google/wiki40b huggingface dataset:
Turku 1400-luvulla

Keskiaikaiset elinolot

Keskiajan kaupungissa rakennukset olivat valtaosaltaan puuta, vaikka kivi- ja tiilitalojakin oli. Kadut olivat ahtaita ja tulipalot yleisiä. Keskiaikainen kaupunki oli keskittynyt suurin piirtein Tuomiokirkon, Kerttulinmäen ja Kaskenmäen väliselle alueelle Aurajoen eteläpuolelle. Joen pohjoispuolella keskiaikaista kaupunkiasutusta oli lähinnä Aninkaistenmäellä. Kaupungin asukasluku lienee keskiajalla noussut kahdentuhannen tienoille, mikä keskieurooppalaisella mittapuulla tarkoitti keskikokoista ja pohjoismaisella mittapuulla suurta kaupunkia. Useimmat Turun nykyisistä kaupunginosista olivat keskiajalla maalaiskyliä, jotka kuuluivat Kaarinan, Maarian ja Raision pitäjiin – Turun kaupungille ne siirtyivät vasta 1900-luvun alue- ja kuntaliitosten myötä.
Keskiajan Turun arkielämästä ja esimerkiksi sosiaalisista ongelmista on vain vähän tietoa. Useimpien keskiaikaisten kaupunkien tapaan Turkukin lienee ollut melko väkivaltainen paikka. Kuolemanrangaistuksia pantiin toimeen paljon vähemmän kuin on totuttu ajattelemaan, sillä kyseinen rangaistus yleistyi vasta 1600-luvulla Turussa. Tuolloinkin kuolemanrangaistuksia oli Turussa enimmillään noin kolme kertaa vuodessa. Köyhät, vanhukset ja sairaat saattoivat hakea apua kirkon ylläpitämistä pyhänhengentaloista. Spitaalitautisilla oli oma Pyhän Yrjänän hospitaalinsa, jonka arvellaan sijainneen jossain Puolalanmäen tienoilla, keskiaikaisen kaupunkialueen ulkopuolella.

Kaupankäyntiä Turussa

Turku oli pitkään Suomen merkittävin myös kaupankäynnin saralla. Se lukeutui keskiajalla Hansaliiton kaupan ja merenkulun piiriin. 1300-luvulla kaksi kolmasosaa kaupungin porvareista oli saksalaisia, mutta vähitellen kotimaisten porvarien osuus kasvoi. Kauppiailla oli useita yhteisöjä, kiltoja, joiden kiltataloissa juhlinta saattoi yltyä varsin riehakkaaksi. Vilkkaat kauppasuhteet kohdistuivat etenkin Tukholmaan ja Tallinnaan, mutta myös Pohjanmaalle, Novgorodiin ja Itämeren etelärannikon suurin hansakaupunkeihin. Hämeeseen kulki Turusta tunnettu maantie, Hämeen Härkätie. Viipuriin vei Suuri Rantatie, joka sittemmin tunnettiin Kuninkaantienä.
Turun markkinoista erityisen suosittuja olivat tammikuiset Heikin päivän messut. Vuonna 1531 Turun molemmat Heikin markkinat, 19. tammikuuta ja 18. kesäkuuta olivat hyvässä suosiossa ja julistettiin vapaiksi markkinoiksi. Turku oli Suomessa kristinuskon kiistaton keskus, jonka varaan koko maata vallitseva ja selkeästi organisoitu kirkko rakentui. Kirkon vakiintuminen ja lujittuminen tapahtui keskiajalla paljolti Pyhän Henrikin kultin ympärillä. Pyhän Henrikin kultin kansanomainen propagointi tapahtui juuri Heikin markkinoiden eli -messujen yhteydessä.
Lea Joutseno

