google/wiki40b huggingface dataset:
Kazys Škirpa

Elämäkerta

Škirpa syntyi maanviljelijäperheeseen Nemajūnaissa lähellä Biržaita vuonna 1895. Vuonna 1916 hän liittyi Venäjän armeijaan, valmistui sotilasakatemiasta Pietarhovista ja lähetettiin Siperiaan. Syksyllä 1917 hän palasi Pietariin ja kokosi yhteen Liettuan itsenäisyyttä tukevia joukkoja. Vuonna 1918 Škirpa liittyi vastaperustettuun Liettuan armeijaan ja otti osaa eturintaman taisteluihin rykmentin komentajana. Sittemmin hän opiskeli sotilaskoulussa Kaunasissa ja Belgian sotilasakatemiassa Brysselissä valmistuen vuonna 1925. Hänestä tuli pääesikunnan tiedustelujohtaja, mutta hän joutui eroamaan vallankaappauksen myötä vuonna 1926. Sotilasuransa jälkeen Škirpa alkoi toimia diplomaattina. Hän työskenteli ensin Liettuan Saksan lähetystössä virkailijana ja sitten sotilasattaseana. Vuonna 1937 Škirpasta tuli Liettuan edustaja Kansainliitossa. Puolan esitettyä uhkavaatimuksen Liettualle maaliskuusta 1938 Škirpa lähetettiin Varsovaan solmimaan diplomaattisuhteet Liettuan ja Puolan välille. Sittemmin hänestä tuli ensin Liettuan Puolan ja sitten Saksan suurlähettiläs.
Neuvostoliiton miehitettyä Liettuan ja liitettyä sen itseensä vuonna 1940 Škirpa oli mukana perustamassa Liettuan uudelleenitsenäistymiseen tähtäävää Liettualaista aktivistirintamaa Berliinissä. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon vuonna 1941 liettualaiset aktivistit perustivat väliaikaishallituksen, jonka johtoon Škirpan oli tarkoitus asettua 23 kesäkuuta 1941. Saksalaiset estivät kuitenkin hänen lähtönsä Liettuaan hänen Liettuan itsenäisyyden kannatuksen takia. liettuaan lähdön sijaan hänet asetettiin kotiarestiin Etelä-Saksaan. Vaadittuaan jälleen Liettuan itsenäisyyttä vuonna 1944 hänet lähetettiin Bad Godesbergin keskitysleirille.
Toisen maailmansodan jälkeen Škirpa muuti ensin Ranskaan ja vuonna 1946 Irlantiin, jossa hän opetti venäjää Dublinin yliopistossa. Vuonna 1949 hän muutti edelleen Yhdysvaltoihin, jossa hän työskenteli Kongressin kirjastossa Washingtonissa. Škirpa jäi eläkkeelle vuonna 1965 ja julkaisi muistelmansa Sukilimas Lietuvos suverenumui atstatyti vuonna 1975. Škirpa kuoli Washingtonissa vuonna 1979.
Norman Frederick Ticehurst

Norman Frederick Ticehurst (1. heinäkuuta 1873 St. Leonards-on-Sea, Sussex – 5. joulukuuta 1969 St. Leonards-on-Sea) oli englantilainen lääkäri ja lintutieteilijä.
Ticehurst opiskeli Clare Collegessa Cambridgen yliopistossa ja Guy's Hospitalissa, josta hän valmistui 1901. Seuraavana vuonna hän perusti lääkärin praktiikan Hastingsiin. 1904 hän pääsi East Sussex Hospitalin, sittemmin Royal East Sussex Hospital, lääkärikuntaan, ja työskenteli siellä vuoteen 1938 asti. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli lääkintäupseerina Normanhurst Military Hospitalissa Battlessa. Toisen maailmansodan aikana hänet kutsuttiin uudelleen töihin sairaalaan, josta hän 1946 jäi lopullisesti eläkkeelle, ja muutti eläkepäiviksi Kentin Smallhytheen.
Työnsä ohessa Ticehurst tutki lintuja. Hänen kirjallinen tuotantonsa käsitti lukuisia tieteellisiä artikkeleita, muun muassa keltavästäräkin luokittelusta. Hän oli British Ornithologists' Unionin jäsen, oli toimittamassa British Birds-lehteä, oli yksi teoksien Handbook of British Birds (1938) ja A Practical Handbook of British Birds kirjoittajista, ja julkaisi kirjan Kentin linnustosta History of the Birds of Kent (1909). Hän oli keskiaikaisten arkeologisten kyhmyjoutsenlöytöjen ja lajin tutkimuksen asiantuntija, ja julkaisi aiheesta kirjan The Mute Swan in England, its History and the Ancient Customs of Swan-Keeping (1957). Hänen veljensä Claud Buchanan Ticehurst oli myös arvostettu lintutieteilijä.
Ticehurst oli perheellinen. Hänellä oli kolme lasta, joista poika Richard on lääkäri jo neljännessä polvessa, ja työskentelee myös Royal East Sussex Hospitalissa.
Kuvitelma 20. vuosisadasta

