google/wiki40b huggingface dataset:
Vince Clarke

Depeche Mode

Ensimmäisen yhtyeensä, No Romance in China, Clarke perusti Basildonissa, Englannissa, vuonna 1976 koulutoverinsa Andrew Fletcherin kanssa. Yhtye jäi lyhytikäiseksi. Vuonna 1979 vuorossa oli kitaristi-kosketinsoittaja Martin Goren kanssa perustettu French Look. Andy Fletcher palasi mukaan vuonna 1980 ja yhtye sai uuden nimen Composition of Sound, jossa Clarke toimi laulajana, kunnes David Gahan liittyi mukaan ja yhtyeen nimeksi vaihtui Depeche Mode. 
Uuden kokoonpanon myötä Clarke hylkäsi perinteiset, akustiset instrumentit ja keskittyi kokonaan syntetisaattoreihin, esikuvinaan uuden aallon yhtyeet kuten Human League, Orchestral Manoeuvres In The Dark (OMD)  sekä Tubeway Army.
Depeche Mode kiinnitettiin pian Daniel Millerin perustamalle Mute Records -yhtiölle ja Clarke kirjoitti kahta lukuun ottamatta kaikki debyyttialbumi Speak & Spellin (1981) kappaleet. Menestyksen mukanaan tuomat muutokset eivät kuitenkaan miellyttäneet Clarkea, ja hän päätti jättää Depeche Moden pian Speak & Spell -albumin julkaisun jälkeen. Hedelmällinen suhde Mute Recordsiin on kuitenkin säilynyt tähän päivään saakka.

Yazoo

Vuonna 1982 Clarke perusti Yazoon yhdessä laulaja Alison Moyet'n kanssa. Yhtyeen debyyttialbumi Upstairs at Eric's (1982) oli valtaisa menestys, mutta Moyet'n innostus alkoi pian hiipua ja vuonna 1983 julkaistu You and Me Both jäi Yazoon viimeiseksi julkaisuksi. 
Yazoota seurasi kaksi yhden singlejulkaisun projektia: The Assembly yhdessä tuottaja Eric Radcliffen ja laulaja Feargal Sharkeyn kanssa (single Never Never), sekä Vince Clarke & Paul Quinn yhdessä laulaja Paul Quinnin kanssa (single One Day).

Erasure

Vuonna 1985 Clarke aloitti yhteistyön laulaja Andy Bellin kanssa. Näin syntyi Erasure, joka toimii edelleen aktiivisesti ja on vuoteen 2007 mennessä julkaissut yhteensä 18 albumia.
Clarke levyttää myös nimillä Family Fantastic, RadioActivators ja The Clarke & Ware Experiment, ja on mukana kolmiulotteisten äänimaisemien luomiseen erikoistuneen yhtiön, Illustrious Companyn, toiminnassa.
Pietro Gabrielli

Pietro Gabrielli (s. 17. maaliskuuta 1931) on italialaissyntyinen, Ecuadorissa toiminut roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin salesiaanien papiksi 29. kesäkuuta 1962 ja nimitettin Méndezin apostoliseksi vikaariksi sekä Taparuran titulaaripiispaksi 1. heinäkuuta 1993. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Francesco Canalini, jota avustivat Teodoro Luis Arroyo Robelly ja Frumencio Escudero Arenas.
Gabrielli jäi eläkkeelle 15. huhtikuuta 2008.
Vihreä kulta

Huomioita

Vihreän kullan ulkokuvia otettiin Kittilän Sirkassa ja Pallastuntureilla sekä Tourun kartanon ympäristössä Hauholla. Metsäkämpän sisäkuvat otettiin autenttisella paikalla Kittilässä. Muut sisäkuvat kuvattiin Munkkisaaren studioilla Helsingissä. Vihreän kullan alkuperäisessä näytelmäversiossa on mukana myös Juurakon Hulda eli rouva Soratie Kristinen aatteellisena tukijana. Elokuvaversiosta Hulda jätettiin pois, samoin kuin näytelmässä mukana oleva Bergmanin pariskunnan seitsentoistavuotias poika Rolf.

