google/wiki40b huggingface dataset:
Josh Farro

Yksityiselämä

Farro syntyi Voorheesissä, New Jerseyn osavaltiossa. Joshilla on kolme veljeä (isoveli Nate ja kaksi pikkuveljeä, Zachary ja Jonathan) sekä yksi pikkusisko Isabelle. Hänen vanhemmillaan oli ravintola, jossa Josh on auttanut sisarustensa ja bändikaverinsa Hayley Williamsin kanssa. Hänen vanhempansa erosivat vuonna 2008. 
Josh seurusteli taannoin bändikaverinsa Hayley Williamsin kanssa muutaman vuoden. He erosivat bändin tulevaisuuden takia. Ero vaikutti kuitenkin koko bändiin ja Paramore oli lähellä hajota.
Loppuvuodesta 2009 Josh kihlautui tyttöystävänsä Jenna Lee Ricen kanssa. Helmikuussa 2010 Farro ilmoitti jäävänsä pois alkavalta kiertueelta tulevien häiden järjestelyn takia, jotka pidettiin 3. huhtikuuta 2010. Paramoressa soittavan Taylor Yorkin veli Justin York paikkasi Farroa kiertueen ajan.

Ura

Hänellä ja veljellään Zac Farrolla oli yhteinen bändi nimeltä Rainbow. Veljekset tapasivat 2000-luvun alussa Hayley Williamsin yksityisopetuksessa ja he kaikki huomasivat, kuinka hyvin sopisivat soittamaan yhteen. Bändi perustettiinkin pian vuonna 2004 ja se on saavuttanut maailmanlaajuisen suosion. Joulukuussa 2010 hän jätti Paramore -yhtyeen yhdessä veljensä kanssa.
Nykyään Josh soittaa kitaraa veljensä Zacin kanssa heidän uudessa bändissään Novel Americanissa.
Thomas Malory

Sir Thomas Malory (n. 1405 – 14. maaliskuuta 1471) oli brittiläinen henkilö, joka kirjoitti tai kokosi vuonna 1485 painetun teoksen Le Morte d'Arthur. Kirja kertoo Pyöreän pöydän ritarien tarinan ja perustuu aikaisempiin kertomuksiin kuningas Arthurista, joka kokoaa ympärilleen legendaarisen ritarikunnan. Hänen vaimonsa kuningatar Guinevere rakastuu traagisesti hänen ystäväänsä sir Lancelotiin. Kirjoittajan sukunimi esiintyy eri kieliasuissa, kuten muodoissa Maillorie, Mallory, Mallery ja Maleore.
Le Morte d'Arthur on ilmestynyt suomeksi vuonna 1979 nimellä Pyöreän pöydän ritarit.

Elämä

Thomas Maloryn historiallisuudesta on esiintynyt erimielisyyksiä, mutta nykyään uskotaan hänen olleen Newbold Revelistä, Warwickshiren kreivikunnasta kotoisin oleva Sir Thomas Malory. Malory syntyi noin vuonna 1405, mutta syntymävuosi saattoi myös olla tätä aikaisempi. Hän oli naimisissa Elizabeth Walshin kanssa, ja pariskunnalla oli poika, Robert. Malory valittiin Englannin parlamenttiin vuonna 1445. 
Maassa oli levottomuuksia vuonna 1449, ja Maloryn elämä sai tässä vaiheessa tuntemattomasta syystä käänteen. Häntä syytettiin vuosina 1450–1451 lukuisista rikoksista, joihin kuului muun muassa rahankiristys, karjavarkaus, ryöstö ja raiskaus, joskin viimeisen kohdalla syytteen nosti naisen aviomies, vaikka kyseessä ei välttämättä ollut vastentahtoinen rikos . Vuonna 1450 Malory yritti hyökätä väijytyksestä Buckinghamin herttuan kimppuun. Hän joutui vuonna 1452 vankilaan, jossa vietti suurimman osan seuraavasta kahdeksasta vuodesta odottamassa oikeudenkäyntiä, jota ei kuitenkaan koskaan tapahtunut. Malory pakeni vankilasta kahdesti, ja hänet myös armahdettiin ainakin kerran. Osan teoksestaan Le Morte d'Arthur Malory kirjoittikin vankilassa ollessaan.
Vesa Paavola

