google/wiki40b huggingface dataset:
Filippa (kuningatar)

Englannin Filippa (4. kesäkuuta 1394 – 5. tammikuuta 1430) oli Englannin Henrik IV:nnen tytär, josta tuli Eerik XIII Pommerilaisen puolisona Tanskan, Ruotsin ja Norjan kuningatar. Eerik ja Filippa vihittiin vuonna 1406, ja he asettuivat asumaan Kalmarin linnaan. Seuraavina vuosina Filippa vieraili usein Vadstenan luostarissa.
Filipan äiti kuoli pian tyttären syntymän jälkeen. Isästä tuli Englannin ensimmäinen Lancaster-sukuinen kuningas vuonna 1399. Neuvottelut hänen lastensa avioliitoista alkoivat pian. Jo vuonna 1401 ehdotettiin, että Filippa menisi Eerikin kanssa naimisiin ja hänen veljensä naisi Eerikin sisaren. Valtuuskunnat esittelivät avioliiton ehtoja, joita Eerikin huoltaja ja isoäiti Margareeta I ei hyväksynyt. Avioliittoa lykättiin. Vuonna 1404 kuuden miehen saattue tuli hakemaan kymmenvuotiasta morsianta Norjaan, missä hänen piti tavata Eerik. Huonon sään vuoksi Filippa ei kuitenkaan matkustanut Norjaan vaan matkaa lykättiin ja hänet julistettiin Englannissa joulukuussa 1405 Kalmarin unionin eli Tanskan, Ruotsin ja Norjan kuningattareksi. Filippa tuotiin Pohjolaan kesällä 1406. Hänet vihittiin Eerikin vaimoksi ja kruunattiin Kööpenhaminassa.
Eerikin ollessa pyhiinvaellusmatkalla Filippa toimi hänen sijaishallitsijanaan vuosina 1423–1425.
Vienanmeren–Itämeren kanava

Vienanmeren–Itämeren kanava (ven. Беломорско-Балтийский канал, Belomorsko-Baltijski kanal), lyhyemmin Vienanmeren kanava (ven. Беломорканал, Belomorkanal) on Vienanmeren ja Äänisen yhdistävä kanava Karjalan tasavallassa Venäjällä. Belomorskista lähtevä ja Poventsaan päättyvä kanava on 227 kilometriä pitkä, josta kaivettua kanavaa 48 km, padottua jokea 97 km, säännösteltyä järveä 80 km ja sulkuja 19. Se avattiin liikenteelle vuonna 1933.  Kanava lyhentää vesitietä Vienanmereltä Pietariin noin 4 000 kilometriä verrattuna matkaan Pohjoisen jäämeren, Pohjanmeren ja Itämeren kautta. Vaikka kanava päättyy etelässä Ääniseen, vesireitti jatkuu järven kautta Syvärijokea myöten Laatokalle ja sieltä edelleen Nevajokea Itämerelle.

Historia

Kanava rakennettiin 20 kuukaudessa vuosina 1931–1933 ja se sai nimekseen Stalinin Vienanmeren-Itämeren kanava, lyhyemmin Stalinin kanava. Kanavan rakennustöihin osallistui 126 000 vankia, joista virallisten tietojen mukaan 12 000 kuoli rakennustöiden aikana. Historiantutkija Anne Applebaumin arvio kuolleitten lukumäärästä on 25 000.
Kanavan rakennustöiden tiukan aikataulun vuoksi kanavasta ei tehty kovin syvää. Niinpä se ei soveltunut kovin suurille aluksille.
Arvo Tuominen kertoo kirjassaan Kremlin kellot vierailustaan kanavan rakennustyömaalla Kustaa Rovion kanssa kesällä 1933. Kanava oli tällöin saatu jo siihen kuntoon, että ensimmäinen laiva saattoi ajaa sen läpi. Tuominen ja Rovio tapasivat työmaalla suomalaisia vankeja, joista eräs sanoi heille: ”Tietäisittepä, kuinka tämä komeus on syntynyt!” Työmaalla olleet vangit oli jaettu kolmeen ryhmään, joista jokainen sai erilaista ruokaa. Parhaassa asemassa olivat rikosvangit, huonoimmassa kulakit ja muu ”yhteiskuntaa vastustava aines”. Tuominen kertoi, että keskustelu suomalaisvangin kanssa riisti häneltä ja Roviolta suuren osan juhlatunnelmasta.
Jatkosodassa Suomen puolustusvoimien hyökättyä ja miehitettyä Poventsan joulukuussa 1941 Neuvostoliiton puna-armeija räjäytti kanavan sulut, jolloin paljon suomalaissotilaita hukkui ja kalustoa tuhoutui.
Kun Neuvostoliitossa arvioitiin Josif Stalinin kuoleman jälkeen kriittisesti hänen valtakauttaan, myös nimestä Stalinin kanava luovuttiin vuonna 1961.
HMS Armada (1810)