Perhetausta

Lea Joutseno syntyi Ernst Gunnar Rafael Jönssonin ja Jenny Emilia Haapasen perheeseen, jonka sukunimi muutettiin myöhemmin Joutsenoksi. Joutsenon musikaaliseen sukuun kuului myös Ernst Joutsenon sisar Astrid, joka teki uran pianistina. Lea Joutsenolla oli kaksi nuorempaa sisarusta, Maj-Lis ja Kullervo. Perhe asui alkuun Helsingissä, sittemmin Savonlinnassa. Jenny Haapasen kuoltua Lea muutti Poriin isoäitinsä hoiviin. Ylioppilaaksi hän kirjoitti Helsingissä. Hänen mielessään kangasteli hammaslääkärin ammatti, mutta siihen kouluttautuminen osoittautui taloudellisesti mahdottomaksi. Niinpä kielitaitoinen neiti Joutseno päätyi kielenkääntäjäksi Suomi-Filmiin. Hän osasi suomen ja ruotsin lisäksi saksaa, englantia ja ranskaa.

Yksityiselämä

Ensimmäisen avioliittoon johtaneen rakkautensa Lea Joutseno kohtasi työpaikallaan. Hän avioitui Suomi-Filmin toimistopäällikkö Jaakko Huttusen kanssa vuonna 1937. Huttunen kuoli runsaat puoli vuotta häiden jälkeen. Joutsenon toinen puoliso oli Keijo Pikkumäki, jonka kanssa hän avioitui 1946. Pariskunta asui Vaasassa. Myös tämä liitto päättyi lyhyeen, kun Pikkumäki kuoli tapaturmaisesti samana vuonna. Lea Joutseno koukkasi Ruotsin kautta takaisin Helsinkiin. Vuonna 1956 hän avioitui rakennusmestari Torsten Adolf Ingon kanssa.
Ihmisenä Lea Joutseno oli paljolti elokuvahahmojensa kaltainen: sanavalmis, vilkas ja iloinen. Hän kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen 66-vuotiaana.
Fataali familiaalinen insomnia

Yleisyys

Sairaus periytyy vallitsevasti autosomin kautta. Mutatoitunut prioniproteiini on löydetty koko maailmasta vain 40 suvusta noin sadasta ihmisestä. Jos vain toisella vanhemmista on viallinen geeni, jälkeläisellä on 50 %:n mahdollisuus periä sairaus. Tautia on esiintynyt eräässä italialaisessa suvussa 1700-luvulta lähtien. Ensimmäinen raportoitu uhri oli sukuun kuulunut mies, joka kuoli Venetsiassa vuonna 1765.

Sporadinen fataali insomnia

Joillakin potilailla FFI-tautia vastaavan sairauden tiedetään puhjenneen sporadisesti eli ilman perinnöllistä geenimutaatiota. Kyseinen tila tunnetaan lyhenteestä "sFI" (sporadic Fatal Insomnia, sporadinen fataali insomnia). Näitä tapauksia tunnetaan kahdeksan maailmanlaajuisesti. Tutkituilla potilailla ei ollut mutaatiota PRNP-prioniproteiinin kohdassa D178N, mutta kaikki olivat homotsygoottisia sen suhteen, että kodonissa 129 oli metioniini.

Prioni

PRNP-geeni, joka ohjaa prioniproteiinin PrPC valmistusta, on paikallistettu kromosomi 20:n lyhyen (p) haaran kohtaan 13.  Sekä FFI-potilailla ja niillä, joilla on Creutzfeldt–Jakobin tauti, on mutaatio geenin kodonissa 178: asparagiinihappo on vaihtunut asparagiiniksi. Jos samalla kodonissa 129 on metioniini-valkuaisaine, puhkeaa potilaalle FFI, mutta jos siinä on valiini-aminohappo, puhkeaa hänelle Creutzfeldt–Jacobin tauti.