Vesa Paavola on suomalainen tietokirjailija ja kolumnisti, joka on käsitellyt erityisesti työelämän ilmiöitä semioottisesta ja usein humoristisesta näkökulmasta.
Paavolan teoksia ovat yhdessä Henri Bromsin kanssa kirjoitettu Tarokkijohtaminen, organisaatioiden ikuinen käsikirja (1991), Ryhtyisinkö sankariksi (2001), Työelämän ikuiset myytit (2010) ja Olut byrokraatin hampaissa, työelämän kielikuvat (2018). Hän toimi vuosia Mikro PC- ja Talouselämä-lehtien säännöllisenä avustajana. Koulutukseltaan Paavola on valtiotieteen maisteri. Hän on tehnyt työuransa Helsingin kaupungin palveluksessa, viimeksi organisaatiopäällikkönä vuosina 1994–2011. Hänen isänsä oli toimittaja, kansanedustaja E. J. Paavola.
Duccio di Buoninsegna

Duccio di Buoninsegna (n. 1255–1260 Siena–n. 1318–1319 Siena) oli aikansa vaikutusvaltaisin sienalainen taiteilija ja yksi eurooppalaisen maalaustaiteen kehityksen avainhahmoista. Ducciolla on nähty olleen merkittävä rooli kansainvälisen goottilaisen tyylin synnyssä. Hän vaikutti muiden muassa Simone Martiniin sekä veljeksiin Ambrogio ja Pietro Lorenzettiin.
Hänen töihinsä kuuluvat Madonna Rucellai vuodelta 1285 Santa Maria Novellan kirkkoa varten (nykyään Uffizin galleriassa) sekä Maestà vuosilta 1308–11, hänen mestariteoksensa, Sienan katedraalia varten. Sienan katujen läpi uskonnollisessa seremoniassa kannettu useasta paneelista koostuva Maestà merkitsi suurta askelta eteenpäin paitsi maalaustyylissä myös taiteen kautta tapahtuvassa narratiivisessa tarinankerronnassa.
Duccion Madonna ja lapsi, jonka hän maalasi puupaneelille vuoden 1300 aikoihin, ostettiin marraskuussa 2004 New Yorkin Metropolitan Museum of Artin kokoelmiin yli 45 miljoonalla dollarilla. Osto oli museon historian kallein. Museon suorittamista tutkimuksista huolimatta Columbian yliopiston professori uskoo maalauksen olevan väärennös 1800-luvulta.
Vidzeme

Vidzeme on yksi Latvian historiallisista alueista. Idässä ja kaakossa se rajoittuu Latgalen alueeseen, etelässä Zemgaleen, lännessä Itämereen ja pohjoisessa  Viroon. Valmieraa pidetään alueen de facto -keskuksena.

Maantiede

Vidzemen kokonaispinta-ala on 15 346 km² ja siellä asui vuonna 2003 arviolta 251 665 asukasta. Alueen suurimmat kaupungit ovat Valmiera, Cēsis, Alūksne, Gulbene, Madona ja Valka. Alueen läpi virtaavat Väinäjoki, Salatsijoki, sekä Aiviekste- ja Pededzejoet. Alueen suurimmat järvet ovat Lubāns, Burtnieks, Alūksne, Alauksts, Inesis ja Ungurs.