Juoni

Ensimmäisessä osassa käsitellään kertojan isovanhempia lapsena ja nuorena. Carl Laurids on Mørkhøjin herraskartanon pehtorin poika. Mørkhojin kreivi on pysäyttänyt ajan, ja monen sadan vuoden ajan kukaan ei vanhene, ennen kuin Carl syntyy ja pakenee myöhemmin vuonna 1918. Amalie Teander on rudkøpingiläisen "vanhan rouvan" lapsenlapsi. Vanha rouva ennustaa kaikki kaupungin tapahtumat etukäteen, hänen poikansa Christoffer, joka on Amalien isä, määrittelee kaikki tekemisensä sekunnin tarkkuudella. Amalie on perheessä ainoa, jonka tekemisiä vanha rouva ei osaa ennustaa. Anna Bak asuu Lavnæsin kalastajakylässä. Hänen rovasti-isänsä uskoo, että tytär vielä synnyttää uuden Messiaan, ja hän kuljettaa tyttöä häkissä ympäri kyliä. Adonis Jensen on kuuluisan varkaan poika, joka ei isänsä yrityksistä huolimatta opi varastamaan.
Toinen osa käsittelee kertojan isovanhempia heidän solmittuaan avioliiton. Anna karkaa isänsä luota tultuaan raskaaksi, tapaa Adoniksen, ja he asettuvat Christianshavniin. Adonis menestyy useissa ammateissa, ja heille syntyy tytär Maria. Heidän kotinsa alkaa vajota mutaan, ja Anna menettää mielenterveytensä ja alkaa siivota pakonomaisesti. Maria alkaa elättää itseään varastelemalla. Lopulta Anna katoaa talon mukana, ja Adoniksen ja Marian tiet eroavat. Carl ja Amalie tapaavat, kun Amalie on kuolemassa nälkään, ja Carl pelastaa hänet. Aikomuksistaan huolimatta Carl ei pysty kohtelemaan häntä yhtä kertakäyttöisenä kuin muita naisia, ja he päätyvät naimisiin. Hyvän julkisen kuvan alla heidän suhteensa ei toimi, ja avioparin pojan Carstenin ollessa viisivuotias Carl lähtee. Amalie alkaa elättää itseään ja poikaansa myymällä itseään kuuluisille miehille.
Kolmannessa osassa käsitellään kertojan vanhempien nuoruutta ja aikuisuutta. Carsten menee Søron akatemiaan opiskelemaan, Maria päätyy Annebgergin kasvatuslaitokseen. Karattuaan laitoksesta Maria tapaa Carstenin, ja pojan valmistuttua he menevät naimisiin. Myöhemmin heille syntyy kaksoset, Madelene ja Mads.
Queensferryn rautatieasema

Historia

Asema avattiin 1. toukokuuta 1848 nimellä Queen’s Ferry. Se sijaitsi penkereellä asemalle johtaneen Station Roadin ylittävän sillan länsipuolella. Linjalla oli alun perin kaksi raidetta, mutta liikennemäärien kasvaessa niitä rakennettiin kaksi lisää. Queensferryn asemalla oli laituri joka raiteella: laiturisaareke keskellä pikajunien käyttämien raiteiden välissä ja yksittäiset laiturit reunoilla. Asemalla oli useita tiilisiä rakennuksia ja yksityinen sivuraide teollisuuden tavaraliikenteelle.
Queensferryn asemaa ehdotettiin vuoden 1963 Beechingin leikkausten ensimmäisessä raportissa suljettavaksi. Tavaraliikenne asemalla lakkautettiin 4. toukokuuta 1965, ja matkustajaliikenteeltä se suljettiin 14. helmikuuta 1966. Yksityinen sivuraide jäi vielä joksikin aikaa käyttöön, mutta sekin suljettiin ja purettiin myöhemmin.