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen elokuussa 1810 päällikkönään Adam M'Kenzie ja se sijoitettiin Texeliin. Tammikuussa 1812 aluksen päälliköksi tuli Charles Grant. Se lähti 10. maaliskuuta Välimerelle. Alus oli Plymouthissa reservissä syyskuusta marraskuuhun 1814 ja telakalla huhtikuusta 1815 tammikuuhun 1816.
Alus sijoitettiin huhtikuussa 1844 ruutiproomuksi Keyham Pointiin, mistä se vapautui HMS Conquerorin ottaessa tehtävän vastaan 12. marraskuuta 1862. Se myytiin 27. toukokuuta 1863 Marshallille Plymouthiin.
Kilimanjaron kansallispuisto

Kilimanjaron kansallispuisto sijaitsee Tansaniassa. Se on pituudeltaan 45 km ja pinta-alaltaan 756 km². Se käsittää kaikki yli 2 700 metriä merenpinnasta olevat alueet Afrikan korkeimman vuoren Kilimanjaron ympärillä. Puisto on perustettu 1973, mutta puistoa ympäröivät metsän- ja riistansuojelualueet perustettiin jo vuonna 1921. Vuorta ympäröivä tasanko on keskimäärin 1000 metrin korkeudella merenpinnasta, joten Kilimanjaro kohoaa 4800 metriä ympäristöään korkeammaksi. Kilimanjarolla elää mm. leopardeja, kirjoantilooppeja, täplähyeenoja, afrikannorsuja, gueretsa, sinimarakatti, valkoniskakorppi ja uhanalainen abbottinsukeltaja-antilooppi, leijonista ja hyeenakoiristakin on välillä ollut havaintoja.
Vuorelle nousee vuosittain lähes 20 000 vaeltajaa sekä noin 40 000 kantajaa ja opasta. Sen huipulle johtaa useita vaellusreittejä, joista osa yhtyy ylempänä toisiinsa. Niiden varrelle on rakennettu vaellustupia sopivien päivämatkojen päähän toisistaan. Pääreitti Marangu on suosituin nousureitti. Mweka on suorin, nopein ja myös jyrkin reitti hupulle. Umbwe on myös jyrkkä reitti, joten se soveltuu parhaiten laskeutumiseen. Machame on maisemiltaan näyttävin reitti. Shira Plateau reitti kiertää Shiran huipun ympäri. Huippujen ympäri voi myös kiertää eri korkeuksilla, jos aivan huipulle ei halua kiivetä. Mawenzin huipulle kiipeäminen vaatii varsinaiset vuorikiipeilyvarusteet. Kilimanjaron kansallispuisto on UNESCOn maailmanperintökohde.
Asiakaslehti

Asiakaslehti on yritysten käyttämä yritysjournalismin väline, jonka avulla yritys voi kertoa omasta arvomaailmastaan ja toiminnastaan. Yritykset tekevät itse suurimman osan suomalaisista asiakaslehdistä. Suurimpia ulkoistettujen asiakaslehtien tekemiseen keskittyneitä yrityksiä Suomessa ovat Kynämies, Lehdentekijät ja Sanoma Magazines. Asiakaslehden läheisiä sukulaisia ovat sidosryhmälehti, jäsenlehti ja henkilöstölehti.
Lalaïna Nomenjanahary

Lalaïna Henintsoa Nomenjanahary (s. 16. tammikuuta 1986 Antananarivo) on madagaskarilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Ranskassa vuodesta 2010 ja edustanut Avionia, Lensiä ja Paris FC:tä.
Nomenjanahary on pelannut Madagaskarin maajoukkueessa yli kymmenen vuoden ajan. Hän kuuluu maajoukkueeseen Afrikan-mestaruuskilpailuissa 2019 ja teki alkulohko-ottelussa Nigeriaa vastaan maalin.
Valentina Giacinti