Historia

Vanhimmat löydetyt merkit asutuksesta alueelta ovat 7 000 vuotta vanhoja. Lähellä Mazsalacan kaupunkia on Pohjois-Euroopan laajimmat kivikautiset hautauslöydöt. Ennen historiallista aikaa aluetta asuttivat latgallit idässä ja liiviläiset lännessä lähellä rannikkoa sekä Väinäjoen varsilla syvemmällä sisämaassa. Lisäksi nykyisen Cēsisin kaupungin alueella asui vendejä. Viikingit liikehtivät alueella, mutteivät alistaneet sitä pysyvästi valtaansa. 1100-luvulla alueelle tuli saksalaisia kauppiaita. Kauppiaita seurasivat lähetyssaarnaajat, joista ensimmäisiä oli Meinhard, josta tuli vuonna 1187 Liivinmaan piispa. Meinhardin kuoltua hänen seuraajansa Bertold joutui vaikeuksiin alueen asukkaiden kanssa ja hänet tapettiin taistelussa vuonna 1197. Bertoldin seuraaja Albert von Buxhövden onnistui kukistamaan paikallisten vastarinnan ja vakiinnuttamaan asemansa alueella. Alueen asukkaat käännytettiin kristinuskoon ja myöhemmin he taistelivat saksalaisten puolella virolaisia vastaan. Saksalaiset perustivat vuonna 1201 Vidzemen lounaisnurkkaan Väinäjoen suulle tukikohdan, josta muodostui Riian kaupunki. 
Saksalaisen ritarikunnan romahtamisen jälkeen vuonna 1559 alue päätyi Puola-Liettualle, joka taas luovutti sen Ruotsille 1629 Altmarkin rauhassa. Ruotsalaiset läänittivät suuren osan alueesta omalle ylimystölleen. Venäjän keisarikunta valtasi alueen suuren Pohjan sodan aikana ja sai sen omakseen Uudenkaupungin rauhassa 1721. Suuren Pohjan sodan aikana alueella liikkui ryöstelevien sotilasjoukkojen lisäksi ruttoepidemia, joka tappoi suuren osan väestöstä. 
Ensimmäisessä maailmansodassa alue oli Saksan keisarikunnan miehittämä. Maailmansodan loputtua saksalaiset joukot saivat asetettua Latviaan itselleen myötäisen hallituksen, jonka tavoitteena oli alueen pitäminen saksalaisten käsissä.  Vidzemen Valkassa taas perustettiin Latvian väliaikainen kansallisneuvosto, joka päätti 30. tammikuuta 1918 muodostaa riippumattoman ja demokraattisen Latvian valtion sisältäen kaikki latvialaisten asuttamat alueet. Virolaiset ja latvialaiset voittivat saksalaisjoukot, jotka perääntyivät alueelta. Vuonna 1940 Neuvostoliitto kaappasi Latvian ja sen tilalle perustettiin Latvian sosialistinen neuvostotasavalta. Saksalaiset valtasivat alueen vuonna 1941 operaatio Barbarossan aikana, mutta perääntyivät taas vuonna 1944. Tämän jälkeen alue pysyi neuvostovallan alla aina vuoteen 1991, jolloin Latvia itsenäistyi uudelleen.
Neoraimondia

Tuntomerkit

Suvun lajit ovat kookkaita, haaroittuvia, pensastavia tai puumaisia ja kynttelikkömäisiä, 15 m:n korkeuden saavuttavia kaktuksia. Varret ovat pystyjä, uurteisia, tavallisesti harmaanvihreitä. Leveitä uurteita on 4–8. Areolit eli kääpuöversot ovat tappimaisia, kookkaita, ruskeakarvaisia, piikkisiä, ja niiden kasvu jatkuu monen vuoden ajan. Piikkejä on niissä kussakin 12 tai enemmän ja ne ovat taipuisia, jopa 25 cm:n pituisia. Kukat kehittyvät pidentyneihin areoleihin, ja kasvit ovat päiväkukkijoita. Kukka on muodoltaan suppilomainen, väriltään vaaleanpunainen tai vaalea; pohjuksessa on suomuja ja karvaisia ja toisinaan myös sukasellisia areoleja. Hedelmä on pyöreä ja sen pinnalla on ruskeahuopaisia areoleja, joissa on myös lyhyitä piikkejä. Siemenet ovat mustia ja pienikuoppaisia; niissä on limainen vaippa.