Arvostelut

Uuden Suomen aikalaiskriitikko arvioi Vihreää kultaa: "Tietäen, minkä työn ja vaivan takana Vihreä kulta on ollut olisi todella suonut, että lopputulos olisi ollut antoisampi kuin mihin Suomi-Filmi on päässyt." Aamulehden arvostelija piti elokuvan juonirakennetta naivihkona, mutta dialogia sen sijaan elävänä ja ajankohtaisena. Helsingin Sanomien kriitikon Paula Talaskiven mielestä Vihreä kulta oli osoitus Suomi-Filmin tuotannon tason noususta ja piti elokuvaa kaiken kaikkiaan miellyttävänä. Talaskivi kiitteli kuvauksen ja katsoi, että vaikean aiheen vaatima erikoinen runollinen metsän henki oli loihdittu taiten esiin.  
Eräs 2000-luvun näkökulmasta elokuvaa arvioinut kriitikko näkee elokuvassa tahattomia hilpeyksiä, jähmeää replikointia ja hänelle käsittämättömän kesyksi jäävän loppuratkaisun. Toinen taas kokee vauhdikkaat hiihtojaksot, öiset rekiajelut ja rakovalkean hehkussa koetut seksuaaliset jännitteet puhutteleviksi.
Esikkokasvit

Tuntomerkit

Esikkokasvit ovat puu- tai ruohovartisia koppisiemenisiä, joiden lehtiasento on tavallisesti kierteinen; lapa on toisinaan tummatäpläinen. Kukinto on terttumainen, ja kukat ovat yhdisteräisiä. Terä- ja hedelehdet kehittyvät yhteisistä aiheista, ja molempia on viisi. Kukassa on myös joutoheteitä. Viidestä emilehdestä muodostuneen yhdislehtisen sikiäimen päällä on mettä erittävää solukkoa. Siemenaiheet, joita on useita tai paljon, kiinnittyvät vapaaseen keski-istukkaan. Vartalo on lyhyt ja ontto, luotti enemmän tai vähemmän pallomainen. Siemenet ovat kulmikkaita, ja niissä on runsas ravintovarasto eli endospermi.

Luokittelu ja suvut

Esikkokasvien heimossa on neljä alaheimoa:

1. Maesoideae de Candolle

Alaheimossa on vain suku Maesa, jossa on 150 lajia Vanhan maailman tropiikissa pohjoisessa Japaniin asti. Kasvit ovat liaaneja, pensaita tai puita, joissa on kauttaaltaan rauhasia ja eritekanavia. Korvakkeettomat lehdet sijaitsevat kierteisesti tai kahdessa rivissä, lavat ovat hammas- tai ehytlaitaisia. Kukinto on usein haarainen, ja siinä on pieniä kukkia. Teriö on ruukkumainen, hetiö tyveltä yhdislehtinen ja kiinnittynyt teriötorven keskivaiheille. Sikiäin koostuu kolmesta tai neljästä yhteen kasvaneesta emilehdestä ja on puoleksi kehänalainen. Luotti on tylppä tai pallomainen ja liuskainen. Hedelmä on monisiemeninen luumarja, jota verhiö ympäröi.
Lähderanta

Lähderanta (ruots. Källstrand) on osa-alue Espoon Laaksolahden kaupunginosassa ja se sijaitsee Pitkäjärven rannalla. Lähderannassa toimii asukasyhdistys Lähderannan Kilta.

Historia

Päiväkodin ja hammashoitolan paikalla oli aikaisemmin Dalsvikin kartano sivurakennuksineen. Kuntoradan varrelta löytyy edelleen kartanon kaivo, näkötornin kivinen raunio Lähdevuoren päältä, maakellari, puutarhurin asunto (nykyään yksityiskäytössä) ja Pitkäjärventien vierestä entinen navetta, eli nykyinen Laaksolahden huvilayhdistyksen monitoimitalo. Lähdepurontie, Lähdesuoni ja Lähderanta 5:n pihatie olivat ennen kartanolle johtavia teitä. Alueen vierestä meni myös Suuri Rantatie/Kuninkaantie, eli nykyinen Pitkäjärventie-Kolkekannaksentie.