Hoito

Sairauteen ei tunneta mitään hoitokeinoa. Vaikka taudin etenemistä ei voida estää, joillain hoidoilla voidaan parantaa potilaiden oireita.
On todistettu, että unilääkkeet ja barbituraatit eivät auta, vaan päinvastoin 74 %:ssa tapauksista ne pahentavat potilaan tilaa ja nopeuttavat taudin etenemistä.
Yksi potilas pystyi pidentämään elämäänsä erilaisilla hoidoilla, joihin kuului vitamiiniterapiaa ja meditaatiota sekä erilaisten stimulanttien ja unilääkkeiden käyttöä, jopa sensorista deprivaatiota unitilan aikaansaamiseksi yöllä ja viriketilan ylläpitämiseksi päivällä. Kaikesta huolimatta potilas taantui taudin klassiseen neljään vaiheeseen.
S-II

Historia

S-II:n kehittäminen sai alkunsa joulukuussa 1959, kun komitea suositteli suurityöntövoimaista nestemäistä vetyä polttavan rakettimoottorin valmistamista. Sopimuksen sai Rocketdyne ja sitä alettiin myöhemmin kutsua nimellä J-2. Samaan aikaan itse S-II -vaihe alkoi muotoutua. Aluksi siinä oli tarkoitus olla neljä J-2-moottoria ja sen pituuden olla 22,5 metriä ja halkaisijan 6,5 metriä.
Vuonna 1961 Marshall Space Flight Center alkoi etsiä vaiheelle rakentajaa. Kokoukseen jossa alustavat suunnitelmat esitettiin kutsuttiin 30 alan yritystä, näistä vain 7 toimitti kuukauden päästä ehdotelman. Kolme näistä hylättiin tarkastelun jälkeen. Sitten koko raketti todettiin liian pieneksi ja vaihetta jouduttiin suurentamaan. Vielä mukana oleville neljälle yritykselle tuotti vaikeuksia se, ettei NASA ollut vielä päättänyt monesta ratkaisevasta kohdasta, kuten raketin koosta ja seuraavien vaiheiden ominaisuuksista.
Lopulta 11. syyskuuta 1961 sopimus myönnettiin North American Aviationille, joka tuli valmistamaan myös Apollon komentomoduulin. Hallitus rakensi tuotantolaitoksen Seal Beachiin Kaliforniaan.

Rakentaminen

Vaiheen laukaisumassa oli 500 Mkg, josta peräti 97 prosenttia oli nestemäistä vetyä ja happea. Vaiheen pohjassa oli moottorikoneikko, joka kantoi viisi J-2-moottoria. Keskimmäinen moottori oli kiinnitetty suuntaansa, mutta ulkokehän neljä moottoria olivat käännettävissä raketin ohjaamiseksi. "Välitankin" (tyhjä tila säiliöiden välissä) sijaan S-II:ssä käytettiin yhteistä väliseinää, jossa oli LOX-säilön yläosa ja LH2-säiliön alaosa. Väliseinä muodostui kahdesta alumiinilevystä, joiden välissä oli hunajakennon muotoinen fenoli-eriste. Se eristi säiliöiden välistä 70 °C:n lämpötilaeroa. Väliseinän käyttö säästi 3,6 tonnia massaa.
LOX-säiliö oli ellipsoidin-muotoinen ja 10 metriä halkaisijaltaan ja 6,7 metriä pitkä. Se muodostettiin hitsaamalla 12 kiilanmuotoista levyä rungoksi ja molempiin päihin pyöreät levyt. Kiilanmuotoiset levyt muotoiltiin 211 000 litran vesisäiliössä kolmella huolellisesti asetetulla vedealaisella räjäytyksellä. LH2-säilö rakennettiin kuudesta sylinteristä, viidestä 2,4 metriä korkeasta ja yhdhdestä 0,69 metriä korkeasta. Suurin haaste oli eristäminen, sillä vedyn tuli nestemäisenä pysyäkseen olla alle 20 K:n lämpötilassa. Aluksi ongelmina olivat eristyksen pysyminen ja ilmakuplat. Lopullisessa menetelmässä eriste sumutettiin käsin ja liika leikattiin pois.
S-II valmistettiin pystyasennossa hitsaamisen helpottamiseksi ja oikean muodon säilyttämiseksi.
Porin kaupunginsairaala