Lajit ja levinneisyys

Suvun kahdesta lajista toinen (Neoraimondia arequipensis) kasvaa Perun rannikkoalueen kuivissa osissa ja Andien alarinteillä, toinen (N. herzogiana) Keski-Boliviassa 1500–2000 metrin korkeudessa.
Make-Up (yhtye)

Historia

Make-Upin perusti Nobuo Yamada (alias NoB) vuonna 1983. Vuonna 1984 yhtye esiintyi ensimmäistä kertaa ja julkaisi kaksi ensimmäistä albumiaan, Howling Will ja Straight Liner.
Vuonna 1985 julkaistiin kolmas albumi Born to Be Hard sekä neljäs ja viimeinen albumi Rock Legend of Boys and Girls. Vuonna 1986 bändiä pyydettiin Nippon Columbiaan laulamaan Saint Seiyan tunnuskappaleet. Pegasus Fantasystä tuli yksi kaikkien aikojen tunnetuimmista anime-kappaleista. Saint Seiya -albumien jälkeen bändi hajosi ja kukin jäsen siirtyi soolouralle.
Vuonna 2004 Nippon Columbia julkaisi Make-Up 20th Anniversary Memories of Blue -laatikon, joka sisälsi viisi CD-levyä ja yhden live-DVD:n, mutta ilman uusia kappaleita. Vuonna 2009 yhtye yhdistyi uudelleen lyhyeksi ajaksi vuoteen 2010 asti.
Leonardo Leo

Leonardo Leo (oik. Lionardo Oronzo Salvatore de Leo, 5. elokuuta 1694 San Vito degli Schiavi – 31. lokakuuta 1744 Napoli) oli italialainen barokkisäveltäjä. Hän sävelsi 50 oopperaa, joista 14 on säilynyt.
Leonardo Leo syntyi Apuliassa, ja noin 15 vuoden iässä hän aloitti musiikkiopinnot Napolin Santa Maria della Pietà dei Turchini -konservatoriossa, jossa hän opiskeli Nicola Fagon johdolla. Vuonna 1713 hänestä tehtiin varakuninkaan hovikappelin ylimääräinen urkuri.
Leon ensimmäinen ooppera II Pisistrato esitettiin Napolissa toukokuussa 1714. Ensimmäinen koominen ooppera oli La ’mpeca scoperta (1723). Leo kirjoitti kaikkiaan viitisenkymmentä oopperaa, useimmat Napoliin.
Alessandro Scarlattin kuoltua Leonardo Leo nimitettiin varakuninkaan kapellin ensimmäiseksi urkuriksi 1725. Leonardo Vincin kuoleman jälkeen Leo nousi Napolin kuninkaallisen kapellin apulaisvarakapellimestariksi, sitten varakapellimestariksi ja vuonna 1737 hovikapellimestariksi. Vuonna 1741 hänestä tuli Sant’Onofrion konservatorion primo maestro opettajansa Fagon jälkeen. Opettajantehtävien lisäksi Leo oli musiikkiteoreetikko, joka kirjoitti teokset Istituzioni o regole del contrappunto ja Lezione di canto fermo.
Leon pääteoksia ovat Catone in Utica (Venetsia, 1729) ja L’Olimpiade (Napoli, 1737). Leo palautti kuoron käytön oopperaan, mutta ei saanut kollegojaan innostumaan siitä. Poikkeuksellista Leon sävellyksissä olivat myös tuolloin harvinaiset dynaamise merkinnät.
Georgi Plehanov