Rakennukset

Yhdestä asunto-osakeyhtiöstä koostuva Lähderanta on merkittävä kokonaisuus yhtenäisen arkkitehtuurinsa ja kokoluokkansa vuoksi ja onkin asuinhuoneistojen lukumäärän perusteella Suomen kolmanneksi suurin taloyhtiö. Arkkitehtien Erik Kråkströmin ja Ahti Korhosen suunnittelema Lähderanta on alun perin valmistunut vaiheittain vuosina 1962-1965. Liikerakennuksen sekä 576 asuinhuoneistoa käsittävä Asunto Oy Lähderanta - Källstrand Bostads Ab on yhä yksi Suomen suurimmista asunto-osakeyhtiöistä. Asuinrakennukset ovat kerros-, pienkerros- ja rivitaloja. Yhtiössä on tehty mittava talotekniikan saneerausprojekti, jonka viimeinen vaihe valmistui kesäkuussa 2014.
Vanhan ostoskeskuksen paikalle on valmistunut As Oy Lähdeaukio, 4-kerroksinen asuin- ja palvelutalo (ns. senioritalo).

Palvelut

Lähderannassa on toiminut vuodensa 2011 ostoskeskus, joka on rakennettu vanhan liikerakennuksen vierestä purettujen lämpökeskuksen ja Shell-huoltoaseman tilalle. Nykyinen ostoskeskusrakennus on vuokrattu pitkäaikaisella sopimuksella HOK-Elannolle ja sen tiloissa toimii S-market, Alko sekä parturi-kampaamo.
Lähderannan palvelut paranivat entuudestaan, kun alueen uusi kauppakeskus, Lähdekeskus aukesi tammikuun lopussa vuonna 2013. Lähdekeskuksen veturina toimii K-supermarket. Lähdekeskuksessa on myös kolme ravintolaa, R-kioski, SOL-pesula, Kiinteistömaailma sekä parturi-kampaamo.
Ostoskeskuksen läheisyydessä Pitkäjärventien eteläpuolella on St1-kylmäasema. Lähderannassa on myös päiväkoti, peruskoulun alaluokat kattava Lähderannan koulu, hammashoitola ja neuvola. Aivan koulun naapurissa sijaitsee Laaksolahden monitoimitalo.

Urheilutarjonta

Lähderannan naapurissa on Laaksolahden urheilukeskus, jossa on uimaranta ja vuonna 2018 uusittu laituri ja jalkapallohalli. Lisäksi on kaksi jäähallia, joista vanhempi puretaan kuntosalin sisältävää huoltosiipeä lukuun ottamatta syksyllä 2019, yleisurheilukenttä, jossa on 400 metrin päällystetty juoksurata, lämmitetty tekonurmi, kuntolaitteet kentän päässä, yhden ja 1,4 kilometrin mittaiset kuntoradat, puiset ulkokuntolaitteet niemessä kuntoradan varrella sekä tennis- ja sulkapallohallit.
Analogiakone

Analogiakone tai analogiatietokone on laite, jossa tutkittava ongelma tai laskutehtävä mallinnetaan sen kanssa analogisella fysikaalisella mallilla, usein elektronisella piirillä.  Analogiakoneissa hyödynnetään mallisysteemin fyysisiä ominaisuuksia, kuten sähköistä potentiaalia, hydrostaattista painetta tai mekaanista liikettä. Nämä ominaisuudet vastaavat laitteessa ratkaistavan ongelmien tiettyjä suureita. Analogiakoneen antama vastaus saadaan mittaamalla ominaisuuksia analogisen mallin mukaan.