Valentina Giacinti (s. 2. tammikuuta 1994) on italialainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan hyökkääjä. Hän on pelannut Italian naisten maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 30 maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi avauskokoonpanossa kolmessa ottelussa ja tuli vaihtopelaajana kentälle kahdessa ottelussa. Hän teki maalin neljännesvälieräottelussa Kiinaa vastaan.
Giacinti edustaa kotimaassaan AC Milania ja oli kaudella 2018–2019 Serie A:n paras maalintekijä. Aiemmin hän on edustanut Napolia, Atalantaa ja Bresciaa.
Rapla

Liikenne

Raplasta on rautatieyhteys Tallinnaan ja Lellen kautta Pärnuun ja Viljandiiin. Vuosina 1931–1968 käytössä ollut Rapla–Virtsu-rata johti 68 kilometrin matkan Raplasta Virtsun satamaan.

Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan Raplan epäitsenäisessä kaupungissa oli 5 202 asukasta, joista 4 980 (95,7 %) oli virolaisia, 138 (2,7 %) venäläisiä ja 78 (1,5 %) muita kansallisuuksia.
Isaac Hanson

Elämäkerta

Isaac Hanson on vanhin Hansonin perheen seitsemästä lapsesta. 11-vuotiaana vuonna 1992 hän perusti veljensä Taylorin kanssa yhtyeen, joka myöhemmin nousi kuuluisuuteen nimellä Hanson.
Isaac Hanson avioitui 30. syyskuuta 2006 pitkäaikaisen tyttöystävänsä Nicole Dufresnen kanssa. Heillä on kolme lasta, vuosina 2007 ja 2008 syntyneet pojat ja 2014 syntynyt tytär.
Lokakuussa 2007 Isaacilla todettiin keuhkoveritulppa ja hänet leikattiin myöhemmin samassa kuussa. Sairauden syyksi todettiin jatkuvan kitaran soiton aiheuttama alueellinen lihaskasvu ja arpikudos.
Otto Kahn

Otto Hermann Kahn (21. helmikuuta 1867 Mannheim – 29. maaliskuuta 1934 New York) oli saksalais-amerikkalainen pankkiiri, taiteen keräilijä, mesenaatti ja filantrooppi. Erityisesti hänet tunnetaan New Yorkin Metropolitan-oopperan kehittäjänä ja rahoittajana. Kahn toimi American International Corporationin ja Kuhn, Leob & Co -yhtiön hallituksissa. Manhattanilla sijaitsevan kaupunkiasunnon lisäksi Kahnilla oli Long Islandilla sijaitseva kartano, Oheka Castle.
Henry Ford mainitsee Kahnin 1920-luvulla ilmestyneessä kirjasessaan Kansainvälinen juutalainen. Fordin mukaan Kahn ei esiintynyt saksalaisena, vaan oli pikemminkin ranskalainen tai britti.
Maalipallo kesäparalympialaisissa 2020

Karsinnat

Yhdestä maasta saa osallistua korkeintaan yksi joukkue yhteen turnaukseen. Kolme parasta joukkuetta vuoden 2018 MM-kilpailuista pääsee paralympialaisiin. Neljä joukkuetta valitaan alueellisten (Eurooppa, Amerikka, Aasia/Oseania, Afrikka) turnausten kautta. Kaksi joukkuetta valitaan erillisessä karsintaturnauksessa. Isäntämaa Japani saa suoraan yhden joukkueen kumpaankin turnaukseen.
Thomas and the Magic Railroad

Thomas and the Magic Railroad (suom. Tuomas ja Taikarautatie) on brittiläis-amerikkalainen elokuva, joka sai ensi-iltansa Yhdysvalloissa vuonna 2000. Se perustuu Tuomas Veturi -sarjaan ja sen amerikkalaiseen spinoff-sarjaan nimeltä Shining Time Station. Elokuvan ohjasi alkuperäisen sarjan luonut Britt Allcroft.
Ollijärvi (Kokemäki, länsi)

Maantiede

Järven pinta-ala on 4,2 hehtaaria ja sen pituus on 350 metriä ja leveys 150 metriä. Siihen laskee suo-ojia sekä laskuoja itäisestä Ollijärvestä. Järven luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 5,4 kilometriä pitkä laskuoja. Se kulkee umpeen kasvaneen Ahvenjärven ohi ja yhtyy 500 metriä ennen Kokemäenjokea Pahanalhonojaan. Yhteys Kokemäenjokeen ei ole suora, sillä vedet johdetaan kertymäaltaaseen, josta ne pumpataan tulvapadon yli jokeen.
Järven rantaviiva on 0,89 kilometriä pitkä ja ranta on puoliksi soista metsää ja puoliksi pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa. Rannat ovat rakentamattomia eikä sinne johda teitä.
John Green (kirjailija)