Georgi Valentinovitš Plehanov (ven. Георгий Валентинович Плеханов; 11. joulukuuta (J: 29. marraskuuta) 1856 Gudalovka – 30. toukokuuta (J: 17. toukokuuta) 1918 Terijoki, Suomi) oli venäläinen vallankumouksellinen ja marxismin teoreetikko. Hän oli yksi Venäjän sosiaalidemokraattisen liikkeen perustajia ja toimi sen menševikkisuunnan johtajana. Plehanov vaikutti suuresti marxismin filosofiaan ja sen käsitykseen uskonnon ja taiteen yhteiskunnallisesta merkityksestä.
Plehanov oli alun perin narodnikki, Zemlja i volja -liikkeen (Maa ja vapaus) jäsen ja myöhemmin sen johtaja. Hän oli ensimmäinen marxilaisen liikkeen organisaattori Venäjällä.
Hän oli yksi puhujista Venäjän ensimmäisessa poliittisessa mielenosoituksessa 6. joulukuuta 1876 Kazanin tuomiokirkon edessä Pietarissa. Neljänsadan hengen kokoontumisessa yksi työläisistä, J. Potapov, heilutti punaista lippua. Heistä 31 pidätettiin, näistä viisi karkotettiin 10–15 vuodeksi Siperiaan, kymmenen karkotettiin ja kolme (mukaan lukien Potanov) suljettiin viideksi vuodeksi luostariin.
Lokakuussa 1879 Maa ja vapaus hajosi kahteen ryhmään. Enemmistö, Narodnaja volja (Kansan tahto) ryhmän jäsenet, kannattivat terrorismia. Plehanov jäi Tšornyi peredel -ryhmän johtoon, joka hylkäsi terrorismin ja levitti propagandaa työläisten ja talonpoikien keskuudessa.
Plehanov karkotettiin Venäjältä 1880. Hän muutti Länsi-Eurooppaan, ja alkoi perehtyä Karl Marxin ja Friedrich Engelsin teorioihin. Tämä sai hänet hylkäämään narodnikkilaisuuden ja ryhtymään marxilaiseksi.
Vuonna 1883 hän perusti Sveitsissä Osveboždenie Truda (Освобождение труда) -ryhmän, joka toi marxilaisuuden Venäjän vallankumouksellisten keskuuteen. Ryhmän hajottua hän liittyi sosiaalidemokraatteihin. Hän kirjoitti puolueen ohjelman kaksi luonnosta vuosina 1883 ja 1885. Plehanov on ensimmäinen marxilainen, joka käytti käsitettä dialektinen materialismi.
Hän vastusti vallankumouksen etujoukkoajatusta, että pieni ryhmä kaappaisi vallan tsaarilta, ja sanoi sen johtavan vain autoritaarisen hallinnon korvaamiseen toisella ja päättyvän "patriarkaaliseen autoritaariseen kommunismiin". Vuonna 1903 puolueen toisessa kokouksessa Plehanov pysyi kannassaan ja liittyi Juli Martovin kanssa menševikkeihin, Leninin johtaman ryhmän muodostaessa bolševikit. Hän pysyi Iskra-lehden johdossa ja hyökkäsi lehden välityksellä Leniniä ja bolševikkeja vastaan.
Plehanov ei kantojensa vuoksi innostunut vuoden 1905 vallankumouksesta ja ensimmäisen maailmansodan aikana hän näki isänmaan puolustamisen olevan välttämätöntä sosialismin kannalta, sillä voittoisa sota helpottaisi vallankumouksen toteuttamista. Lenin taas näki paremmaksi, että Venäjä kärsisi tappion. Hän kuoli toukokuussa 1918 tuberkuloosiin Terijoella Suomessa.
Moskovan kauppakorkeakoulu on vuodesta 1924 kantanut Plehanovin nimeä (ven. Российская экономическая академия им. Г. В. Плеханова). Se on perustettu vuonna 1907 nimellä Moskovan kauppainstituutti. Vuonna 1919 nimeksi tuli Moskovan kansantaloudellinen Karl Marx -instituutti, vuonna 1924 Kansantaloudellinen Plehanov-instituutti, vuonna 1992 Plehanovin venäläinen talousakatemia ja vuonna 2010 se nimitettiin yliopistoksi.
Thomas Neill Cream

