Tomismi

Tomismi (lat. thomismus) oli Tuomas Akvinolaisen opetuksista lähtenyt filosofinen koulukunta, joka oli katolisen kirkon opin kannalta myöhäiskeskiajalla hyvin merkittävä. Katolisen kirkon viralliseksi opiksi tomismi tuli vuonna 1879. Suuntaus on saanut Tuomaan nimen, koska hänen teoksensa Summa theologiae kokosi yksiin kansiin yhteenvedonomaisesti katolisen kirkon vallitsevat kannat kaikkiin mahdollisiin filosofisiin kysymyksiin etiikasta ontologiaan ja teologiaan.
Tomismi tiivisti ennen kaikkea keskiaikaisen filosofian skolastisen perinteen 1200-luvun lopun siirtymisen Augustinuksen platonistisista tulkinnoista Aristoteleen suuntaan. Siirtymään vaikutti suuresti silloinen arabialainen filosofia, sen edustajista erityisesti Averroës eli Ibn Rušd. Tomisteille oli tärkeää tehdä tiukka ero luonnollisen ja yliluonnollisen todellisuuden välillä, koska platoninen ideaoppi johti heidän mielestään panteismiin tehden arkitodellisuudestakin jumalaisen.
Tomismi tarjoaa kokonaisvaltaisen todellisuuskäsityksen metafyysisistä, ontologisista ja teologisista kysymyksistä mutta myös fysiikasta ja ihmisen toiminnasta. Protestanttisen kirkon syntykään ei onnistunut murtamaan tomistista todellisuuskäsitystä, vaan se tapahtui vasta newtonilaisen fysiikan avulla. Aristoteelisen fysiikan selkeästi vääräksi todistaminen aiheutti tomistisen perinteen kriisin, joka lopulta synnytti uustomismin. Uustomismiin siirrettiin klassisen tomistisen perinteen käsitykset etiikasta ja teologiasta. Uustomismi hajautui useisiin erilaisiin koulukuntiin. Nykyinen katolisen kirkon oppi perustuu uustomismiin.

Tomismin vaikutus

Tuomas Akvinolainen työskenteli luodakseen filosofisen järjestelmän, joka yhdistää kristillisen opin Aristoteleen filosofiasta otettuihin aineksiin. Voidaan katsoa, että hän laajensi kirkkoisä Augustinuksesta lähtien keskiaikaista filosofiaa hallinnutta uusplatonilaista ajattelua aristotelismista otetuilla opeilla. Tässä Tuomas sai vaikutteita hieman ennen häntä vaikuttaneilta arabifilosofeilta, erityisesti Averroëkselta, vaikka hän hylkäsikin useat Averroëksen tekemät tulkinnat ja monet hänelle keskeiset teemat. Näin Tuomaan katsotaan siirtäneen skolastiikan painopisteen platonismista aristotelismiin.
Tomismi oli keskiaikaisista filosofisista näkemyksistä kenties tärkein. Tuomaan ajattelua ei kuitenkaan hyväksytty suoralta kädeltä. Osa Tuomaan opeista tuomittiin vuonna 1277 sekä Pariisin oppituomioissa että Oxfordin toimeenpanemissa tuomioissa, eli kahdessa keskiajan merkittävimmässä yliopistossa. Erityisesti dominikaanista Tuomasta vastustivat fransiskaanit. Tuomaan kanonisointi vuonna 1323 johti kuitenkin tuomioiden mitätöimiseen ja päätti tomismista seuranneet riidat.
Tomismi pysyi kuitenkin pitkään lähes pelkästään dominikaaniteologien oppina. Myöhäiskeskiajan merkittävin tomisteihin kuuluivat muun muassa Giovanni Capreolo (1380–1444) ja Tommaso de Vio (1468–1534). 1500-luvulla tomismin omaksuivat espanjalaiset jesuiittateologit, kuten Francisco Suárez, Francisco de Vitoria ja Francisco Toledo.
Vähitellen tomismista tuli katolisen kirkon virallinen oppi, joka tarjosi yhtenäisen, johdonmukaisen ja selkeän opin sekä aineellisesta että henkisestä maailmasta. Se pysyi johdonmukaisena oppina aina newtonilaisen mekaniikan kehittämiseen sekä rationalismin ja empirismin nimellä tunnettujen tieto-opillisten koulukuntien nousuun saakka.
Tomismi ei vaikuttanut ainoastaan katoliseen kirkkoon vaan epäsuorasti myös protestanttisiin kirkkoihin, jotka syntyivät suuressa määrin kapinana tomistista oppia vastaan.
Tomismin eettinen osa ja sen näkemykset elämästä, ihmisistä ja teologiasta siirtyivät kuitenkin uustomismiin. Tämän tomismin uuden tulemisen ”kanonisoi” paavin vuoden 1879 ensyklika Aeterni Patris. Sen myötä tomismista tuli katolisen kirkon virallinen filosofia. Katolisen kirkon virallisena filosofiana ja erityisesti eettisten näkemystensä kautta tomismi vaikuttaa edelleen suureen määrään ihmisiä erityisesti katolisissa maissa, ja sen voi katsoa olevan yksi vaikutusvaltaisimpia filosofisia järjestelmiä.