John Michael Green (s. 24. elokuuta 1977  Indianapolis, Indiana. Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen kirjailija ja YouTube-videobloggaaja. Hän kirjoittaa nuorten aikuisten kirjallisuutta.
Green valmistui Kenyon Collegesta vuonna 2000 suoritettuaan tutkinnon kahdessa pääaineessa, englannissa ja uskontotieteessä. Hänen ensimmäinen kirjansa Looking for Alaska (suom. Kaikki viimeiset sanat), sai suurelta osin inspiraationsa hänen ajastaan ​​Indian Springs -koulussa. Green asui monia vuosia Chicagossa, jossa hän toimi kirja-arvostelijana lehdessä.

YouTube-toiminta

John Greenin ja hänen veljensä Hankin yhteistä videoblogia julkaistaan Vlogbrothers YouTube-kanavalla. Vuoden 2017 alussa Green ja hänen paras ystävänsä Chris Waters aloittivat 100 päiväisen videoblogin kuntonsa kohentamisesta YouTube-kanavalla 100days. Green on myös toiminut juontajana opetuksellisen YouTube-kanavan Crash Course historiaa käsittelevillä videoilla.
Di-isopropyylietyyliamiini

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa di-isopropyylietyyliamiini on väritöntä nestettä. Se liukenee hieman veteen ja hyvin moniin orgaanisiin liuottimiin. Monien tertiääristen amiinien tavoin di-isopropyylietyyliamiini on keskivahva emäs. Se ei kuitenkaan ole nukleofiilinen johtuen isopropyyliryhmien aiheuttamasta steerisestä esteestä.

Valmistus ja käyttö

Di-isopropyylietyyliamiinia voidaan valmistaa di-isopropyyliamiinin ja etanolin välisellä reaktiolla. Yhdistettä käytetään orgaanisen kemian synteeseissä emäksisenä katalyyttinä muun muassa amiinien alkyloinneissa, esteröinneissä, eliminaatioreaktioissa, selektiivisissä enolaattien muodostuksissa ja aldolireaktioissa.
Susan Helms

Sotilasura

Helms suoritti vuonna 1980 alemman korkeakoulututkinnon ilmailutekniikassa Yhdysvaltain ilmavoimien akatemiassa ja vuonna 1985 maisterintutkinnon ilmailu-/avaruustekniikassa Stanfordin yliopistossa.
Helms valmistui Yhdysvaltain ilmavoimien akatemiasta vuonna 1980.  Hänet sijoitettiin Eglin Air Force Baseen Floridassa, missä hän toimi F-16- ja F-15-hävittäjien aseiden laukaisuinsinöörinä. Vuonna 1985 valmistuttuaan Stanfordista hän toimi ilmailutekniikan apulaisprofessorina ilmavoimien akatemiassa. 1987 hän osallistui ilmavoimien koelentokouluun Edwards Air Force Basessa, mistä hän valmistui vuoden päästä koelentoinsinöörinä. Tämän jälkeen hän toimi kanadalaisen CF-18 Hornetin kehitystyössä kun hänet vuonna 1990 valittiin astronauttikoulutukseen. 12 vuotta kestäneen uran NASAssa jälkeen, mikä käsitti 211 päivää avaruudessa, hän palasi ilmavoimiin heinäkuussa 2002  Yhdysvaltain avaruuspuolustuksen (USAF Space Command) palvelukseen. Helms ylennettiin prikaatinkenraaliksi vuonna 2006 ja otti vastaan 45th Space Wingin komentajuuden. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi elokuussa 2009. Hänen tehtäviinsä  Yhdysvaltain strategisessa puolustuksessa Offutt Air Force Basen johtajana Nebraskassa kuuluu muun muassa strateginen suunnittelu ja turvallisuuspolitiikka sekä avaruusaseiden käytön suunnittelu. 
Koelentoinsinöörinä Helms on lentänyt yli 30 erilaisella yhdysvaltalaisella ja kanadalaisella sotilaslentokonetyypillä.