Historiaa

Analogiakoneet ovat vanhoja ja ensimmäiset mallit on tehty ennen ajanlaskun alkua. Ensimmäisenä laitteena on pidetty Antikytheran konetta, joka löytyi Kreikasta 1901. Se on noin vuodelta 100 eaa. Myöhemmät analogiakoneet rakennettiin yleensä tiettyä tarkoitusta varten, kuten William Thomson vuonna 1873 kehittämä kone, joka ennusti vuoroveden muutoksia. Vannevar Bush puolestaan rakensi ensimmäisen luotettavan differentiaalianalysaattorin 1930-luvulla. Se oli kehitetty ratkaisemaan differentiaaliyhtälöitä.

Tilanne nykyisin

Digitaaliset tietokoneet ovat korvanneet analogiakoneet lähes kokonaan. Elektronisia analogiakoneita käytetään kuitenkin edelleen, sillä ne toimivat joissakin ongelmissa paremmin kuin digitaaliset.
Mae West

Ura

1920-luvulla West herätti huomiota uskaliailla vaudeville-show’illaan, jotka olivat suosittuja, mutta joita pidettiin yhteiskunnallisen eliitin keskuudessa vulgaareina. Hänen läpimurtoshow’nsa nimi vuonna 1925 oli ajalle hyvin haastavasti Sex. Show’sta tuli välittömästi menestys ja se johti laajaan Yhdysvaltojen kiertueeseen. Sensorit alkoivat kiinnittää huomiota Westin esityksiin ja vuonna 1927 poliisi keskeytti hänen esityksensä, koska sitä pidettiin yleistä moraalitajua loukkaavana. West vangittiin 10 päiväksi, mikä vain lisäsi hänen saamaansa huomiota ja kansansuosiota.
West loi menestyksekkään teatteri- ja varieteeuran Broadwaylla, ennen kuin siirtyi elokuviin. Jo ensimmäinen elokuva Night After Night (1932) teki hänestä kuuluisan. Hänestä tuli 30-luvulla Hollywoodin suuri seksisymboli, joka uhmasi omaksuttuja moraalikäsityksiä. Hän vetäytyi elokuvista jo vuonna 1943 oltuaan mukana noin kymmenessä komediassa, joista oli itse myös kirjoittanut useimmat. Vasta loppuvuosinaan West palasi elokuviin.

Yksityiselämä

West meni naimisiin 17-vuotiaana Frank Wallacen kanssa. Liitto kesti 30 vuotta ja päättyi eroon vuonna 1942. Mae Westillä ei ollut lapsia. West sai aivohalvauksen elokuussa 1980 ja syyskuussa toisen, jolloin oikea puoli hänen kehostaan halvaantui. Hän sairastui myös keuhkokuumeeseen. Marraskuuhun mennessä Westin kunto oli parantunut, mutta ennuste ei ollut hyvä ja hänet kotiutettiin. Hän kuoli marraskuussa 87-vuotiaana. Hänet haudattiin perhekryptaan Brooklyniin, jonne myös hänen vanhempansa ja sisarensa on haudattu.
Järvenpään rautatieasema

Liikenne

Järvenpään rautatieasemalla on kolme laituria, joista 3 ja 4 sijaitsevat keskikorokkeella. Laitureille pääsee etelästä ja pohjoisesta portaita pitkin sekä keskeltä kulkevan jalankulkutunnelin kautta portaita tai hissillä.
Asemalla pysähtyvät pääkaupunkiseudun lähiliikenteen R-, D- ja T-junat. Helsinkiin liikennöidään raiteelta 1 ja Riihimäelle raiteelta 4. Aseman ohittavat kaukojunat käyttävät raiteita 2 ja 3.
Vuonna 2004 Järvenpään seisakkeilta nousi yhteensä 1,55 miljoonaa junamatkustajaa, joista 81 % käytti Järvenpään rautatieasemaa. Matkustajamäärissä oli kasvua edellisvuodesta 4 %.
Rautatieaseman vieressä sijaitsi vuoteen 2018 asti taksiasema, joka purettiin asemanmäen muutostöiden yhteydessä. Uusi taksiasema tulee sijoittumaan aseman ja Scandic-hotellin väliselle paikoitusalueelle asemanmäen jäädessä yksinomaan linja-autoliikenteelle. Järvenpään nykyinen linja-autoasema sijaitsee välittömästi rautatieaseman pohjoispuolella Postikadun toisella puolella.