Varhaiset vuodet

Thomas Cream syntyi vuonna 1850 Skotlannin Glasgow’ssa. Hän varttui Quebecissä vanhempiensa muutettua 1854 Kanadaan. Cream oli erinomainen oppilas, ja jatkoi opintojaan Lontoossa lääketieteen parissa 1876. Atlantin ylityksen syynä oli opintojen lisäksi nainen, jonka Cream oli joutunut naimaan tämän tultua raskaaksi. Morsiamen perhe oli pakottanut Creamin kirkkoon aseella uhaten.
Kuherruskuukausi oli hädin tuskin ehtinyt päättyä, kun Cream lähti yöllä kohti Englantia. Jälkeensä hän jätti lappusen, jossa hän kertoi uudelle vaimolleen määränpäänsä. Hän palasi sittemmin takaisin Kanadaan, mutta hänen vaimonsa menehtyi varsin pian salaperäiseen sairauteen. Cream siirtyi harjoittamaan lääkärin tointa Edinburghiin, mutta joutui elokuussa 1879 siirtymään Yhdysvaltoihin, kun hänen rakastajansa löytyi eräältä kujalta raskaana ja kloroformimyrkytykseen kuolleena.
Cream muutti Chicagoon ja perusti paikallisen punaisten lyhtyjen alueen lähelle vastaanoton, jossa hän tarjosi laittomia abortteja prostituoiduille. Häntä tutkittiin erään potilaan kuoltua, mutta todisteiden puuttuessa hän välttyi tuomiolta.
14. heinäkuuta 1881 Stott-niminen mies kuoli strykniinimyrkytykseen. Cream ja rouva Stott pidätettiin. Vaimo oli saanut strykniinin Creamilta, kun oli kertonut epäilevänsä miestään uskottomuudesta ja haluavansa päästä hänestä eroon. Rouva Stott todisti Creamia vastaan välttyäkseen vankilalta. Cream sai elinkautisen ja päätyi Joiletin vankilaan.
Cream vapautettiin kymmenen vuoden kuluttua, kun hänen veljensä oli anonut armahdusta ja mahdollisesti myös lahjonut viranomaisia. Cream oli epäilemättä jo ennen vangitsemistaan naisia inhoava psykopaatti, eikä rouva Stottin petollisuus auttanut asiaa.

Lontoon kaduilla

Seuraavaksi 41-vuotias Cream muutti Englantiin isänsä perinnön avulla, ja saapui 1. lokakuuta 1891 Liverpooliin. Hän muutti Lambeth-nimiseen pikkukaupunkiin.
13. lokakuuta 1891 19-vuotias prostituoitu Ellen "Nellie" Donworth kävi juomassa Creamin kanssa. Seuraavana päivänä hän oli erittäin sairas, ja menehtyi 16. lokakuuta strykniinimyrkytykseen.
20. lokakuuta Cream kävi ulkona 27-vuotiaan Matilda Clover -nimisen prostituoidun kanssa. Hän sairastui jo samana iltana ja menehtyi seuraavana aamuna; kuolinsyy merkittiin alkoholismista johtuvaksi.
2. huhtikuuta 1892 Cream oli palannut lomamatkalta Kanadasta takaisin Lontooseen, jossa hän yritti myrkyttää erään naisen. Uhri piti Creamin käytöstä epäilyttävänä eikä suostunut juomaan tarjottuja drinkkejä.
11. huhtikuuta Cream tapasi kaksi prostituoitua, 21-vuotiaan Alice Marshin sekä 18-vuotiaan Emma Shrivellin. Hän meni tyttöjen asunnolle, jossa hän tarjosi heille Guinnessia. Kun strykniini alkoi vaikuttaa, Cream oli jo kaukana. Molemmat tytöt kuolivat tuskallisesti.
Kalle Toppinen