Ura NASAssa

Helms valittiin NASAn astronauttikoulutukseen tammikuussa 1990. Hänestä tuli astronautti heinäkuussa 1991. Helms lensi avaruussukkulalennoilla STS-54 (1993), STS-64 (1994), STS-78 (1996), STS-101 (2000) ja toimi  Kansainvälisen  avaruusaseman Retkikunta 2:n miehistö jäsenenä (2001). Helms palasi ISS:ltä Maahan lennon STS-105 miehistön mukana 22. elokuuta 2001. Viiden avaruuslennon veteraanina Helms on viettänyt 5 064 tuntia avaruudessa, minä aikana (11. maaliskuuta 2001) hän suoritti 8 tuntia 56 minuuttia kestäneen maailman pisimmän avaruuskävelyn.
Ester Helenius

Elämä

Ester Heleniuksen vanhemmat olivat Lapinjärven kirkkoherrana toiminut pastori Mathias Helenius ja Thérèsia o.s. Cederhvarf. Ester oli kahdeksanlapsisen perheen viides lapsi. Varsinaiseksi kotiseudukseen Ester Helenius tunsi Virolahden pappilan seudun, missä hän oppi suomen kielen ja kiinnostui myös kansanihmisistä. Vuosina 1887–1892 hän opiskeli Viipurin ruotsalaisessa tyttökoulussa.
Helenius opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1892–1898 opettajanaan Helene Schjerfbeck. Heleniuksen töitä oli ensi kerran esillä Suomen Taiteilijain näyttelyssä 1896. Hän asetti töitään näytteille Suomen taiteilijain näyttelyissä 1890-luvulta alkaen. Vuosina 1936–1937 Helenius opetti Vapaassa taidekoulussa.
Piirustuskoulun opiskeluaikana Ester Helenius maalasi muotokuvia. Muita taiteilijan varhaistuotannon aiheita olivat henkilötutkielmat Virolahden tutuista ihmisistä. Hän teki heistä öljyväri- ja vesivärimaalauksia sekä etsauksia. Heleniuksen ensimmäinen varsinainen merkkiteos oli Pelimannit (1908).  
Ester Helenius oli kiinnostunut suomalaisesta kansankulttuurista. Helenius kierteli ja merkitsi aktiivisesti muistiin vanhoja rekilauluja Virolahdella ja Säkkijärvellä. Vuonna 1915 hän julkaisi keräyksensä tulokset kokoelmana. Hän piti myös konsertin, jossa hän luutulla itseään säestäen esitti osia kokoelmastaan. Jostakin syystä koko tilanne oli fiasko, mutta kuvaa kuitenkin Heleniuksen estotonta ja innostuvaa temperamenttia. 
Ester Helenius teki opintomatkan Pariisiin ja Italiaan 1899–1900 ja opiskeli vähän aikaa Pariisissa Eugène Carrièren johdolla. Hän työskenteli myös 1910–1930-luvulla useasti Pariisissa milloin lyhyempiä, milloin pitempiä jaksoja ja kerran myös Espanjassa. Pariisissa hän kävi piirtämässä Grande Chaumièressa ja Académie Colarossissa. Vuonna 1938 Heleniuksella oli yksityisnäyttely Gallerie Barreirossa Pariisissa. 
Pariisista tuli 1920-luvulla Ester Heleniuksen toinen kotikaupunki. Helenius löysi 1920-luvulla lopullisesti hänelle luonteenomaisen ilmaisutyylin, hänestä tuli värimaalari. Pariisissa hän maalasi mm. runsaan värikkäitä puisto- ja kaupunkinäkymiä. Hänen 1920-luvun tuotannosta löytyvät myös hänen tunnetuimmat aihepiirinsä: kukat, tanssi- ja harlekiiniaiheet, katedraalit ja enkelit. Esille nousee myös mystinen aines. Helenius oli kiinnostunut muun muassa teosofiasta. 
Ester Helenius osallistui myös ahkerasti kotimaisiin yhteisnäyttelyihin ja piti yksityisnäyttelyitä Suomessa. Hänen uransa merkittävin näyttely oli kuitenkin yksityisnäyttely Galerie A. Barreirossa Pariisissa. Näyttelyn saama menestys merkitsi Heleniukselle Pariisin kauden huipentumaa.
Helenius sai Suomen Taiteilijaseuran kunniajäsenyyden 1944. Heleniuksen viimeiset työt ovat suunnilleen vuodelta 1954. Hämeenlinnan taidemuseo järjesti Ester Heleniuksen muistonäyttelyn vuonna 1956.

