se kasvaa koko maassa, yleismpänä rannikolla ja tuntureilla.

Elinympäristö

Kalliotierasammal kasvaa karuilla kallioilla. Samanlaisilla paikoilla kasvaa myös esim. silotierasammal, kiviharmosammal ja kivikynsisammal.
Pylväsjärjestelmät

Pylväsjärjestelmä viittaa pylväiden ja palkistojen käyttöön ja koristeluun jonkun klassisen järjestelmän ja tyylisuunnan mukaan. Pylväsjärjestelmät ovat klassisen arkkitehtuurin keskeisimpiä osatekijöitä. Ne kehittyivät antiikin kreikkalaisessa ja roomalaisessa arkkitehtuurissa, ja niitä on sovellettu länsimaisessa arkkitehtuurissa aina 1900-luvulle saakka.
Pylväsjärjestelmät määrittävät muun muassa pylväiden ja niiden osien sekä rakennuksen muiden kantavien rakenteiden muotoja, mittasuhteita ja käyttöä yhdessä. Niihin kuuluvat myös monet rakenneosien koristeaiheet. Pylväs koostuu kapiteelista eli pylväänpäästä, pylväänvarresta ja baasista eli jalustasta. Pylväät tukevat entablatuuria eli rakennuksen yläosan vaakasuoria osia eli arkkitraavia, friisiä ja korniisia. Eri pylväsjärjestelmät tunnistaa ennen kaikkea niille ominaisista kapiteeleista.

Historia

Kreikkalaiset pylväsjärjestelmät olivat rakennusten tukirakenteita, ja niihin kuului pylväiden lisäksi entablatuuri eli palkisto, jota pylväät kannattelivat. Klassisia kreikkalaisia pylväsjärjestelmiä oli kolme: doorilainen, joonialainen ja korinttilainen pylväsjärjestelmä. Varhaisemmin arkaaisella kaudella oli käytössä myös aiolialainen pylväsjärjestelmä. Pylväsjärjestelmät syntyivät Kreikassa kreikkalaisten temppeleiden rakentamisen kehittyessä. Doorilainen pylväsjärjestelmä alkoi saada vakiintuneen muotonsa muun muassa Olympian Heran temppelin ja Korkyran Artemiin temppelin myötä, ja joonialainen pylväsjärjestelmä muun muassa Samoksen Heraionin ja Efesoksen Artemiin temppelin myötä. Kreikkalaiset järjestelmät vakiintuivat 500–400-luvuilla eaa.
Roomalaiset omaksuivat pylväsjärjestelmät kreikkalaisilta, mutta muuntelivat niitä. Doorilaisesta pylväästä he esimerkiksi tekivät hoikemman ja lisäsivät siihen jalustan. Lisäksi roomalaiset kehittivät kreikkalaisten pylväsjärjestelmien rinnalle kaksi uutta järjestelmää, sileävartisen toskanalaisen pylvään sekä kompositapylvään, jossa yhdistyvät joonialaisen ja korinttilaisen kapiteelin piirteet. Roomalaiset myös yhdistivät pylväsjärjestelmät holvi- ja kaarirakenteisiin, jolloin pylväät vähitellen menettivät alkuperäisen tehtävänsä tukirakenteina ja muuttuivat koristeiksi.
Monissa rakennuksissa yhdisteltiin eri tyylisuuntia. Esimerkiksi useissa temppeleissä ja stoissa eli pylväshalleissa julkisivun pylväät edustivat doorilaista ja sisäosien pylväät joonialaista tyyliä. Klassisen ja hellenistisen kauden taitteessa rakennettu Nemean Zeuksen temppeli oli ensimmäisiä, joka yhdisti kaikki kolme tyylisuuntaa: sen peristyylin pylväikkö edusti doorilaista tyyliä, ja sisäosissa käytettiin sekä joonialaisia että korinttilaisia pylväitä.
Pylväsjärjestelmät levisivät renessanssin aikana eurooppalaiseen arkkitehtuuriin roomalaisessa muodossaan. Roomalaisen arkkitehdin Vitruviuksen teos De architectura vaikutti voimakkaasti käsityksiin pylväsjärjestelmien luonteesta ja käytöstä. Uusklassismin myötä palasi kiinnostus myös varhaisempaan kreikkalaiseen rakennustaiteeseen ja sen tyyli-ihanteisiin, mikä näkyy uusklassisessa arkkitehtuurissa.