Historia

Porin kaupunginsairaalan edeltäjä oli vuonna 1834 perustettu Porin kuumesairaala, joka marraskuussa 1875 siirtyi Porin kaupungin haltuun. Vanha sairaala oli ahdas ja lisäksi huonokuntoinen, joten uuden rakentamista ryhdyttiin suunnittelemaan jo parin vuoden kuluttua. Vuonna 1891 kaupunginvaltuustolle esiteltiin J. E. Stenbergin sekä Onni Tarjanteen piirustukset uudesta sairaalasta ja niistä valittiin toteutettavaksi Stenbergin suunnitelma. Kaupunginsairaalan paikaksi valittiin Käppärän hautausmaan ja Vanhan hautausmaan välinen alue, jossa jo toimi köyhäintalo. Sairaala otettiin käyttöön lokakuussa 1895 ja sen nimenä oli aluksi Porin kunnallissairaala (Björneborgs kommunala sjukhuset). Nykyinen nimi vakiintui vuoden 1905 jälkeen, kun kaupungin virkakieleksi oli vaihdettu suomi.
Kaupunginsairaala toimi alkuperäisissä tiloissaan aina vuoteen 1971 saakka, jolloin valmistui arkkitehti Olaf Küttnerin suunnittelema uudisrakennus. Vuonna 1980 otettiin käyttöön toinen laajennusosa, jonka suunnittelusta vastasi arkkitehti Kimmo Levanto. Kaupunginsairaalan vanhimpia osia peruskorjattiin viimeksi vuosina 1981–1982 ja ne ovat edelleen käytössä.
Luokka 1984

Juoni

Musiikinopettaja Andrew Norris saapuu Lincoln High -oppikouluun tietämättä sen ongelmista, joihin kuuluvat päihteet, prostituutio ja väkivalta. Heti ensimmäisellä tunnilla Norris tapaa Peter Stegmanin, jengijohtajan, jota koko koulu pelkää ja jonka tihutöiltä opettajatkin kääntävät katseensa. Norris ei aio antaa periksi Stegmanin suhteen, kun huomaa tämän musiikilliset lahjat. Norris ajautuu koko ajan syvemmälle henkilökohtaiseen sotaan Stegmania ja hänen jengiään vastaan.

Jengin jäsenet

Peter Stegman  jengin johtaja ja pelätty henkilö koulussaan. Hän ja hänen jenginsä myyvät huumeita sekä joutuvat jengitappeluihin. Oikeasti hän on todella fiksu sekä hänellä on musiikillisia lahjakkuuksia. Hän kantaa mukanaan stilettiä ongelmien varalta.
Patsy jengin ainoa naishenkilö, hän on myös Stegmanin tyttöystävä. Hän ei osallistu tappeluihin eikä tee paljon mitään, hän kyllä auttaa jengiläisiä niiden apua tarvitessa. Elokuva vihjaa Patsyn olevan biseksuaali.
Drugstore jengin huumevälittäjä. Hän itse on koukussa huumeisiin, hän myös piikittää itseensä heroiinia yhdessä kohtauksessa. Hän kantaa mukanaan partaveistä, sekä käyttää baseballmailaa joukkotappelussa.
Fallon jengin vartija. Hän käyttää paljon mustia nahkavaatteita yllään, sekä hänellä on mohikaani hiuksissan elokuvan loppupuolella. Hän on myös todella lihaksikas. Fallon käyttää aseenaan paksua ketjua, jota hän pitää myös vyönään.
Barnyard on jengin toinen vartija. Hän on isokokoinen sekä vahva, ja hän käyttää aseenaan isoa puista palikkaa.

Kohtelu Suomessa

Valtion elokuvatarkastamo asetti elokuvan ikärajan KK (Kokonaan kielletty) tarkastuksessa 3. joulukuuta 1982 raaistavana, joten elokuvaa ei saanut Suomessa laillisesti esittää eikä levittää. Asia kävi valituskierroksella valtion elokuvalautakunnassa, joka piti yksimielisesti kieltopäätöksen voimassa ja vielä Korkeimmassa hallinto-oikeudessa, joka edelleen piti kieltopäätöksen voimassa. Uusintatarkastus lähes viisitoista minuuttia lyhennetylle versiolle tyrmättiin sekin tarkastamon päätöksellä 4. heinäkuuta 1984.
Gödelin epätäydellisyyslause

