google/wiki40b huggingface dataset:
Lama (uskonto)

Lama on tiibetinbuddhalainen opettaja (vastaava kuin sanskriitin guru).
Lama on keskeisessä asemassa tiibetinbuddhalaisuudessa. (Tämän takia tiibetinbuddhalaisuutta joskus virheellisesti nimitetään lamalaisuudeksi). Tiibetinbuddhalaiset turvautuvat kolmen jalokiven (Buddha, Dharma, Sangha) ohella myös lamaan, jota pidetään kolmen jalokiven elävänä edustajana. Opettajan oletetaan toimivan aina oppilaidensa parhaaksi, ja oppilaan on noudatettava laman antamia ohjeita tarkasti.
Tunnetuimpia lamoja ovat Gelug-linjan dalai-lama ja panchen-lama sekä Karma-kagyü-linjan Karmapa ja Shamarpa.
Useimmat lamat ovat munkkeja tai nunnia, kagyü, sakya ja nyingma-koulukunnissa Lama-nimitystä voidaan käyttää myös maallikoista, yleensä edistyneistä tantrisista harjoittajista.
Pinocchio (vuoden 2002 elokuva)

Pinocchio on vuonna 2002 julkaistu italialainen fantasia/perhe-elokuva, joka perustuu Carlo Collodin lastenromaaniin Pinokkion seikkailut. Elokuvan pääosia esittävät Roberto Benigni, Nicoletta Braschi, Carlo Giuffrè, Peppe Barra, I Fichi d'India, Kim Rossi Stuart, Giorgio Ariani, Mino Bellei, Remo Masini ja Alessandro Bergonzoni. Elokuvan on ohjannut Roberto Benigni. Elokuvan amerikkalaisessa versiossa elokuvan äänirooleja esittävät muun muassa Breckin Meyer, David Suchet, Glenn Close, John Cleese, Cheech Marin, Eddie Griffin, Topher Grace, Giacomo Gonnella ja James Belushi. Elokuva ei menestynyt taloudellisesti ja voitti ensimmäisenä ulkomaalaisena elokuvana Razzie-palkinnon huonoimmasta miespääosasta.
Michal Handzuš

Seuraura

Handzuš aloitti uransa Slovakian pääsarjassa. Pohjois-Amerikkaan hän siirtyi kaudeksi 1997–1998, jolloin pelasi St. Louis Bluesin farmijoukkueessa Worcester IceCatsissa. Seuraavalla kaudella Handzuš pelasi jo vakituisesti NHL:ssä, Bluesissa. Kesken kauden 2000–2001 Handzuš siirtyi Bluesista Phoenix Coyotesiin, jota hän edusti seuraavan kauden loppuun saakka. Kaudeksi 2002–2003 hän siirtyi Philadelphia Flyersiin. Kaudella 2005–2006 Handzuš pelasi Philadelphia Flyersissä tehoin 11+33. Kaudella 2006–2007 Handzuš pelasi Chicago Blackhawksin paidassa vain kahdeksan ottelua, mutta pisteet olivat otteluiden nähden hyvät, 3+5.
Kaudeksi 2007–2008 Handzuš siirtyi Los Angeles Kingsiin. Hän pelasi Kingsissä neljä kautta ja oli tuona aikana poissa vain yhdestä joukkueensa pelistä. Kesällä 2011 Handzuš teki kahden vuoden sopimuksen San Jose Sharksin kanssa. Huhtikuussa 2013 hän siirtyi takaisin Chicago Blackhawksiin, jossa hän voitti myös Stanley Cupin.

Maajoukkueura

Handzus kuuluu myös Slovakian jääkiekkomaajoukkueen avainpelaajiin, ja hän oli mukana voittamassa kultaa vuonna 2002. Vuosien 2000 ja 2012 MM-kisoissa Handzus sai hopeaa.
Olavi Siippainen

Otto Olavi Siippainen (15. heinäkuuta 1915 Kuopio – 1. marraskuuta 1963 Siilinjärvi) oli suomalainen kirjailija ja runoilija.