Kalle Petter (Pekka) Toppinen (ven. Карл Павлович Топпинен, Karl Pavlovitš Toppinen; 1. lokakuuta 1892 Iisalmen maalaiskunta – 5. maaliskuuta 1938 Petroskoi) oli puutyömies, liittosihteeri ja Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustaja.
Toppisen vanhemmat olivat mäkitupalainen Paavo Toppinen ja Anna Liisa Mod. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sen jälkeen puutyömiehenä Iisalmessa ja Kuopiossa. Toppinen oli SDP:n jäsenenä vuodesta 1911 ja puoluetoimitsijana vuodesta 1917. Hänet vangittiin Suomen sisällissodan aikana helmikuussa 1918 ja vapauduttuaan hän oli perustamassa kommunistista nuorisojärjestöä Kuopioon. Toppinen liittyi SKP:n jäseneksi 1919 ja toimi Kajaanissa puolueen järjestäjänä. Hän oli Sosialistisen työväenpuolueen luennoitsijana 1920, piirisihteerinä 1921 sekä Suomen tie- ja vesirakennustyöläisten liiton sihteerinä ja luottamusmiehenä 1922. 
Toppinen oli Suomen sosialistisen työväenpuolueen kansanedustajana 1922–1923 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Toppinen vangittiin elokuussa 1923 yhdessä muiden ryhmän jäsenten kanssa ja hänet tuomittiin kolmeksi vuodeksi vankeuteen. Toppinen vapautui vankilasta 1926 ja hän oli sitten agitaattorina Kuopiossa, Savon Työ -lehden ja työväentalon talouden hoitajana sekä 1929 Rakennustyöväen liiton järjestäjänä.
Pelätessään joutuvansa uudestaan vangituksi Toppinen siirtyi salaa Neuvostoliittoon yhdessä veljensä Taunon (Tauno muutti Alman ja lasten kanssa passilla Neuvostoliittoon) ja muutamien muiden kommunistien kanssa. Hän työskenteli kirvesmiehenä Petroskoissa ja Hiilisuon neuvostotilan rakennusmestarina 1933. Toppinen lähetettiin helmikuussa 1934 Uhtualle jossa hän toimi Teollisen kombinaatin-puusepänverstaan johtajana.
Toppinen vangittiin 20. tammikuuta 1938 vastavallankumouksellisesta toiminnasta syytettynä. Hän sai kuolemantuomion ja hänet teloitettiin ampumalla 5. maaliskuuta 1938 Petroskoin lähistöllä. Toppisen maine palautettiin vuonna 1958.
Toppinen oli naimisissa vuodesta 1918 Alma Serafina Hyvösen kanssa. Heillä oli  kaksi poikaa ja tytär.
Christen Press

Christen Press (s. 29. joulukuuta 1988) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan hyökkääjä. Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa hän on pelannut 123 maaottelua helmikuusta 2013 alkaen ja tehnyt niissä 49 maalia.
Press voitti maailmanmestaruuden vuosina 2015 ja 2019 .Vuoden 2015 MM-lopputurnauksessa hän pelasi avauskokoonpanossa kahdessa alkulohko-ottelussa ja tuli vaihdosta kentälle neljännesvälierässä ja puolivälierässä. Alkulohko-ottelussa Australiaa vastaan hän teki maalin.
Kotimaassaan Press edustaa Utah Royalsia. Aiemmin hän edusti neljä kautta Chicago Red Starsia. Hän on pelannut myös Ruotsissa Göteborg FC:n ja Tyresö FF:n joukkueissa.
Brock Peters