Gödelin epätäydellisyyslauseet ovat Kurt Gödelin vuonna 1931 todistamat kaksi lausetta. Epätäydellisyyslauseen mukaan lukuteorian sisältävä aksiomaattinen järjestelmä on epätäydellinen sillä aina on tosia lauseita, joita ei voi todistaa järjestelmän sisäisillä menetelmillä.
Nämä lauseet tulkitaan usein osoitukseksi siitä, että vastaus Hilbertin toiseen ongelmaan on kielteinen: ei ole olemassa "matematiikan perustaa", täydellistä ja konsistenttia aksiomaattista järjestelmää, joka yksin kattaisi kaiken matematiikan.

Ensimmäinen epätäydellisyyslause

Gödelin ensimmäinen epätäydellisyyslause sanoo, että mikään ristiriidaton aksioomajärjestelmä T, jonka kaikki todet lauseet voidaan luetella jollakin "tehokkaalla menetelmällä" (olennaisesti: "tietokoneohjelmalla"), ei pysty todistamaan kaikkia tosiasioita luonnollisista luvuista. Siis osa järjestelmän tosista lauseista ei ole todistettavissa järjestelmän sisältä, vaan siihen vaaditaan jotain toista järjestelmää.
Eräs tällainen tosi mutta ei-todistettava lause on Gödelin lause ("G"), joka sanoo: "Lause G ei ole todistettavissa teoriassa T." Sitä lausetta ei siis voi todistaa teoriassa T, mutta on kyllä mahdollista laajentaa T toiseksi teoriaksi T', joka sisältää kaikki järjestelmän T lauseet ja enemmänkin (esimerkiksi lauseen G) ja jossa lause G on todistettava. Ensimmäisen epätäydellisyyslauseen perusteella myös järjestelmässä T' on lauseita, joita siinä itsessään ei voi todistaa (mm. sen oma Gödelin lause).

Toinen epätäydellisyyslause

Gödelin toinen epätäydellisyyslause osoittaa, että jos jokin ristiriidaton aksioomajärjestelmä pystyy todistamaan tietyt perusasiat luonnollisista luvuista, se ei pysty todistamaan kyseisen aksioomajärjestelmän täydellisyyttä.
Eduard Ausfeld

Ensimmäinen maailmansota

Länsirintaman taisteluihin osallistunut yliluutnantti Ausfeld oli siirretty joulukuussa 1915 kouluttajaksi Lockstedtin harjoitusleirille, jossa koulutettiin suomesta tulleita vapaaehtoisia. Samana vuonna hänet ylennettiin kapteeniksi. Ausfeld nimitettiin suomalaista muodostetun Jääkäripataljoona 27:n komentajaksi 29. syyskuuta 1917 kiistoihin ajautuneen kapteeni Julius Knatshin tilalle. Kun jääkärien pääjoukko lähetettiin Suomeen, jossa oli puhjennut sisällissota, hän pyysi eroa Saksan armeijasta voidakseen seurata miehiään.

Suomen sisällissota

Ausfeld saapui miestensä kanssa Suomeen 25. helmikuuta 1918 ja noin kuukautta myöhemmin hänet nimitettiin valkoisten itäarmeijan 1. jääkäriprikaatin komentajaksi. Suomen armeijassa hän sai everstin arvon. Hän osallistui maalis–huhtikuun vaihteessa Tampereen taisteluun, jossa hän johti valkoisten läpimurtoa kaupungin keskustaan. Tampereen taistelujen jälkeen hän oli vastuussa sotavankien käsittelystä. Huhtikuun lopussa Ausfeldin johtamat joukot osallistuivat Viipurin saartamiseen katkaisemalla Pietariin johtaneen rautatien Raivolassa. Hänen joukkonsa myös miehittivät Karjalankannaksella sijainneen Inon linnoituksen koko sisällissodan viimeisenä sotatoimena 14. toukokuuta.