Henkilöhistoria

Siippainen syntyi kuopiolaiseen työläisperheeseen, hänen vanhempansa olivat maalari Otto Siippainen ja Anna Kustaava Happonen. Siippainen oli naimisissa 1938–1945 toimittaja Lempi Maria Thuren kanssa ja vuodesta 1946 runoilija ja lääketieteen lisensiaatti Laura Latvalan (1921–1986) kanssa. Näistä liitoistaan hänellä oli yhdeksän lasta.
Siippainen kävi kansakoulun ja puolitoista vuotta Kuopion lyseota. Tämän jälkeen hän työskenteli eri ammateissa kuten äitinsä apulaisena tulitikkutehtaassa, juoksupoikana, rotaatioapulaisena, latomossa, postinkantajana, laudan lastaajana, asevarikolla, ammattikalastajana, puusepäntehtaassa ja vaneritehtaassa. Hän haaveili jo tuolloin kirjailijan urasta ja luki paljon kirjastosta lainaamiaan teoksia, hänen suosikkikirjojaan olivat muun muassa Knut Hamsunin Nälkä, Jack Londonin Martin Eden ja Toivo Pekkasen Tehtaan varjossa. 1935–1936 Siippainen opiskeli Työväen Akatemiassa ja toimi sen jälkeen toimittajana ensin Kajaanissa ja Varkaudessa ja sen jälkeen 1938–1940 Savon Työmiehessä.
Talvi- ja jatkosotiin Siippainen osallistui tk-miehenä. Sodan jälkeen hän toimi vapaana kirjailijana ja lehtimiehenä. Hän kirjoitti pakinoita ja kolumneja eri lehtiin ja toimi Suomen Sosialidemokraatin ja Sosialistisen Aikakauslehden kirjallisuusarvostelijana 1945–1947. Siippainen kirjoitti lehtijuttujaan eri nimimerkeillä kuten Iloinen, Petteri, Kaaleppi, Karho Otto, Kimpinen, Kimpinen Kalle, Mäikiä Urmas, O. S., O. S-nen, Robin Hood, Saarto Olavi, Svejk ja Uolevi. 1940-luvun lopulla hän asui Helsingissä ja osallistui Urania -piirin toimintaan. Tähän taidefilosofiaa ja klassista musiikkia harrastaneeseen piiriin kuuluivat muun muassa Eino Krohn, Kai Laitinen, Lassi Nummi, Lasse Heikkilä, Bo Carpelan, Paavo Rintala ja Jouko Tyyri. Viimeiset vuotensa Siippainen asui ensin Joensuun lähellä Paiholassa 1952–1959 ja sitten Siilinjärvellä 1959–1963. Siippainen kuoli sydänkohtaukseen Siilinjärvellä.

Kirjallinen tuotanto

Siippainen liittyi työläiskirjailijoiden Kiila-ryhmään 1937 ja oli mukana Kiilan mainitun vuoden albumissa. Heti 1940-luvun alussa hän jäi pois yhdistyksen toiminnasta, vaikka ei koskaan virallisesti eronnutkaan siitä. Esikoisteoksensa Nuoruus sumussa Siippainen julkaisi 1940, mutta jo sitä ennen hän oli osallistunut runoantologiaan Vaella nuoruus (1939).
Liisa Väisänen