Brock Peters (2. heinäkuuta 1927 – 23. elokuuta 2005) oli yhdysvaltalainen näyttelijä, joka esiintyi muun muassa Tom Robinsonin roolissa elokuvassa Kuin surmaisi satakielen (1962). Hän kuoli haimasyöpään Los Angelesissa 78-vuotiaana. 
Peters syntyi New Yorkissa nimellä George Fisher; hänellä oli afrikkalaista ja länsi-intialaista taustaa. Hän esiintyi jo vuonna 1949 Porgy ja Bess -teoksessa ja päätti opintonsa City College of New Yorkissa. 
Peters oli myös hyvin lahjakas laulaja ja hän esiintyi mm. Porgy ja Bess -oopperan nimiosassa vuonna 1964; tästä esityksestä tehtiin levytys. 
Peters esiintyi myöhemmän uransa aikana muun muassa Batman-animaatiosarjassa ja Star Trek: Deep Space Ninessa. Hän teki myös amiraali Cartwrightin roolin elokuvassa Star Trek VI – Tuntematon maa.
Hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.
Jesse McCartney

Ura

Vuonna 1999 McCartneyn näytellessä All My Children -sarjassa Edel Entertainment ryhtyi kokoamaan uutta poikabändiä. ’N Sync oli osoittanut huimalla suosiollaan, että poikabändeille oli selvä tilaus Yhdysvalloissa, ja näille markkinoille oli saatava yrittäjiä. McCartney, joka oli aiemmin laulanut Sugar Beats -nimisessä lastenyhtyeessä, päätti kokeilla onneaan ja hänet valittiin 5 000 hakijan joukosta viisihenkiseen poikabändiin. Yhtye sai nimekseen Dream Street, ja se julkaisi esikoislevynsä kesällä 2001. Yhtye nousi Yhdysvalloissa heti listoille ja myi kultaa. Suosiostaan huolimatta yhtye lopetti samana vuonna riitauduttuaan tuottajien kanssa.
Dream Streetin hajottua McCartney lähti tekemään omaa sooloprojektiaan. Hänen ensimmäinen sooloalbuminsa Beautiful Soul julkaistiin vuonna 2004. Albumi on myynyt tähän päivään mennessä tuplaplatinaa. Syyskuussa 2006 McCartneylta julkaistiin toinen albumi, Right Where You Want Me. Sitä ennen McCartney teki ensimmäisen varsinaisen elokuvaroolinsa independent-elokuvassa Keith, joka sai kuitenkin ensi-iltansa vasta vuonna 2008.
Syksyllä 2007 McCartney kirjoitti yhteistyössä OneRepublic-yhtyeen Ryan Tedderin kanssa Leona Lewisin esikoisalbumille Spiritille hittikappaleen ”Bleeding Love”.
Virkkaus

Virkkaus on käsityötä, jossa virkkuukoukun avulla tehdään langasta silmukoita ja vedetään niitä aiemmin tehtyjen silmukoiden läpi. Näin syntyy virkattua pintaa: umpinaista pintaa kuten pipoja ja lapasia tai verkkomaista pintaa ja pitsiä.
Virkkaukseen sopii lähes mikä tahansa nauhamainen materiaali, kuten erilaiset langat, narut, poppana, matonkuteet ja nahka- tai muovisuikaleet. Virkkuukoukun koko valitaan virkattavan langan paksuuden mukaan. Pienemmät koukut (0,75–3,5 mm) tehdään nykyään yleensä teräksestä ja suuremmat (2,5–19 mm) alumiinista tai muovista.
Perinteisiä virkkauskohteita ovat olleet pitsit lakanan tai pyyheliinan reunaan ja sängynpeitteet valkeasta kalastajalangasta. 1960-luvulla tuli muotiin "isoäidin neliö", kirkasvärinen lappunen, joita yhdistelemällä on helppo koota poncho, villapaita tai vaikka keinutuolin matto. 2000-luvulla skeittarit ovat ottaneet pipojen virkkaamisen harrastuksekseen. Myös amigurumien valmistus virkkaamalla on noussut suosioon 2000-luvulla.
Virkkaus parantaa sorminäppäryyttä.

Historia

Virkkauksen alkuperästä ei ole varmaa tietoa. Tekniikka on kuitenkin tunnettu Euroopassa 1500-luvulla. Suomeen virkkaus levisi 1800-luvun alussa, ja vuosisadan loppuun mennessä se oli jo suosittu ylhäisönaisten harrastus.