Suomen sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen Ausfeld jäi Suomen armeijaan kouluttajaksi. Heinäkuussa 1918 hän toimi Riihimäen varuskunnan komentajana. Saksan hävittyä ensimmäisen maailmansodan Ausfeld joutui eroamaan Suomen armeijasta, mutta hän jatkoi suojeluskuntajärjestön palveluksessa. Hän toimi kesäkuusta syyskuuhun 1920 suojeluskuntien yliesikunnan esikuntapäällikkönä. Vaikka Ausfeld sai samana vuonna Suomen kansalaisuuden, kielitaidottomuus haittasi hänen työtään. Ausfeld oli mennyt vuonna 1918 naimisiin jääkäripataljoona 27:n sairaanhoitajattaren, vapaaherratar Ruth Munckin kanssa, joka oli myös osallistunut sotaan Suomessa. Liitto päättyi eroon vuonna 1921. Avioeron jälkeen Ausfeld palasi Saksaan. Toisen maailmansodan aikana hän toimi Saksan valtakunnanministeriön ylihallitusneuvoksena.
Aufeldille myönnettiin vuonna 1942 1. lk:n Vapaudenristi miekkojen kera.
Kemin kirkko

Arkkitehtuuri

Kirkko on arkkitehtuuriltaan suunnittelijallensa Josef Stenbäckille ominaista uusgotiikan ja kansallisromantiikan sekoitusta, joskin se on näistä kirkoista ensimmäisiä. Goottisen perintöön vahvimmin liittyvät kirkon laivojen päätyikkunat ja pääsisäänkäynnin massiivinen pyöröikkuna. Laivojen päätyikkunat ovat uusgotiikan tyypilliset kolmoisikkunat, joista keskimmäinen on korkein, ja niiden huiput ovat Suomessa perin harvinaisesti holvikaaren muotoiset. Sama muoto toistuu laivapäätyjen yläosan pienissä koristeikkunoissa sekä tornin keskiosan koristeissa. Myös alttariseinällä on ikkunat, joiden lasimaalaukset toimivat alttaritauluna. Aikansa uutuus oli ikkunoiden koko: lasin halventuminen mahdollisti paremman valon saannin kirkkosaliin. Muuta uusgotiikalle tunnusomaista kirkossa on tornin huippu ja osaltaan sen pikkutornit sekä nurkkausten ulkoseinäin suuret tukikolmiopilarit. Sisätilojen holveilla tavoitellaan katedraalimaista vaikutelmaa.
Kansallisromantiikasta arkkitehtuurissa puhuu ennen kaikkea kirkon epäsymmetrinen muoto sekä pyörötornit. Kirkon länsiosassa sijaitseva torni on sijoitettu keskiakselista sivuun ja alttarin puolelle kirkkoa. Myös tietty selkeys myös kirkon sisätiloissa kuuluu kansallisromantiikkaan. Yksityiskohtien hienostuneen käsittelyn, joka erityisesti tornissa ilmentyy, voisi laskea toisaalta jugendin ihanteeksi, jos ei aivan sen tyyliseksi. Pikkutornien käyttö liittyy kansallisromantiikkaan; samaa aihetta hyödynsi Lars Sonck samaan aikaan suunnitellussa Tampereen tuomiokirkossa ja itse arkkitehti käytti niitä monessa muussakin kirkossaan (mm. Joensuun, Pyhärannan, Räisälän ja Nilsiän kirkoissa).

Sisustus

Alttaritauluna on vuodesta 1986 ollut Lauri Ahlgrénin lasimaalaus Pyhä Kolminaisuus. Kolmiosaisiin ikkunoihin maalattuna vasemmanpuolinen kuvaa Jeesusta, keskimmäinen Isää ja oikeanpuolimmainen Pyhää Henkeä. Lisäksi kuorin seinällä on suurikokoinen krusifiksi. Sen tilalla oli vuosina 1953–1987 alttaritauluna Erkki Koposen vuonna 1953 maalaama Ylösnousemus (244 x 596 cm öljymaalaus kankaalle). Krusifiksin palattua sen paikalle se siirrettiin Paattionlehdon siunauskappeliin Kemin pohjoisella hautausmaalla.
Kirkkorakennus on peruskorjattu vuoden 2003 aikana. Sen aikana kirkon väritys uusittiin vastaamaan alkuperäistä vaaleanpunais-mustaa. Aiemmin kirkon seinien väri oli harmaa ja peltikatteen torneineen punainen. Myös sisätiloissa suoritettiin korjauksia muun muassa poistamalla takaa penkkirivejä.