Kirsi-Liisa Väisänen (s. 1964) on Espanjassa asuva laaja-alainen kulttuurin ja matkailun ammattilainen. Liisa Väisänen on koulutukseltaan filosofian maisteri kirjallisuustieteestä ja filosofian tohtori estetiikasta. Hän on väitellyt islamilaisesta taidefilosofiasta Genovan yliopistossa ja opiskellut muun muassa filosofiaa, taidehistoriaa, kirjallisuutta, estetiikkaa ja teologiaa Kairon, Sorbonnen, Helsingin ja Joensuun yliopistoissa. Liisa Väisäsellä on Vatikaanin hyväksymä uskonnollisten kulttuurimatkojen diplomi ja matkailun teknisen johtajan tutkinto sekä matkailualan yrittäjätutkinto Italiassa. Oppaan tutkinnon hän on suorittanut Italiassa ja matkanjohtajan tutkinnon Espanjassa. Suomessa hänellä on lisäksi Teatterikorkeakoulussa opintosuorituksia dramaturgiasta. Teologiassa hänellä on käytännön teologian opintokokonaisuus Helsingin yliopistossa.
Liisa Väisänen on kirjoittanut kaksi uskontoa ja taidetta käsittelevää teosta yhdessä Juha Luodeslammen kanssa. Lasten Keskus Oy on julkaissut teokset Jouluseimen tarina (2009) ja Uskosta taiteeseen (2010). Liisa Väisäsen omia teoksia on julkaissut Kirjapaja. Kirjapaja on julkaissut teokset Kristilliset Symbolit, ikkuna Pyhään (2011),  Verkkaisuuden Filosofiaa (2013), Mitä Symbolit Kertovat (2015), Kaikki Italiani (2017), Kuvan Tuhat sanaa (2017),  Enemmän Espanjaa (2018), Symbolien pitopöydässä (2018) sekä Ranska, rakkaudella (2019).
Muita julkaisuja: artikkeli "Pyhä taiteessa" teoksessa "40 tapaa kohdata Pyhä" (toim. Aulikki Mäkinen & Eero Jokela, LK-kirjat 2011); Kirja, joka muutti elàmàni, WSOY 2013. Artikkeli Suomen symboleista Jarno Limnéllin toimittamassa teoksessa Suomen Idea (2016).
Liisa Väisänen on toiminut konsulttina ja luennoitsijana seuraavissa EU hankkeissa: Järvi-Suomi 2006, Kainuun Etu ja Alberghi Diffusi in Italia.
Tunnustuksia
Liisa Väisänen sai 8.11.2010 Genovassa kaupungin vastaavan kulttuurijohtajan luovuttamana kunniaplaketin kulttuurityöstä kaupungissa. Plaketti luovutettiin Villa Imperialen historiallisessa Cambiaso-salissa, jonka historialliset kattofreskot on vastikään restauroitu entiseen loistoonsa.
Kirkkotaiteen Engel-palkinto 2016.
Søren Lerby

Pelaajauran jälkeen

Lerbyn toistaiseksi ainoa valmennuspesti on ollut FC Bayern Münchenissä. Hän tuli päävalmentajaksi lokakuussa 1991 erotetun Jupp Heynckesin tilalle. Lerbyn alaisuudessa FCB pelasi kehnosti ja putosi UEFA Cupista häviten 6–3 Lerbyn entiselle seuralle, B 1903:lle. Lerby sai potkut maaliskuussa 1992.
Lerby toimii nykyään jalkapalloagenttina ja on suorittanut FIFA:n urheiluagentin lisenssin. Lerby asuu nykyään Larenissa, Pohjois-Hollannissa.
Unionikirje

Unionikirje (ruots. unionsbrevet) oli kuningatar Margareetan 13. heinäkuuta 1397 laatima Kalmarin unionin perustamissopimus. Sen tarkoituksena oli sitoa Pohjoismaat tiukemmin yhteen kuin pelkän personaaliunionin kautta, mikä oli syntynyt Eerik XIII Pommerilaisen tultua kruunatuksi kuninkaaksi 17. kesäkuuta 1397 pohjoismaisessa herrainkokouksessa.
Unionikirjeessä Tanskan, Ruotsin ja Norjan piispat, papisto, ritarit, asemiehet ja yhteinen rahvas sopivat edustajiensa välityksellä unionin säilyttämisestä ikuisesti. Kuninkaan valintatavasta sovittiin, että jos Eerik ei jättäisi jälkeensä poikia, tapahtuisi yhteinen vapaa vaali. Ruotsin neuvottelijoiden toivomuksesta kirjeeseen tuli maininta, että kuninkaan tuli hallita kutakin maata sen omien lakien mukaisesti.
Unionikirjeessä ei ole eri osapuolten allekirjoituksia, vaan heidän sinettinsä, koska asia jätettiin eri valtakuntien säätyjen vahvistettavaksi. Vahvistuksia ei koskaan tehty, koska Margareeta ei halunnut omalta puoleltaan sitoutua sen määräyksiin. Seurauksena oli Tanskan johtoasema unionissa ja Ruotsin aseman heikentyminen.
HMS Tyrian (R67)