Palvelut

Aseman sisätiloissa on VR:n lippumyymälä, kahvila ja WC. Radanpuoleisella seinustalla on VR:n lippuautomaatti. Lisäksi vuoden 2011 lippu-uudistuksen yhteydessä asematunneliin asennettiin lippuautomaatti.
Nuppipullo

Nuppipullo, olutpullo, standardipullo, oli Ruotsissa kehitetty maailman ensimmäinen lasiteollisuuden standardipullo.
Pitkälle 1800-luvulle olut jaettiin ja myytiin pääasiassa irtotavarana tai oluttynnyreissä. Panimoiden kasvaessa Ruotsissa 1800-luvun lopulla, tuli tarve saada yhtenäistettyä oluen jakeluastia. Jotta voitaisiin käyttää koneellista pullotuslaitteita, syntyi tarve standardipullolle, jota voitaisiin käyttää kaikissa panimoissa koko Ruotsissa. Pulloa voitaisiin käyttää kierrättäen uudelleen ja uudelleen. Uuden olutpullon suunnitteli Hamburgin panimon Anders Bjurholm ja korkkivalmistaja Emil Boethius. Se hyväksyttiin vuonna 1884 Tukholmassa panimoiden yhdistyksen standardipulloksi. Vuonna 1886 se hyväksyttiin panimoihin muualla Ruotsissa. Sitä tehtiin kolmessa eri tilavuudessa 1/6, 1/3 ja 2/3 litraisena. Pullojen kyljessä oli kohokirjaimilla merkitty pullon koko ja valmistaja. Merkintä (H) tarkoitti Hammarin lasintehdasta, (L) Liljedahlia, (Å) Årnäsiä ja (*) Surtea ja (S) Sundia.
Aluksi pullot puhallettiin muottiin suupuhaltamalla, mutta vähitellen teko koneellistui. Pullossa oli paksu lasinen suuaukko yläreunassa (siitä pullo saikin nimensä). Pullon sulkeminen korkilla ei ollut täysin luotettavaa, korkki saattoi tulla ulos pullosta, jos pullo oli liian kuumassa. Korkki korvattiin alumiinilla vuonna 1932. Samalla katosi myös pullon ominainen pullonsuu. Myöhemmin korvattiin raskas pullo modernimmalla ja kevyemmällä olutpullolla.
Suomessa nuppipullo tuli käyttöön 1800-luvun lopulla ja yleistyi 1900-luvun alussa. Suomessa valmistettiin 1/3 ja 2/3-litran pulloja. Suomessa standardipulloja valmisti seuraavat lasitehtaat: Grönvik (merkintä pullon pohjassa), Johannislund (J), Arima (A), Karhula (K), Wiiala (W) ja Riihimäki (R).
Aoba (1926)

Palvelus

Yhdysvaltain laivaston ja maavoimien lentokoneet upottivat aluksen 28. heinäkuuta 1945 Kuressa.
Rolf Witting