Sankarihaudat

Kirkkopihalla sijaitsee myös Kemin sankarihautausmaa – varsinaiset hautausmaat sijaitsevat kaupungin keskustan ulkopuolella Peurasaaressa ja Paattiossa. Kemin sankarihautoihin on haudattu 381 vainajaa.
Sankarihauta-alue perustettiin tammikuussa 1940, mutta jo vuonna 1921 alueelle oli pystytetty kuvanveistäjä Evert Porilan veistämä pronssinen sankaripatsas vapaussodan sankarivainajille. Rukoileva sotilas -niminen muistomerkki oli Kemin ensimmäinen julkinen ulkoveistos. Emil Filénin talvisodan sotilaita esittävä graniittireliefi paljastettiin itsenäisyyspäivänä 1949.
Pohjoisen noidat

Arviot

Virpi Alanen nostaa arviossaan Suomen Kuvalehdessä esille Lappalaisen esittämän yhtäläisyyden nykyaikaan: ”Kun yhteiskunta kuohuu ja maailman tilanne on epävakaa, pelko ja viha antavat yhä aineksia huhuille ja vaikuttavat ihmisten käsityksiin.” Alanen huomauttaa, että Lappalainen hyödyntää kaunokirjallisuuden ja elokuvan outouden lumoa koukuttavasti ja värikkäästi mutta pitää kuitenkin tiukasti kiinni tieteellisestä tiedosta.
Rillimesikko

Levinneisyys

Rillimesikkoa tavataan Australiassa, Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajin on kuvattu olevan suurimmaksi osaksi harvinainen, mutta paikallisesti yleinen. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Miquelin piste

Euklidisessa geometriassa Miquelin piste on kolmioon liittyvä piste. Olkoot  ja  kolmion  sivujen  ja  pisteitä. Kolmioiden  ja  ympäri piirretyt ympyrät leikkaavat toisensa samassa pisteessä. Tämä on kolmion  Miquelin piste.
Joel Pettersson

Joel Gustaf Pettersson (8. kesäkuuta 1892 Norrby, Lemland – 5. helmikuuta 1937 Finström) oli suomenruotsalainen Ahvenanmaalla asunut taidemaalari ja kirjailija. Hän ei saanut paljoakaan huomiota elinaikanaan mutta nykyisin häntä pidetään yhtenä merkittävimmistä ahvenanmaalaiskirjailijoista.
Köyhään maanviljelijäperheeseen syntynyt Pettersson alkoi kirjoittaa ja maalata jo kouluvuosinaan. Hän opiskeli vuosian 1913-1915 Turun piirustuskoulussa mutta palasi takaisin Lemlandiin vuonna 1915. Petterssonin nuorempi veli Karl kuoli merillä ollessaan 1916 ja koska Petterssonin vanhemmat olivat jo ikääntyneitä hän joutui jäämään kotitilalleen auttamaan heitä tilan töissä. 
Petterssonin tekstejä alettiin julkaista vasta 1970-luvulla kun kirjailija Valdemar Nyman julkaisi niistä ensimmäisen valikoiman nimellä Jag har ju sett (1972).
Pettersson kirjoitti merkittävimmät teoksensa vuosien 1915-1921 välillä jolloin hän kirjoitti näytelmiä Lemlandin nuorisoseuralle, sanomalehtiartikkeleita, runoja sekä proosaa. Myöhemmin maatilan työt veivät hänen voimansa niin ettei kirjoittamiselle jäänyt paljoa aikaa. Petterssonin vanhemmat kuolivat 1928 ja tämän jälkeen Pettersson viljeli tilalla juurikkaita myyden pois kotieläimet sekä suuren osan tilan maista. Viimeksi Petterssonilla oli tilallaan kanala mutta kanojen pito päättyi 1933 kun kaikki kanat kuolivat hänen yrittäessään hävittää niistä syöpäläisiä.