Teoksia kokoelmissa

Ester Heleniuksen teoksia on muun muassa Ateneumin ja Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmissa. Hämeenlinnassa on noin 250 Heleniuksen työtä. Suurin osa hänen aikuisikään eläneistä sisaruksistaan pysyi Ester Heleniuksen lailla lailla naimattomina, ja tästä syystä Hämeenlinnan taidemuseolle tehtiin taiteilijan jäämistöä koskeva lahjoitus.
Joseph Jackson (manageri)

Joseph Walter "Joe" Jackson (26. heinäkuuta 1928 Fountain Hill, Arkansas – 27. kesäkuuta 2018) oli Jacksonien musikaalisen suvun patriarkka. Hän toimi itse Jackson 5:n managerina.
Jackson yritti myös omaa muusikonuraa, mutta jäi vaille laajaa menestystä. Hänet tunnetaan ankarana isänä, joka piiskasi varsinkin perheen poikia ja jonka myös todettiin pettäneen vaimoaan Katherinea tästä todisteena mm. Josephin toisen naisen kanssa saatu Joh'Vonnie Jackson. La Toya Jackson syytti omaelämäkertateoksessaan La Toya: Growing up in the Jackson Family (1991) isäänsä jopa fyysisestä väkivallasta ja seksuaalisista hyväksikäytöistä; perhe virallisesti kiisti syytökset. 
Joseph Jackson tunnusti pahoinpitelyt myöhemmin.
Jackson kuoli haimasyöpään 89-vuotiaana. Hän oli saanut useita sydänkohtauksia viimeisinä vuosinaan.
Lacrimosa (televisioelokuva)

Juoni

Prologissa näytetään auto-onnettomuus, jonka seuraukset jätetään katsojalle hämäriksi.
Vuosituhannen alun Helsinki. Jan Saras ja Juulia Leivas kohtaavat toisensa sattumalta metroaseman bussipysäkillä. Juulia on menestyvä taidelaulaja ja leski. Hänen äitinsä Saga on kuvataiteilija, joka sairastaa MS-tautia; isä Aarne on oopperalaulaja. Janilla puolestaan on päättyvä romanssi Helena Luodon kanssa. Janin haltuun jää vahingossa partituurikansio, joka kuuluu Juulialle. Sen myötä hän saa yhteyden Juuliaan: luvassa on romanttisia tuokioita kahviloissa, ravintoloissa ja Helsingin vilppaassa ulkoilmassa. Seuraus: Jan ja Juulia rakastuvat toisiinsa. Juulia on edelleen kiinni edesmenneen miehensä Leifin muistossa, mutta pääsee Janin avulla irti siitä. Helena tahollaan kertoo olevansa raskaana, mutta ei Janille. Juulia kuulee asiasta Janin pojalta ja väärinkäsityksen seurauksena laittaa suhteensa Janiin katkolle.
Italiassa 130 kilometriä Roomasta pohjoiseen Bagnoregion kunnassa satojen metrien korkeudella sijaitsee kylä nimeltään Civita, jossa Juulia on viettänyt paljon aikaansa. Kylä tunnetaan myös nimellä "La città che muore". Juulia matkustaa sinne ja Jan seuraa perässä. Jan kosii Juuliaa ja kihlapari viettää onnellisia hetkiä Civitassa. Ulkokuvat on otettu autenttisilla paikoilla.
Kahden vuoden päästä Janilla ja Juulialla on lapsi. Jan lähtee työasioissa ulkomaille. Palatessaan lentokentältä Juulia on ajaa nokkakolarin rekka-auton kanssa, mutta välttää onnettomuuden viime hetkellä. Sen sijaan hän suistuu tieltä ja auto pyörähtää katolleen - Juulia kuolee siihen.
Loppukaneetin mukaan tarina perustuu löyhästi tositapahtumiin.

Taustaa

Lacrimosa on ohjaajansa Hannu Kahakorven ja käsikirjoittajansa Liisamaija Laaksosen viimeinen yhteistyö. Kahakorpi oli etsinyt Lacrimosan kaltaista suuren mittakaavan rakkaustarinaa useita vuosia - Laaksonen otti tehtävän vastaan: syntyi Lacrimosa. Nimi on viittaus Giuseppe Verdin sävelteokseen "Requiem". Lacrimosa on kyyneltä tarkoittavan lacrima-substantiivin feminiini adjektiivi.