Ura

Wittingin vanhemmat olivat filosofian maisteri Rudolf Martialis Witting ja Berta Georgina Eugenie Sundman. Witting pääsi ylioppilaaksi 1897 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1907, lisensiaatiksi 1909 ja tohtoriksi 1910.
Tieteellisellä urallaan Witting toimi Helsingin observatorion tähtivalokuvaustöiden assistenttina 1899–1901 ja Suomen Tiedeseuran meritieteellisen tutkimuksen assistenttina 1902–1910, johtajana 1911–1917 ja hydrologina 1918. Witting oli tämän jälkeen Merentutkimuslaitoksen johtajana ja professorina 1919–1936. Hän oli kansainvälisestikin arvostettu merentutkija.
Witting oli Ruotsalaisen Kansanpuolueen kansanedustajana 1924–1926. Hän oli kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeri Ingmanin II hallituksessa 1924–1925, samoin Svinhufvudin II hallituksessa 1930–1931. T. M. Kivimäen hallituksessa Witting oli apulaisvaltiovarainministeri ja apulaisulkoministeri 1933–1936. Sotavuosina hän oli ulkoministerinä Rytin II hallituksessa 1940–1941 ja Rangellin hallituksessa 1941–1943. Witting oli tunnettu saksalaismielisyydestään, suhtautui epäluuloisesti länsivaltoihin Englantiin ja Ranskaan eikä ollut myöskään kiinnostunut yhteistyöstä Skandinavian maiden kanssa. Ulkoministerinä Witting oli muun muassa allekirjoittamassa muiden Saksan liittolaismaiden kanssa antikomintern-sopimusta, johon Suomi liittyi marraskuussa 1941. Witting toimi myös Helsingin Osakepankin pääjohtajana 1936–1944.
Sortovuosina nuoruutensa elänyt Witting ei ollut unohtanut kagaalia, passiivista ja aktiivista vastarintaa eikä Saksan silloista tukea pienelle, itsenäistyvälle Suomelle. Wittingille oli ominaista idealismi sekä Venäjän ja venäläisyyden kokeminen suurimmaksi uhaksi sen yhteiskuntajärjestelmästä riippumatta.
Witting ei kirjoittanut muistelmia, ja hänen henkilökohtainen arkistonsa nähtävästi poltettiin syksyllä 1944 Wittingin kuoleman jälkeen. 
Rolf Wittingin puoliso oli Ellen Julie Elise Neovius (1883–1961). Heidän neljästä lapsestaan tytär Ebba Aschan (s. 1917) toimi pitkään Espoon kunnallispolitiikassa.
Hirvijärvi (Jämsä, Hämepohja)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,6 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Se sijaitsee Isojärven Kaatselän ja Valkeajärven välisellä ylängöllä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja se on autio. Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järvelle tulee metsäautotie, joka lähtee yhdystieltä 14249.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueella (35.7) Längelmäveden alueeseen (35.72), jonka Koljonselän alueeseen (35.722) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 146,6 metriä mpy. Siihen on johdettu neljä metsäojaaJärvi laskee ensin kalliojärveen, joka puolestaan laskee Valkeajärvelle vesireitille, jonka muodostuu peräkkäisten järvien ketjusta: Valkeajärvi, Vähä Valkeajärvi, Karttianjärvi, Liivesjärvi, Sulunjärvi, mikä laskee lopuksi Koljonselän Säkin Oinaspohjan lahteen.

Historiaa

Vuosien 1965–1986 peruskartoissa järven pohjois- ja lounaispuolella oli raivattuna pienet peltopalstat, mutta ne on metsitetty.
Cygnaeus

Cygnaeus oli suomalainen pappissuku, jonka muutamilla jäsenillä oli huomattava vaikutus Suomen sivistyksessä 1800-luvulla. Suvun kantaisä oli vuonna 1721 kuollut Joutsenon kappalaisena toiminut Johannes Martinpoika, jonka puoliso Birgitta Svahn (Svanaeus) oli Joutsenon kirkkoherra Georgius Jouseniuksen tytär. Heidän poikansa ottivat äidin joutsenta tarkoittavasta sukunimestä itselleen nimen Cygnaeus (lat. cygnus = joutsen).
Mile Svilar

Anderlecht

Svilar oli Anderlechtin edustusjoukkueen kolmas maalivahti kaudella 2016–17, mutta ei pelannut yhtäkään ottelua.