Nykytila

Suurin osa asemarakennuksista purettiin aseman sulkemisen jälkeen. Itään kulkevien paikallisjunien laituri on edelleen paikoillaan, mutta sen luona ei ole enää raiteita, sillä 1980-luvun puolivälissä raiteiden määrä väheni taas neljästä kahteen. Lisäksi katutasossa oleva lipunmyyntitoimisto on säilynyt, ja se on kaupallisessa käytössä.
Mauritz Gripenberg

Alexander Mauritz Sebastian Gripenberg (10. tammikuuta 1869 Pietari - 30. joulukuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti.
Mauritz Gripenberg kuului ruotsalaisalkuiseen Gripenbergin sotilas- taiteilija- ja arkkitehtisukuun. Hänen isänsä oli lääninkuvernöörinä toiminut kenraaliluutnantti Johan Axel Gripenberg. Gripenberg opiskeli upseeriksi Pietarissa ja valmistuttuaan työskenteli Venäjän armeijan attaseana Tukholmassa. Hän alkoi 1890-luvulla opiskella taideaineita Ruotsin kuninkaallisessa taideakatemiassa, luopui sotilasurasta ja valmistui arkkitehdiksi 1899 Kuninkaallisesta teknillisestä korkeakoulusta Tukholmassa.

Virkaura

Suomessa Mauritz Gripenberg työskenteli vuodesta 1899 vuoteen 1903 Rakennushallituksen edeltäjässä Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Seuraavat viitisen vuotta hän suunnitteli yksityisarkkitehtina muun muassa kerrostaloja Helsinkiin. Gripenbergin sen kauden arkkitehtuuri edusti jugendtyyliä. Vuonna 1908 hänestä tuli Helsingin ensimmäinen rakennustarkastaja, jota virkaa hän hoiti kuolemaansa saakka – vuosina 1917–1918 hän tosin toimi armeijan palveluksessa Saksassa Sotilaskomitean edustajana ja sotilasattaseana.
Gripenbergiä arvostettiin rakennustarkastajana, hänellä oli sotilaskoulutuksen ansiosta viran hoidossa tarvittavaa auktoriteettia ja päättäväisyyttä. Hänen kykyään hahmottaa kokonaisuuksia pidettiin arvossa. Käytännönläheisenä hän osasi kiinnittää huomiota oleellisiin asioihin. Gripenberg laati Helsingin rakennusjärjestyksen ja kehitti muutenkin rakennusvalvontaa.

Suunnittelijana

1910-luvulla suunniteltujen jugendkerrostalojen lisäksi Gripenberg suunnitteli 1920-luvulla arkkitehti Sigurd Frosteruksen kanssa Helsinkiin asuinkerrostaloja, jotka ovat tyyliltään klassistisia. Tunnetuin Gripenbergin suunnittelema rakennus on Espooseen vuonna 1904 valmistunut Villa Elfvik.

Muita sukuun kuuluvia arkkitehteja

Gripenberg-sukuun kuuluvat myös arkkitehti, pankinjohtaja Sebastian Gripenberg (1850–1925), arkkitehti, professori Ole Gripenberg (1892–1979), hänen poikansa arkkitehti Bertel Gripenberg ja pojanpoika arkkitehti Jörn Gripenberg. Kolme viimeksi mainittua ovat vuorollaan johtaneet Arkkitehtitoimisto Gripenberg & Co:ta.
Etelän liike

Historia

Etelä-Jemen ja Pohjois-Jemen yhdistyivät Jemenin tasavallaksi vuonna 1990 lähes 40 vuoden eron jälkeen. Etelä-Jemen yritti irrottautua Jemenistä vuonna 1994 käydyssä sisällissodassa, jossa pohjoisen hallinnon joukot miehittivät kuitenkin alueen. Etelän liike perustettiin vuonna 2007. Etelän liike on järjestänyt useaan otteeseen mielenosoituksia sen keskuksena toimivassa etelän satamakaupunki Adenissa. Lokakuussa 2014 pidettyyn mielenosoitukseen osallistui arviolta 100 000 henkilöä. Huthien kapinallisryhmän otettua haltuunsa maan pääkaupunki Sanaan Etelän liike muodosti asejoukkoja Adenin ympäristöön kaupungin turvaamiseksi.
Huhtikuussa 2017 Etelän liikkeen edustajat uutisoivat niin sanotun Etelän väliaikaisvaltuuston perustamisesta. Julistuksen taustalla vaikutti presidentti Abdrabuh Mansur Hadin erottama entinen Adenin kuvernööri kenraalimajuri Aidarous al-Zubaidi ja tuhannet adenilaiset osoittivat mieltään julistuksen puolesta. Tammikuussa 2018 etelän separatistien ja hallituksen joukkojen välillä syntyi taisteluja Adenissa. Hadin ja etelän separatistien välit ovat olleet kireät. Konflikti on jakanut myös Jemenissä hutheja vastaan taistelevaa liittoumaa. Saudi-Arabian sanotaan tukevan Hadia ja Yhdistyneiden arabiemiirikuntien Etelän liikettä.