Pylväsjärjestelmiä

Antiikin aikaiset pylväsjärjestelmät ovat:
Pseudepigrafit

Pseudepigrafinen kirjallisuus on kirjallisuutta, jonka kirjoittaja on joku muu kuin se, jonka nimiin teos on pantu. Pseudepigrafinen kirjallisuus on usein laitettu jonkun autoritäärisen ja yhteisön arvostaman henkilön nimiin. Kirjoittaja saattoi ilmoittaa teoksensa kirjoittajaksi paljon aikaisemmin eläneen henkilön hankkiakseen teokselleen arvovaltaa tai kunnioittaakseen kirjoittajaksi nimeämäänsä henkilöä.
Termi ”pseudepigrafi” on peräisin kreikan kielen sanoista ψευδής, pseudēs ’väärä’ ja ἐπιγραφή, epigrafē ’kirjoitus’.

Pseudepigrafinen kirjallisuus antiikissa

Pseudepigrafinen kirjallisuus oli tavallista erityisesti antiikin aikana. Tuon ajan kulttuurissa se oli hyväksyttyä eikä sitä pidetty mitenkään vääränä tai epäilyttävänä. Pseudepigrafeissa ei näin ole suoranaisesti kyse valehtelusta tai väärentämisestä. Tällaista kirjallisuutta kuuluu useiden tunnettujen antiikin aikaisten kirjailijoiden nimissä kulkevien teosten joukkoon. Tällaisia kirjoja kuuluu myös Raamatun apokryfiseen kirjallisuuteen, jossa pseudepigrafit ovat usein Raamatun kaanoniin kuuluvien kirjojen muunnoksia ja mukaelmia.
Usein pseudepigrafisessa kirjallisuudessa jatketaan jotakin yhteisölle tärkeätä kertomustraditiota. Toisinaan pseudepigrafisten kirjojen päämääränä on vakuuttaa yhteisö sen arvostaman henkilön auktoriteetillä jostakin ajankohtaisesta ja tärkeästä asiasta. Yhteisöt hyväksyivät pseudepigrafiset kirjat, koska ajattelivat historiallisen henkilön auktoriteetin ikään kuin siirtyneen pseudepigrafin kirjoittajalle. Näin ollen pseudepigrafejakin pidettiin uskottavina lähteinä.

Klassillinen pseudepigrafia

Pseudepigrafista kirjallisuutta on ollut kirjallisuuden alkuajoista lähtien. Antiikin kreikkalaiset kirjailijat viittaavat usein teksteihin, jotka oli laitettu myyttisten hahmojen Orfeuksen tai Musaioksen nimiin, vaikkakaan niitä ei useinkaan pidetty todellisuudessa näiden kirjoittamina. Tekstejä tunnistettiin pseudepigrafisiksi jo antiikin aikana; esimerkiksi Homeeristen hymnien nimellä tunnettu kokoelma tunnistettiin jo varhain todellisuudessa jonkun muun kuin Homeroksen kirjoittamiksi.
Kirjallisuudentutkimuksessa kirjailijan nimen eteen on tapana liittää etuliite ”Pseudo-” silloin, kun joku teos, jota on aiemmin pidetty tämän kirjoittamana, on osoitettu pseudepigrafiseksi. Esimerkiksi kreikkalaisten myyttien ensyklopedista kokoelmaa Bibliotheke ei enää pidetä Apollodoroksen kirjoittamana, vaan sen kirjoittajasta käytetään nimitystä ”Pseudo-Apollodoros”; eikä myyttisten henkilöiden tähtikuvioiksi muuttumista käsittelevää teosta Katasterismoi pidetä enää Eratostheneen kirjoittamana, vaan sen kirjoittajasta käytetään nimitystä ”Pseudo-Eratosthenes”. Muita esimerkkejä ovat Pseudo-Aristoteles, Pseudo-Dionysios Areopagita ja Pseudo-Plutarkhos.
VMRO