Benfica

Svilar allekirjoitti viiden vuoden sopimuksen Portugalin sarjamestari Benfican kanssa 28. elokuuta 2017 ja otti pelinumerokseen numeron 1. Hän teki Benfican debyyttinsä 14. lokakuuta 1–0 voittoon päättyneessä ottelussa Olhanenseä vastaan. Hänestä tuli kaikkien aikojen nuorin Mestarien liigassa pelannut maalivahti 18 vuoden ja 52 päivän iässä, kun hän pelasi 1–0 tappioon päättyneessä kotiottelussa Manchester Unitedia vastaan 18. lokakuuta 2017.
HMS Västervik (T136)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 5. marraskuuta 1998.
Troolaus

Troolikalastus on kalastusmenetelmä, jossa vedetään troolia eli laahusnuottaa veden alla joko yksin tai paritroolauksessa.

Troolausmenetelmät

Trooli lasketaan kalastusaluksesta kaikuluotauksella etsittyyn kalaparveen, vedetään perässä ja kelataan koneellisesti takaisin laivaan. Saatu saalis jää nuotan perän muodostamaan pussiin. Troolaussyvyys on säädeltävissä kantavien pallojen ja vaijereiden pituuden avulla.
Kun käytetään kahta venettä (paritroolaus), veneiden välille vedetään vaijerit, jotka toimittavat verkon vaakasuoran leviämisen. Yksintroolaus on kuitenkin tavallisempaa. Tässä niin sanotut leijat (kutsutaan myös ”troolinoviksi”) toimittavat verkon vaakasuoran levittämisen. Leijoja on käytettävissä eri kokoisia ja muotoisia.
Troolia voidaan vetää pohjassa tai pohjan tuntumassa (pohjatroolaus) tai kohotettuna vedessä (välivesitroolaus). Vetonopeus on yleensä 2,5–4,0 solmua.
Suomessa troolaus on tärkein silakan ja kilohailin kalastusmenetelmä. Troolia käytetään myös turskan ja sisävesillä muikun kalastuksessa.
Tahitin jalkapallomaajoukkue

Maailmanmestaruuskilpailut

Tahiti on osallistunut MM-kisojen karsintoihin 1994 USA:n kisoista lähtien, mutta ei ole koskaan selviytynyt lopputurnaukseen.
Ašmjany

Historiaa

Ašmjany mainittiin asuttuna Vilnan alueen paikkakuntana jo vuoden 1340 asiakirjoissa. Kaupunki Ašmjanysta tuli vuonna 1399, mutta Magdeburgin kaupunkioikeudet se sai vasta 16. vuosisadan alkupuolella. Puolan 3. jaon seurauksena kaupunki kuului 1795 lähtien Venäjän keisarikuntaan. 1. maailmansodan jälkeen 1920- ja 1930-luvuilla alue kuului osana silloiseen Puolan toiseen tasavaltaan. Vuonna 1939 alue liitettiin Valko-Venäjän neuvostotasavaltaan. Toisen maailmansodan aikana alue joutui muutamaksi vuodeksi Natsi-Saksan miehitysvallan alaisuuteen.

Liikenneyhteydet

Ašmjany sijaitsee Liettuan Vilnaa ja Valko-Venäjän Minskiä yhdistävän eurooppatien 28:n (eli valtatie M7:n) äärellä; kaupunkikeskus jää vain 2 kilometriä valtatien eteläpuolelle. Kaupungista on Liettuan rajalle 28 kilometriä, Vilnaan 49 kilometriä ja Minskiin runsas 140 kilometriä. Maakunnan pääkaupunki Hrodna sijaitsee linnuntietä noin 160 kilometriä lounaaseen.
Junanrata Vilna- Smarhon- Maladzetšna- Minsk kulkee Ašmjanyn piirin pohjoisosien läpi. Valko-Venäjän rautateiden Ošmjany-asema sijaitsee linnuntietä noin 15 kilometriä kaupunkikeskustasta koilliseen. Osana naapurikunta Astravetsiin sijoittuvan Valko-Venäjän ydinvoimalan rakennushanketta, tätä Ašmjanyn rautatieasemaa on suunniteltu peruskorjattavan. Lisäksi rakennetaan pistorata, joka alkaa aseman luoteispuolelta ja kulkee Astravetsin taajaman itäpuolitse siitä noin 20 kilometriä koilliseen rakennettavalle ydinvoimalalle.
Augsburgin raitiotieliikenne