Palvelus

Alus sijoitettiin poistolistalle ja se myytiin BISCOlle. Alus saapui 9. maaliskuuta 1965 hinattuna Trooniin romutettavaksi.
USS Curtis Wilbur (DDG-54)

Palvelus

Alus on palveluksessa.
Miesten vuodenaika

Juoni

Etelätunisialaisella Djerban saarella nainen nimeltä Aicha alkaa kapinoida perinteitä vastaan. Saaren naiset tekevät mattoja ja käsitöitä vuoden ympäri samalla kun heidän miehensä oleskelevat pääkaupunki Tunisissa myymässä heidän kättensä töitä. Vain kuukaudeksi vuodessa miehet palaavat koteihinsa. Aicha alkaa kapinoida ja haluaa myös Tunisiin miehensä mukana.
Frank Borzage

Elämäkerta

Salt Lake Cityssä syntyneen Frank Borzagen isä Luigi oli kotoisin Itävalta-Unkarista ja äiti Maria Sveitsistä. Hän aloitti työnsä Hollywoodissa jo vuonna 1912 ja teki ensimmäisen ohjaustyönsä vuonna 1915. Hän oli vuosina 1916–1941 naimisissa näyttelijä Lorena B. Rogersin kanssa.
Borzagen työskentely noin vuoden 1948 jälkeen oli melko satunnaista, ja hän kuoli 68-vuotiaana syöpäään.

Alkuvuodet näyttelijänä ja ohjaajana (1912–1919)

Borzage tuli Hollywoodiin 1912 näyttelijäksi. Hän menestyi erittäin hyvin Thomas Incen elokuvissa – The Wrath of the Gods -elokuvan myötä hänestä tuli tähti. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli todennäköisesti The Pitch of Chance 1915. Alkuvuosina hän myös näytteli useissa ohjaamissaan elokuvissa. Borzagen arvellaan ohjanneen yli 50 mykkäelokuvaa, mutta suurin osa niistä on kadonnut.

Menestyksen vuodet (1920–1940)

Borzagen ensimmäinen merkittävä ohjaustyö oli vuonna 1920 valmistunut Humoreski. Borzagen ensimmäinen menestyselokuva oli Seitsemännessä taivaassa, josta hän myös sai parhaan ohjauksen Oscar-palkinnon. Samaan aikaan kun Borzage kuvasi elokuvaa, F. W. Murnau kuvasi Auringonnousua samalle elokuvayhtiölle – elokuvilla oli jopa sama naispääosan esittäjä Janet Gaynor (joka sai parhaan naispääosan Oscar-palkinnon rooleistaan näissä kahdessa ja Borzagen Kadun enkeli -elokuvassa). Murnaulla oli suuri vaikutus Borzagen ohjaustyylin ja elokuvat ovatkin visuaalisesti hyvin samankaltaisia.
Borzagen ensimmäinen äänielokuva oli Will Rogersin tähdittämä They Had to See Paris 1929. Kaksi vuotta myöhemmin hän ohjasi Bad Girl -elokuvan, josta hän sai toisen Oscar-palkintonsa. Sitä seurasi Jäähyväiset aseille (1932), jota pidetään erittäin onnistuneena romaanifilmatisointina. Hänen muita merkittäviä 1930-luvun elokuvia olivat Mikä nyt eteen, Pinneberg? (1934), Kolme toverusta (1938) sekä kolme Joan Crawfordin elokuva: Nainen jota rakastan (1938), Kiusauksen hetkellä (1938) ja Kahleet murtuvat (1940). Näin se alkoi (1940) on yksi harvoja natsismin vastaisia Hollywood-elokuvia ennen kuin Yhdysvallat liittyi sotaan

Viimeiset vuodet (1941–1959)