Sisäinen makedonialainen vallankumouksellinen järjestö (bulg. Вътрешна Македонска Революционна Организация, Vătrešna Makedonska Revoljutsionna Organizatsija; makedoniaksi Внатрешна Македонска Револуционерна Организација, Vnatrešna Makedonska Revolucionerna Organizacija, VMRO) oli 1800-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa toiminut maanalainen järjestö, jonka alkuperäisenä tavoitteena oli Makedonian vapauttaminen vallankumouksellisin keinoin turkkilaisten vallasta. Myöhemmin järjestön jakautui kahteen siipeen, joista toinen ajoi Makedonian itsenäisyyttä ja toinen pyrki edistämään Bulgarian vaikutusvaltaa Makedoniassa ja lähialueella.
VMRO perustettiin Kreikan Thessalonikissa vuonna 1893. Järjestön perustajiin kuuluivat muun muassa Damjan Gruev, Gotse Deltšev ja Jane Sandanski. He olivat makedonialaisia, jotka pitivät itseään kansallisuudeltaan bulgaareina, ja halusivat saada tuolloin Ottomaanien valtakuntaan kuuluneelle Makedonialle itsehallinnon. Saavutettuaan jonkinasteista kannatusta Makedonian kristityn väestön parissa VMRO käynnisti vuonna 1903 Ilindenin kansannousun, jonka turkkilaiset kuitenkin kukistivat. Tämän jälkeen järjestö hajosi kahtia: Makedoniasta käsin toiminut vasemmistolaisempi siipi ajoi edelleen Makedonian itsenäisyyttä ja Sofiaan asettunut oikeistolaisempi siipi kannatti Makedonian liittämistä Bulgariaan sekä ryhtyi yleisemminkin edistämään Bulgarian sotilaallisia etuja. Varsinkin jälkimmäinen ryhmä omaksui myöhemmin terrori- ja salamurhataktiikan vastustajiaan vastaan.
Balkanin sotien (1912–1913) seurauksena Makedonia jaettiin Serbian, Kreikan ja Bulgarian kesken, mutta VMRO jatkoi toimintaansa. Vähitellen sen harjoittama umpimähkäinen terrori alkoi vieroittaa sen kannattajia sekä Makedoniassa että Bulgariassa. Vuonna 1923 Todor Aleksandrovin johtama VMRO:n bulgarialainen siipi onnistui murhaamaan Bulgarian pääministeri Aleksandăr Stambolijskin. Aleksandrov itse murhattiin seuraavana vuonna ja häntä seurasivat organisaation johdossa Aleksandăr Protogerov sekä Ivan Mihailov. Vuonna 1934 Bulgarian hallitus kielsi Bulgarian VMRO:n toiminnan ja vangitsi tai karkotti sen johtajat.
Samaan aikaan Makedonian itsenäisyyttä ajanut VMRO:n makedonialainen siipi jatkoi myös toimintaansa ja järjestäytyi uudelleen vuonna 1925 nimellä ”VMRO (yhtenäinen)”. Jugoslavian viranomaiset vainosivat järjestöä sen separatistismin vuoksi ja se lakkautettiin Jugoslaviassa vuonna 1937.
VMRO:n perintöön vetoavat Makedoniassa vuonna 1990 perustettu VMRO-DPMNE-puolue samoin kuin Bulgariassa 1996 perustettu VMRO – Bulgarian kansallinen liike.
Sieralammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,9 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Tarjanneveden alueella (35.41), jonka Vaskiveden lähialueeseen (35.412) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 96,7 metriä mpy.
Tuija Peltomaa

Tuija Peltomaa e. Tervo (s. 9. lokakuuta 1965 Sotkamo) on suomalainen antiikkiesineiden asiantuntija ja televisioesiintyjä. Hän on kirjoittanut useita aihetta käsitteleviä kirjoja.
Peltomaa on valmistunut filosofian maisteriksi 1996 taidehistoria pääaineena Helsingin yliopistosta.
Peltomaa on toiminut 1997–2014 Ylen Antiikkia, antiikkia ohjelmassa asiantuntijana ja toimii myös alan opettajana. Peltomaa on opettanut 1993–2007 Taideteollisessa korkeakoulussa ja vuodesta 2013 Aalto-yliopistossa.
Plantaarifaskiitti

Plantaarifaskiitti tarkoittaa kantapohjan etu-sisäreunalla kuormittaessa esiintyvää kiputilaa. Kyse on yleensä jalkapohjan jännekalvon kroonisesta ylirasituksesta johtuvasta kiputilasta. Tilaa kutsutaan myös insertiotendiniitiksi, koska jos jännekalvon kiinnityskohta on paksuuntunut, se voi näkyä röntgenkuvassa ”luupiikkinä”. Tämä ei kuitenkaan ole oikea syy vaan seuraus, kun kipukohtaan vähitellen kertyy kalkkia. 
Plantaarifaskiitti on melko pitkäkestoinen ja rajoittaa usein sairastuneen liikkumista. Hoidossa voidaan turvautua esimerkiksi tukipohjallisiin tai venytysharjoituksiin. Osalla potilaista sairaus pitkittyy entisestään. Kipu voi myös levitä. Pitkittyneeseen kipuun käytetään usein yölastoja.
Plantaarifaskiitin voi laukaista esimerkiksi rasitus, ylipaino, pitkäaikainen seisominen sekä erityisen kovalla pinnalla liikkuminen. Paras hoitokeino on pehmustettujen kantapääpohjallisten hankkiminen.
Lotta Kemppinen