Musiikki

Lacrimosassa on päähenkilön ammatin mukaisesti runsaasti diegeettistä musiikkia. Juulian lauluäänenä on Essi Luttinen. Musiikki etuäänitettiin Turussa ja Helsingissä. Lacrimosan laulajat ovat Roland Liiv, Pille Lill, Helen Lokuta ja Priit Volmer. Chorus Cathedralis Aboensis -kuoroa johtaa Seppo Murto ja Turun filharmonisen orkesterin kapellimestarina on Pertti Pekkanen. Muusikot Italiassa ovat Salvatore Argangeli, Angelo Capitani ja Franco Medori. Lacrimosan äänisuunnittelusta vastaa Ari-Pekka Heikkinen.
Juulian isää Aarnea näyttelevä Jaakko Ryhänen on oopperalaulaja. Aarne laulaa Juulian säestämänä Rauno Lehtisen sävelmän "On hetki".
Italiassa kuvatussa niittykohtauksessa on taustamusiikkina Umberto Tozzin menestyssävellys "Ti amo" vuodelta 1977. Elokuvassa on stereoääni.

Julkaisut

Lacrimosa sai ensi-iltansa tammikuussa 2008. Yleisradio julkaisi sen maksuttomassa Areena-palvelussaan toukokuussa 2018, jossa se on katsottavissa vuoden ajan.
C. J. von Heideken

Carl Johan von Heideken (23. elokuuta 1832 Tukholma – 27. maaliskuuta 1888 Turku) oli ruotsalainen arkkitehti, joka toimi koko ammattiuransa ajan Suomessa. Hän toimi Porin kaupunginarkkitehtina vuosina 1853-1858, jonka jälkeen von Heideken työskenteli Helsingissä 1858-1865. Vuonna 1865 hänet nimitettiin Turun kaupunginarkkitehdiksi ja 1868 Turun ja Porin läänin lääninarkkitehdiksi.
Heidekenin suunnittelemia ovat muiden muassa Sippolan kirkko, Pakka- ja vaakahuone 1858 (nykyinen Porin taidemuseo), Kullaan kirkon kunnostustyöt (1878), Keski-Porin kirkko ja Kauvatsan kirkko. Von Heidekenillä oli erittäin suuri merkitys Porin kaupunkikuvan jälleenrakentamisessa vuoden 1852 suurpalon jälkeen.
Karvakehrääjät

Piirteitä

Karvakehrääjät ovat enimmäkseen yöaktiivisia, joskin myös päivällä lentäviä lajeja on, ja vaihtelevat kooltaan keskikokoisista suuriin. Perhosen ruumis ja siipien tyviosat ovat tuuheakarvaiset. Siivet ovat suojaväriset ja niiden pohjaväri vaihtelee lajista riippuen vaaleankeltaisesta punaruskeaan ja tummanharmaaseen. Siipisuonitus on heimolle tunnusomainen. Naaraat ovat usein selvästi koirasta kookkaampia. Naaraiden siivet ovat pitemmät ja kapeammat, pohjaväriltään koirasta selvästi vaaleammat ja siipien kuviointi on vaaleampaa. Tuntosarvet ovat naarailla vain heikosti kampamaiset kun koiraalla kaksoiskampamaisuus erottuu selvästi. Naaraan takaruumiin kärjessä on monilla lajeilla tuuhea, pyöreä karvatupsu. Imukärsä on surkastunut tai puuttuu. Verkkosilmät ovat melko pienet ja karvaiset. Raajat ovat lyhyet ja tukevat.
Aikuinen perhonen on hyvin lyhytikäinen. Koiras kuolee heti parittelun jälkeen ja naaraskin saatuaan munimisen päätökseen. Nuoret toukat hakeutuvat uusille elinpaikoille heittäytymällä erittämänsä silkkirihman varassa ilmavirtojen matkaan. Täysikasvuiset toukat ovat tyypillisesti isoja ja karvaisia, ja koteloitumispaikkaa etsivä toukka on usein tavallisin vaihe jossa karvakehrääjiä havaitsee. Toukkaa sekä koteloa ja sitä ympäröivää kotelokehtoa peittävät karvat voivat ihokosketuksessa aiheuttaa voimakkaan allergisen reaktion.