Borzagen 1940-luvun elokuvat eivät ole niin kiinnostavia kuin 1920- ja 1930-luvuilla. Hänen 1940-luvun elokuvia ovat muun muassa Sotapesä tähdille (1943) ja Rakkauden sinfonia (1946). Borzagen viimeinen elokuva 1940-luvulla oli Kuun noustessa (Moonrise 1948). Borzagen tavallisesta tyylistä poiketen se on film noir -elokuva ja sitä pidetään hänen parhaimpana 1940- ja 1950-lukujen elokuvistaan. Elokuvan jälkeen Borzage ei ohjannut elokuvia lähes kymmeneen vuoteen.
Borzage palasi elokuvan pariin 1950-luvun lopulla. Hän näytteli Jeanne Eagles -elokuvassa (1957) mykkäelokuvan ohjaajaa, joka muistuttaa häntä itseään. ja ohjasi kaksi elokuvaa: Idän ruusu (1958) ja Suuri kalastaja (1959), jotka eivät kuitenkaan menestyneet.
Sade (laulaja)

Varhainen elämä

Sade Adu syntyi Nigerian länsiosassa, jossa puhutaan joruban kieltä. Saden isä Bisi Adu oli nigerialainen opettaja ja hänen äitinsä, Anne Hayes, oli brittiläinen sairaanhoitaja. Saden englantilaisesta nimestä, Helen, ei pidetty Nigeriassa, minkä vuoksi häntä alettiin kutsua nimellä Sade. Anne Hayes palasi lastensa, Saden ja hänen vanhemman veljensä Banjin, kanssa takaisin Englantiin Saden ollessa 4-vuotias. 
Sade harrasti nuoruudessaan ratsastusta. Hän kuunteli soul-artisteja kuten Curtis Mayfield, Donny Hathaway ja Marvin Gaye.
Sade Adu aloitti muotisuunnittelun opiskelun Lontoossa, St. Martin's School of Artissa 1977. Valmistuttuaan hän perusti ystävättärensä kanssa pienen, miesten vaatteita valmistavan muotiliikkeen.

Musiikkiura

1980-luvun alussa Sade lauloi lyhyen aikaa yhtyeessä nimeltä Arriva ja siirtyi sen jälkeen taustalaulajaksi 8-henkiseen yhtyeeseen nimeltä Pride, jonka jäsenien Stuart Matthewmanin (kitara, saksofoni), Paul Denmanin (basso) ja Paul Anthony Cookin (rummut) kanssa hän perusti vuonna 1982 oman yhtyeen. Yhtyeen nimeksi tuli Sade. Kosketinsoittaja Andrew Hale liittyi yhtyeeseen vuotta myöhemmin. Paul Anthony Cook erotettiin yhtyeestä 1984.
Vuonna 1984 yhtyeen single "Smooth Operator" nousi US A.C. Chart -listalla ensimmäiseksi. Yhtyeen ensimmäinen albumi Diamond Life (1984) nousi Britannian listalla toiseksi ja USA:ssa viidenneksi. Sade-yhtyeen albumeista kuusi on myynyt moninkertaisesti platinaa ja yhtyeen albumeja on myyty yli 50 miljoonaa kappaletta maailmanlaajuisesti. Yhtye on saanut neljä Grammy-palkintoa.

Yksityiselämä

Sade Adu asuu tällä hetkellä Stroudissa, Englannissa, miesystävänsä Ianin, hänen poikansa Jackin ja Saden oman tyttären Ilanin (s. 1996) kanssa, jonka isä on jamaikalainen tuottaja Bob Morgan.
Lucky Louie

Lucky Louie on amerikkalainen sitcom-televisiosarja, joka ensiesitettiin HBO-kanavalla vuonna 2006. Suomessa sarjaa esittää YLE TV1.
Len Duncan

Len Duncan (25. heinäkuuta 1911 Brooklyn, New York – 1. elokuuta 1998 Lansdale, Pennsylvania) oli yhdysvaltalainen moottoriurheilija. Hän kilpaili kääpiöautokilpailuissa 1920-luvulta aina 1980-luvulle asti. Hän voitti American Automobile Associationin Eastern Midget -mestaruuden. Hän voitti myös kahdeksan American Racing Drivers Club -mestaruutta vuosien 1955–1967 välillä. Duncan osallistui myös vuoden 1954 Indianapolis 500 -kilpailuun, jossa hän sijoittui sijalle 31 ajettuaan 101 kierrosta ennen jarrujen rikkoutumista.
Toisen maailmansodan aikana Duncan sai kunnian olla presidentti Harry S. Trumanin autonkuljettaja tämän matkalla Englantiin. Duncan valittiin National Midget Auto Racing Hall of Fameen vuonna 1991.
ISO 3166-2:MC