Historia

Kaupungin ensimmäinen joukkoliikenneväline oli vuonna 1881 avattu hevosraitiotie. 16,4 kilometriä pitkä linja ulottui Perlachturmilta päärautatieasemalle. Linjalla ei ollut yhtään pysäkkiä, vaan kyytiin noustiin heiluttamalla kuljettajalle kättä.
Raitiotieverkon sähköistäminen aloitettiin 1800-luvun lopulla, jolloin ensimmäiset sähkövaunut kulkivat Göggingenistä Oberhauseniin sekä Perlachista Lechhauseniin. Vuonna 1898 sähköistetyt linjat kasvattivat suuresti matkustajamääriä ja ensimmäisenä vuonna modernisoituja linjoja käytti 5,5 miljoonaa matkustajaa.
Vuonna 1908 raitiotie kunnallistettiin ja sen toiminta siirtyi Augsburgin kaupungille. Toimintaa pyöritti täten vastaperustettu Städtische Straßenbahn Augsburg.
Toinen maailmansota vaurioitti kaupungin rataverkkoa merkittävästi ja toiminta pystyttiin käynnistämään uudestaan kesäkuussa 1945 ainoastaan osittain.
1960-luvulla linja-autolinjat syrjäyttivät osittain raitiotien liikennöinnin, kun linjat 5 sekä 6 siirtyivät linja-autoliikennöinnin alaisuuteen. Seuraavan vuosikymmenen lopulla liikennöinnin solmukohdaksi vakiintunutta Königsplatzia remontoitiin mittavasti vastaamaan ajan liikennöintiä.
1990-luvulla raitiotietä laajennettiin taas vuorostaan, kun kaupunkiin avattiin uusi linja 3. Lisäksi vuosituhannen vaihteen jälkeen kaupunki käynnisti mittavan liikkumista helpottavan projektin, johon kuului muun muassa Königsplatzin kunnostus, linjan 1 laajennus, sekä linjojen 5 sekä 6 uudelleenrakennus.
Parthenon (Nashville)

Parthenonin temppeli Nashvillessä Yhdysvalloissa on täysimittainen kopio kreikkalaisesta esikuvastaan Ateenan Parthenonin temppelistä. Se rakennettiin näyttelyhalliksi Nashvillen kaupunkiin Tennesseen satavuotisjuhlallisuuksia varten vuonna 1897.

Historia

Parthenonin kopio rakennettiin kipsistä, puusta ja tiilestä, koska rakennus oli tarkoitettu vain väliaikaiseksi. Muut satavuotisjuhlia varten rakennetut näyttelypaviljongit purettiin, mutta Parthenon jäi paikalleen paikalle perustetun puiston, Centennial Parkin, keskelle aina vuoteen 1920 asti, jolloin se päätettiin rapistuneena rakentaa uudelleen – tällä kertaa pysyväksi taidemuseoksi betonista ja teräksestä.
Arkkitehti Russell Hart suunnitteli uuden Parthenonin, jonka ulkoasu valmistui 1925 ja sisätilat 1931. Rakennus avattiin yleisölle kaupunginmuseona 20. toukokuuta 1931. James Cowan oli lahjoittanut vuosina 1927–1929 museolle 63 taulua, jotka ripustettiin rakennuksen seinille.
Vuonna 1982 Alan LeQuire palkattiin tekemään Parthenoniin täysikokoinen toisinto Feidiaan veistämästä temppelin kulttikuvasta Athene Parthenoksesta. Veistoksen kopio valmistui 20. toukokuuta 1990 ja se kullattiin 2002. Rakennus entistettiin perusteellisesti vuosina 1987–1988 (sisätilat) ja 1990–2001 (ulkopuoli).