Lotta Kaarina Kemppinen (s. 1. huhtikuuta 1998 Helsinki) on suomalainen pikajuoksija. Hän edustaa HIFK-Friidrottia ja hänen valmentajanaan toimii Mervi Brandenburg.
Kemppinen karsiutui 100 metrin juoksun välierissä Eskilstunan alle 20-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2015. Hän sijoittui samalla matkalla kuudenneksi Gävlen alle 23-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2019. Aikuisten Suomi−Ruotsi-maaottelussa hän kilpaili ensimmäisen kerran 2019.
Kemppinen on saavuttanut Kalevan kisoissa 100 metrillä kultaa 2019 ja 200 metrillä pronssia niin ikään 2019. Sisäratojen SM-kilpailuista hän on voittanut hopeaa 60 metrin juoksusta vuonna 2017, kultaa 4 × 200 metrin viestistä SE-ajalla vuonna 2017 ja hopeaa 4 × 300 metrin viestistä vuonna 2015. Viestijuoksun SM-kilpailuissa hän on saanut 4 × 100 metrin viestissä hopeaa 2019 ja pronssia 2018 sekä 4 × 400 metrin viestissä hopeaa 2019. 
Ennätyksikseen Kemppinen on juossut 60 metrillä hallissa ajan 7,49 (2017), 100 metrillä ajan 11,50 (2019) ja 200 metrillä ulkona 23,87 (2019) ja hallissa 25,12 (2017).
Darwin (yksikkö)

darwin () mittaa lajin ominaisuuden muutosta ajan kuluessa.

Historia

J.B.S. Haldane ehdotti 1949 evolutiivista muutosta mitattaisiin yksiköllä 'darwin'. Yksi darwin on määritelty seuraavasti: e-kertainen (noin 2.718) muutos ominaisuudessa miljoonan vuoden aikana. Haldane nimesi yksikkönsä luonnontieteilijä Charles Darwinin kunniaksi.

Sovellutukset

Yksikkö on käyttökelpoinen paleontologiassa, jossa makroskooppiset evolutiiviset muutokset fossiileissa ovat mitattavissa ja vertailtavissa. On huomattava, että tämä sovellutus tapa nojaa fenotyyppiin ennemmin kuin genotyypin dataan. Yksilöllinen vaihtelu on otettava huomioon ja useita mittauksia onkin suoritettava luotettavan datan saamiseksi. Darwin mittaa vain yksittäisen ominaisuuden evoluutiota eikä Kehityslinjan, eri ominaisuudet saattavat muuttua eri nopeuksilla kehityslinjassa.
Gruyères (Ardennes)

Gruyères on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 51 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Gruyèresin pinta-ala on viisi neliökilometriä.
Punajääkärit

Punajääkärit tai punaiset jääkärit olivat jääkäriliikkeeseen osallistuneita, Jääkäripataljoona 27:ssä koulutettuja, vasemmistolaisesti suuntautuneita työläisjääkäreitä. Osa heistä taisteli punaisten puolella Suomen sisällissodassa. Heistä annettu kuva on sävyttynyt sisällissodan voittajapuolen kannan mukaiseksi. Tutkimusta heistä on tehty verraten vähän.
 