ISO 3166-2:MC on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Monacolle. ISO 3166-2:MC on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää 17 kaupunginosan koodit.
Arvottomat

Juoni

Matti Pellonpään esittämä pikkurikollinen Manne riitautuu paikallisen rikollispomon (Esko Nikkari) kanssa ja joutuu lähtemään pakomatkalle ystävänsä Harrin ja mystisen Veeran kanssa, ajellen Volgalla.
Manne on saanut haltuunsa arvokkaan taulun, jota myös pahat pojat havittelevat.

Arvioita

Iltalehden Jyrki Laelman mukaan rikosfilmiltä näyttävä elokuva on: ”myös paljon muuta, sillä se on sekä pako että mollisointuinen balladi kadonneesta maailmasta”.
Vuonna 1992 kuusikymmentä suomalaista elokuvakriitikkoa äänesti itsenäisyyden 75-vuotisjuhlan kunniaksi kaikkien aikojen parhaasta kotimaisesta elokuvasta. Valituksi tulivat tasaäänin Aki Kaurismäen Tulitikkutehtaan tyttö ja Mikko Niskasen Kahdeksan surmanluotia. Arvottomat jakoi kakkossijan Erik Blombergin Valkoisen peuran kanssa.
Karen Armstrong

Karen Armstrong (s. 14. marraskuuta 1944 Worcestershire, Englanti) on kirjailija, feministi ja islamin, juutalaisuuden, kristinuskon ja buddhalaisuuden tutkija. Armstrong eli vuosina 1962–1968 nunnana Society of the Holy Child Jesus -yhteisössä. Tämän jälkeen hän suoritti korkeakouluopintoja Oxfordissa St Anne's Collegessa pääaineenaan englanti. Valmistuttuaan hän jatkoi tohtoriopinnoilla keskittyen Alfred Tennysonin tuotantoon. Hänen väitöskirjansa kuitenkin hylättiin, ja lopulta hän jätti yliopiston saamatta tohtoriopintoja päätökseen.
Armstrong kuvailee teoksessaan Through the Narrow Gate (1982) elämänsä rajoittuneisuutta luostarissa. Vuonna 1984 häntä pyydettiin tekemään dokumenttielokuva apostoli Paavalista. Dokumentin myötä hänen kiinnostuksensa uskontoa kohtaan heräsi uudelleen. Hänestä tuli pian merkittävä, arvostettu ja osin kiistanalainen monoteististen uskontojen tutkija.
Charles Laughton

Charles Laughton (1. heinäkuuta 1899 Scarborough, Englanti – 15. joulukuuta 1962 Hollywood, Kalifornia Yhdysvallat) oli englantilainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.
Laughton aloitti elokuvauransa 1920-luvun lopussa. Hänen uransa tunnetuimpia elokuvia ovat muun muassa Henrik VIII:n yksityiselämä (The Private Life of Henry VIII, 1933), Kapina laivalla (Mutiny on the Bounty, 1935), Alfred Hitchcockin ohjaama Jamaica Innin rannikkorosvot (Jamaica Inn, 1939), Notre Damen kellonsoittaja (The Hunchback of Notre Dame, 1939) ja Stanley Kubrickin ohjaama Spartacus (Spartacus, 1960). Elokuva Myrskyä Washingtonissa (Advise & Consent, 1962) jäi hänen viimeisekseen. Hän sai parhaan miespääosan Oscarin elokuvasta Henrik VIII:n yksityiselämä (The Private Life of Henry VIII, 1933). Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Laughtonin ainoaksi itsenäiseksi ohjaukseksi jäi film noir -elokuva Räsynukke (The Night of the Hunter, 1955).
Laughton oli naimisissa Elsa Lanchesterin kanssa vuodesta 1928 kuolemaansa asti. Lanchesterin kirjoittaman elämäkerran mukaan Laughton oli kuitenkin homoseksuaali. Heillä ei ollut lapsia. Laughtonista tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1950.
Laughtonista on käytetty usein epiteettiä "nerokas engelsmannirumilus", ja se kuvaakin häntä osuvasti, sillä Laughtonin karkeat piirteet ja omistautuva tulkintatapa tekivät hänestä loistavan roiston tai vastenmielisen henkilön (malliesimerkkinä Kapina laivalla -elokuvan kapteeni Bligh) esittäjän. Erään kiitetyimmistä rooleistaan hän kuitenkin teki hyvänä miehenä elokuvassa Spartacus, jossa roistona taas esiintyi hyvien miesten rooleistaan kuuluisaksi tullut (ja aivan sattumoisin veistoksellisen komeaksi sanottu) Laurence Olivier.
FS Jeanne d'Arc (1899)