Maalarinura

Vuonna 1935 Pettersson alkoi maalata kuumeisesti ja hänen teoksiaan oli 1936 esillä näyttelyssä Maarianhaminassa. Taloudelliset vaikeudet ja taiteellisen työn arvostuksen puute johtivat kuitenkin smana vuonna Petterssonin mielenterveyden romahtamiseen. Hän joutui 1936 Grelsbyn sairaalaan jossa hän kuoli tammikuun alussa 1937.
Senufot

Senufot ovat senufokieliä puhuva etninen ryhmä Norsunluurannikon pohjoisosassa, Malin kaakkoisosassa ja Burkina Fason lounaisosassa. Vuonna 2001 heitä arvioitiin olevan yli kolme miljoonaa. Miniankat ovat senufojen alaryhmä.
Senufot koostuvat 25–30 ryhmästä, jotka puhuvat toisistaan huomattavasti poikkeavia kieliä. Heillä on yhteinen kulttuuri-identiteetti, mutta ei yhteistä omaperäistä nimitystä. Nimitys senufo lienee alkuperältään mandelainen.
Senufojen esivanhemmat olivat pohjoisesta tulleita animistisia maanviljelijöitä, jotka muotoutuivat omaksi ryhmäkseen Korhogon alueella nykyisen Norsunluurannikon pohjoisosassa. 1700-luvulla heidän keskuuteensa muutti djulakauppiaita, jotka toivat mukanaan islaminuskon. Senufojen kehitykseen on vaikuttanut paikallinen ja eurooppalainen orjakauppa sekä ranskalainen siirtomaavalta vuodesta 1895.
Kansan pääelinkeinot ovat maanviljely sekä vähäisemmässä määrin karjanhoito. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi, durra, maissi, vihannekset, juurekset ja hedelmät. Myytäväksi kasvatetaan riisiä, puuvillaa, maapähkinää ja tupakkaa. Lisäksi harjoitetaan keräilyä ja käsityöammatteja. Perinteisiä asumuksia ovat savitiiliset pyöreät tai neliskulmaiset majat, jotka muodostavat viljavarastojen ja sisäpihan kanssa suljetun kokonaisuuden. Ruokavalio koostuu enimmäkseen maustetuista puuroista ja vihanneskeitoista.
Yhteiskuntajärjestys perustuu suurperheiden muodostamiin kyläyhteisöihin. Perinteinen sukujärjestelmä on matrilineaarinen, mutta avioliitto patrilokaalinen (vaimo muuttaa miehen perheeseen). Miesten ja naisten ikäryhmät muodostavat salaseuroja, jotka käyvät läpi monimutkaisia aikuistumisriittejä. Senufot ovat kuuluisia puisista rituaalinaamioistaan ja veistoksistaan. Käsityöläiset muodostavat maanviljelijöitä alempiarvoisia kastiryhmiä. Perinteiseen uskontoon kuuluu henkimaailma, jonka huipulla ovat maailman luoja Koulo Tyolo ja suojeleva esiäiti Katyelééó. Nykyään ehkä puolet senufoista on muslimeja.
Flötjan

Historia

Luodolla oli vuodesta 1901 ensimmäinen pysyvämpi merimerkki. Vuonna 1907 kummelia täydennettiin rakentamalla sen päälle matala loistokoju ja sähkökäyttöinen vilkkulyhty. Heikkotehoinen laitteisto korvattiin jo vuonna 1908 aurinkoventtiilillä varustetulla asetyleenilaitteistolla. Tämä loisto vaurioitui pahoin ensimmäisen maailmansodan aikana miinaräjähdyksissä ja luodon yli vyöryneiden jäiden puserruksessa. Loistoa korotettiin vuonna 1918, mutta se oli edelleen altis jäävaurioille ja niinpä loisto korvattiin majakalla.