Ruotsinkielisten pfadfindereitten ja suomenkielisten "rivijääkäreitten" välillä oli eri syistä ristiriitoja. Ns. jääkärioppositio järjestäytyi kesäkuussa 1917 pataljoonanneuvostoksi, jonka perustamiseen oli otettu vaikutteita Venäjällä samoihin aikoihin muodostuneista sotamiesneuvostoista. Pataljoonanneuvostoon kuului esimerkiksi Juho Kemppainen.
Syyskuussa 1917 joukko työläisjääkäreitä perusti Työläisjääkärien toimeenpanevan komitean. Perustavassa kokouksessa 9. syyskuuta olivat paikalla jääkärit Heikki Repo, Artturi Kästämä, Antti Sefanias Hautamäki, Lauri Vilhelm Niiranen, Fredrik Aleksander Poltto ja kolme Hilfsgruppenführeriä: Juho Kemppainen, Viljo Johannes Syväjärvi ja Johannes Tamminen. Kokouksen koollekutsujaa ei tiedetä. Puheenjohtajana toimi Repo. Kokouksessa tehtiin periaatepäätös palata Suomeen muiden jääkärien mukana ja tehdä siellä päätös oman puolen valinnasta mahdollisessa konfliktissa.
Heikki Repo oli tullut tunnetuksi Simon kahakan (1916) yhteydessä siitä, ettei osallistunut aktiivisesti saarretun kämpän puolustukseen muiden jääkärien rinnalla. Hänestä tuli "Simon kahakan Efialtes". Vankilasta vapauduttuaan Repo kuitenkin matkusti takaisin pataljoonaan.
Enemmistön jääkäreistä palatessa Suomeen joko etukomennuskunnissa tai 25. helmikuuta 1918, monet punajääkärit olivat vähintään henkisesti erillään tästä pääjoukosta. Osa jäi tai poliittisesti epäluotettaviksi katsottuina jätettin siviilitöihin Saksaan, jotkut allekirjoittivat palvelusopimuksen hallituksen joukkoihin "hammasta purren", koska sitoumus takasi vapaan paluumatkan.  Pääjoukkona matkusti Suomeen 900 miestä, Heikki Revon arvio jälkeenjääneistä on 400 miestä. Myöhemmin tieto Suomeen paluun ajankohdasta kirjattiin kunkin kohdalle jääkärimatrikkeliin.
Osa jälkeen jääneistä, yli 200 miestä, oli rangaistusosastoon passitettuja "bahrenfelttareita" Altona-Bahrenfeldin työkomennuskunnassa, joka toimi viheliäisissä oloissa Hampurin lähellä olleessa tykistövarikossa.  
Suomeenkin palanneissa jääkäreissä oli punaisia, esimerkiksi Leo Mäkelin, joka kuitenkin kieltäytyi taisteluista sisällissodassa aatteellisiin syihin vedoten.
Samsung Galaxy J7 (2016)

Muotoilu

Samsung Galaxy J7 (2016) -älypuhelimessa on 5,5-tuumainen näyttö HD-resoluutiolla.

Fyysiset osat

Laitteesta löytyy Samsungin oma Exynos 7 Octa 7870-prosessori. Laitteessa on 2 Gigatavua RAM-muistia ja 16 Gigatavua sisäistä muistia. Puhelimen muisti on laajennettavissa enintään 128 Gigatavun microSD-kortilla.

Kamerat ja multimedia

Laitteessa on 13 Megapikselin takakamera. Etukameran tarkkuus on puolestaan 5 Megapikseliä, jonka lisäksi edessä on myös LED-salama.
Videokuvaus voidaan tehdä 1080p (Full HD) -resoluutioilla 30fps.

Ohjelmisto

Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 6.0 "Marshmallow".
Myöhemmin laitteeseen on tullut päivitys Android 7.0 "Nougat" -versioon.
Lillian Copeland

Urheilu-ura

Copeland oli erinomainen heittolajeissa, erityisesti kuulantyönnössä. Hän voitti amatööriurheilijoiden liiton AAU:n mestaruuden kuulantyönnössä viidesti vuosina 1924–1928 ja 1931. Lisäksi hän voitti mestaruuden myös kiekonheitossa vuosina 1926 ja 1927 sekä keihäänheitossa vuosina 1926 ja 1931.

Olympialaiset

Vuoden 1928 kesäolympialaiset olivat ensimmäiset, joissa naiset kilpailivat yleisurheilussa. Kuulantyöntö ja keihäänheitto eivät kuitenkaan olleet vielä kisaohjelmassa, joten Copeland kilpaili ainoastaan kiekonheitossa ja voitti olympiahopeaa Puolan Halina Konopackan jälkeen. 
Vuonna 1931 hän aloitti opinnot Etelä-Kalifornian yliopistossa, eikä panostanut urheiluun enää yhtä paljon. Hänet kuitenkin valittiin vuoden 1932 kesäolympialaisten joukkueeseen ja hän kilpaili kiekonheitossa. Hän kilpaili kotikaupungissaan ja vei olympiavoiton viimeisellä heitollaan.
Pian Los Angelesin olympialaisten jälkeen hän lopetti urheilu-uransa.
Urheilu-uran jälkeen hän työskenteli Los Angeles Countyn sheriffinvirastossa.