Valmistus

Alus tilattiin Toulonin laivastontelakalta. Sen köli laskettiin lokakuussa 1896 ja alus laskettiin vesille 8. kesäkuuta 1899. Alus otettiin palvelukseen 1902.
Aluksen Harvey nikkeliteräksinen panssarivyö kattoi koko kyljen pituuden ollen 14 jalkaa ja kaksi tuumaa korkea. Sen paksuus oli kuudesta tuumasta kaveten alalaidan kahteen tuumaan.

Palvelus

Vuonna 1903 alus kuljetti presidentti Émile Loubetin Algeriaan. Se korvasi 1912 Duguay-Trouianin merisotakoulun koululaivana lopettaen samalla perinteen, jonka mukaan linjalaivoja käytettäisiin koulutukseen.
Ensimmäisen maailmansodan aikana alus liitettiin Atlantin laivueeseen, mistä se myöhemmin siirrettiin Välimeren laivueeseen valvomaan Dardanelleja, Suezin kanavaa sekä Syyrian ja Anatolian rannikkoa.
Sodan jälkeen vuonna 1919 alus palasi koululaivaksi tehden yhdeksän koulutuspurjehdusta. Alus poistettiin palveluksesta 1928 ja se romutettiin 1934.
Broidit

Juoni

Samilla ja hänen pikkuveljellään Jonilla on noin 15 vuoden ikäero ja täysin erilaiset näkemykset elämästä. Leukemiaa sairastava Joni asuu Pärnussa, Virossa tyttöystävänsä kanssa. Joni tulee kuitenkin käymään Suomessa testeissä, minkä jälkeen hän lähtee takaisin Viroon. Myöhemmin Sami saa kuulla sairaalasta, että Jonin sairaus on vakavoitunut. Sami lähtee Viroon etsimään Jonia ja saamaan hänet Suomeen sairaalaan.
José Jovêncio Balestieri

José Jovêncio Balestieri (s. 18. toukokuuta 1939) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 29. kesäkuuta 1968 ja nimitettiin Humaitán hiippakunnan piispaksi 6. maaliskuuta 1991. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Antônio Possamai, jota avustivat Hilário Moser ja Gregório Warmeling.
29. heinäkuuta 1998 Balestieri sai nimityksen Rio do Sulin hiippakunnan koadjuuttoripiispaksi. 30. elokuuta 2000 hänestä tuli Rio do Sulin piispa, jona hän toimi, kunnes erosi tehtävistään 19. maaliskuuta 2008.
Nikolai Aleksejevitš Orlov

Ruhtinas Nikolai Aleksejevitš Orlov (27. huhtikuuta 1827 Moskova – 17. maaliskuuta 1885 Fontainebleau), ruhtinas Aleksei Fjodorovitš Orlovin ainoa poika, oli ansioitunut venäläinen diplomaatti ja kirjailija. Hän lähti ensin sotilasuralle, ja haavoittui vakavasti Krimin sodassa. Tämän jälkeen hän siirtyi diplomaattisiin tehtäviin ja edusti Venäjää Brysselissa (1860–1870), Pariisissa (1870–1882) ja Berliinissä (1882–1885).
Kirjailijana hän oli uudistusten etulinjassa. Hänen kuolemanrangaistusta vastustavat, Russkaja Starinassa vuonna 1881 ilmestyneet artikkelinsa johtivat kuolemanrangaistuksen lakkauttamiseen. Hän kannatti myös suvaitsevaisuutta toisinajattelijoita kohtaan.
Nikita Krjukov