Yhteydet juutalaiseen ajatteluun

Arabifilosofien lisäksi Tuomas omaksui ajatuksia juutalaisilta oppineilta. Hänen pääteoksensa Summa theologiae osoittaa, että hän tunsi paitsi nimeltä mainitsemansa Avicebronin (Ibn Gabirol) ajattelua, myös suuren osan muista tuohon aikaan tunnetuista juutalaisen filosofian teoksista.
Tuomas hyökkää voimakkaasti kaikkeuden ikuisuuden oppia vastaan. Koska tämä oppi oli kuitenkin Aristoteleen arvovallan tukema, hän pyrki osoittamaan, ettei Aristoteles ollut ilmaissut itseään selkeästi tässä asiassa. Hän kirjoitti: ”Argumenttia jonka Aristoteles esittää tämän väitteen tueksi ei voi kutsua todistukseksi, sillä se on vain vastaus niiden entisaikaisten ajattelijoiden, jotka olettivat tälle maailmalle alun ja tarjosivat vain mahdottomia todistuksia, teorioille. On kolme syytä uskoa, että Aristoteles itse antoi vain suhteellisen arvon tälle päättelylle [...]” (ST Ia 46,1). Tässä Tuomas lainaa sanasta sanaan Maimonideen Eksyneiden opasta, jossa syyt annetaan (I:2,15).
Koska Tuomaan näkemykset olivat läheistä sukua juutalaiselle filosofialle, ne tulivat suosituiksi myös juutalaisten keskuudessa. Muun muassa Judah Romano (s. 1286) käänsi Tuomaan opit latinasta hepreaksi nimellä Ma'amar ha-Mamschalim yhdessä Summa contra gentiles -teoksesta erotettujen pienempien tutkielmien kanssa (Neged ha-Umot). Eli Hobillo (1470) käänsi teokset  Quæstiones disputatæ, Quæstio de anima, De animæ facultatibus (Ma'amar be-KoḦot ha-Nefesh), De universalibus (Be-Inyan ha-Kolel) ja Shaalot Ma'amar beNimẓa we-biMehut. Abraham Nehemiah ben Joseph (1490) käänsi Tuomaan teoksen Commentarii in Metaphysicam. Moses Almosninon mukaan Isaac Abravanel halusi kääntää teoksen Quæstio de Spiritualibus Creaturis. Hän vaikuttaa olleen hyvin perillä teoksessaan Mif'alot Elohim (vi. 3) mainitseman Tuomaan filosofiasta. Lääkäri Jacob Zahalon (k. 1693) käänsi joitakin katkelmia teoksesta Summa contra gentiles.