Arvokilpailut

Krjukov sijoittui Liberecin MM-kilpailuissa 2009 parisprintissä neljänneksi. Vancouverin olympialaisissa 2010 hän voitti perinteisen sprintissä kultaa. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän sai Aleksandr Panžinskin kanssa pronssia parisprintissä. Hän voitti maailmanmestaruuden perinteisen hiihtotavan sprintissä Val di Fiemmessä 2013. Krjukov voitti maailmanmestaruuden Val di Fiemmessä myös parisprintistä. Hänen parinaan hiihti Aleksei Petuhov. Sotšin olympialaisissa 2014 hän saavutti perinteisen hiihtotavan parisprintissä hopeaa (joka suoritus myöhemmin hylättiin) Maksim Vylegžaninin kanssa ja sijoittui vapaan hiihtotavan sprintissä 13:nneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän sai Aleksei Petuhovin kanssa hopeaa vapaan hiihtotavan parisprintissä ja oli perinteisen hiihtotavan sprintissä neljäs.
Lahden MM-hiihdoissa 2017 hän saavutti yhdessä Sergei Ustjugovin kanssa kultaa perinteisellä hiihdetystä parisprintistä.
Krjukov menetti Sotshin olympialaisten parisprintin hopeamitalin, kun hänen parinsa Maxim Vylegzanin jäi kiinni jo aiemmin dopingista. Vuoden 2017 joulukuussa myös Krjukov jäi kiinni dopingista ja hän sai elinikäisen kilpailukiellon olympialaisiin.

Maailmancup

Maailmancupissa Krjukov on kilpaillut kaudesta 2006–2007 lähtien. Hän sijoittui ensimmäisen kerran kymmenen parhaan joukkoon oltuaan viides perinteisen hiihtotavan sprintissä Kuusamossa joulukuussa 2007. Hän sijoittui kolmanneksi perinteisen tyylin sprintissä Kuusamossa marraskuussa 2009 ja Otepäässä tammikuussa 2010 sekä vapaan tyylin sprintissä Rybinskissä tammikuussa 2010. Hän voitti perinteisen tyylin sprinttikilpailun maailmancupin finaalitapahtumassa Tukholmassa 17. maaliskuuta 2010. Kaudella 2010–2011 hän oli kolmas Otepään perinteisen hiihtotavan sprintissä. 
Kaudella 2011–2012 Krjukov sijoittui toiseksi perinteisen hiihtotavan sprintissä Kuusamon maailmancupin avaustapahtumassa ja kolmanneksi perinteisen sprintissä Lahdessa. Tour de Skillä hän voitti Oberstdorfin perinteisen hiihtotavan sprintin. Kaudella 2012–2013 hän voitti Ruka triplan sprinttikilpailun. Canmoren vapaan ja Drammenin perinteisen sprinteissä hän oli kolmas. Sprintticupissa hän sijoittui kolmanneksi. Kaudella 2013–2014 Krjukov voitti Asiagon perinteisen hiihtotavan sprintin ja Nové Měston perinteisen hiihtotavan parisprintin Maksim Vylegžaninin kanssa. Sprintticupissa hän oli viides. Helmikuussa 2016 hän voitti perinteisen hiihtotavan sprintin Tukholmassa.

Muut kilpailut

Krjukov voitti hopeaa maansa mestaruuskilpailuista perinteisen tyylin sprintissä Syktyvkarissa 2007. Vuotta myöhemmin hän voitti sprintissä mestaruuden, tällä kertaa vapaalla tyylillä – kisat järjestettiin niin ikään Syktyvkarissa. Vuonna 2009 hän sai hopeaa perinteisen sprintissä. Hän voitti Venäjän-mestaruuden perinteisen hiihtotavan sprinttikilpailussa Tjumenissa 2011 ja Syktyvkarissa 2013.
Krjukov lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2019.