Tavoitteet ja organisaatio

Etelän liikkeen ryhmittymät tavoittelevat ryhmästä riippuen joko Etelä-Jemenin täyttä itsenäisyyttä, tai alueen itsehallintoa. Liikkeen kannattajien mielestä etelän asukkaat on pidetty poliittisen vaikuttamisen ulkopuolella ja pohjoisen hallitus ei ole käyttänyt etelän kehittämiseksi tarpeeksi etelän öljylähteistä saatuja tuloja. Etelän liikkeen mukaan pohjoisen ja etelän välillä on myös merkittäviä kulttuurillisia eroja.
Kalaton (Orivesi, Hirsilä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Se sijaitsee Petäjäojan ja Vaatelamminvuoren välissä sen juurella. Järvellä on kartan mukaan yksi saari, joka on luotomainen saari ja joka sijaitsee rannan tuntumassa. Sen rantaviivan pituus on 650 metriä ja sen rannat ovat suomaata. Järven pohjoispuolelle on rakennettu kaksi vapaa-ajan asuntoa, joille tulee tiet Hirsilästä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Taipaleenjoen alaosan alueeseen (35.743) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 137,4 metriä mpy. Järveltä lähtee oja Petäjäojaan, joka laskee Myllyjärveen.
Apayao

Apayao on Filippiinien Cordilleran hallinnollisella alueella sijaitseva provinssi. Sen pääkaupunki on Kabugao. Provinssin naapureita ovat pohjoisessa ja idässä Cagayan, etelässä Kalinga ja lännessä Abra ja Ilocos Norte. Sen väkiluku vuoden 2010 väestönlaskennassa oli 112 636.
Al Mahwit

Al Mahwit (arab. المحويت‎ , al-Maḥwīt) on yksi Jemenin pienemmistä maakunnista. Se sijaitsee sisämaassa maan länsiosassa. Al Mahwitin pinta-ala on noin 2 300 neliökilometriä ja sen asukasluku noin 614 600. Maakunnan hallinnollinen keskus on Al-Mahwit.
Al Mahwitin maakunta on perustettu vuonna 1984. Maakunta sijaitsee Jemenin vuoristoalueella, minkä vuoksi alueen ilmasto on lauhkeampi ja se mahdollistaa maanviljelyn.
Akira Nishino

Jalkapallomaajoukkue

Nishino edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1977–1978.
Tito Schipa

Tito Schipa (27. joulukuuta 1888 – 16. joulukuuta 1965) oli italialainen oopperalaulaja. Häntä pidetään yhtenä oopperan historian parhaista lyyrisistä tenoreista (ital. tenore di grazia). Hänen äänensä oli sekä tunteikas että luonnollinen ja hän osasi käyttää sitä älykkäästi ja hyvällä maulla.
Mindoronkukastaja

Levinneisyys

Mindoronkukastajaa tavataan kotoperäisenä Filippiineillä. Lajin kannaksi arvioidaan 10 000–19 999 yksilöä. Sen levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet, ja populaatio on pienenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Laji on luokiteltu vaarantuneeksi.
Medal of Honor

Medal of Honor (suom. kunniamitali) on Yhdysvaltain korkein sotilasansiomitali. Siitä käytetään usein myös virheellisesti nimitystä Congressional Medal of Honor (suom. Kongressin kunniamitali), koska sen myöntää Yhdysvaltain kongressi. Mitali myönnetään Yhdysvaltain asevoimien sotilaalle ”merkittävästä urheudesta ja velvollisuuden ylittävästä oman hengen vaarantamisesta taistelussa Yhdysvaltain vihollista vastaan”. Tästä syystä se myönnetään usein vasta kuoleman jälkeen, jolloin mitali annetaan omaisille. Mitalin ainutlaatuisen luonteen vuoksi Yhdysvaltain presidentti antaa sen usein henkilökohtaisesti saajalle tai tämän lähiomaisille.
Ansiomitalin voivat saada kaikki Yhdysvaltain asevoimien puolustushaarojen edustajat, ja mitalin ulkonäkö vaihtelee puolustushaarasta riippuen. Poikkeuksena on kuitenkin merijalkaväki ja rannikkovartiosto, jotka käyttävät laivaston mitalia. 
Kirjallisuus vilisee mainintoja tämän mitalin arvostuksesta: yleisin lienee se, että tämän mitalin kantajalle jopa kenraalit tekevät kunniaa.

Mitalin myöntäminen

Medal of Honor voidaan myöntää kahdella tapaa. Tavallisin tapa on, että komentotien jäsen ehdottaa alaistaan, jonka jälkeen ketjun yläpuoliset tasot hyväksyvät ehdotuksen. Toinen, harvinaisempi tapa on, että Yhdysvaltain kongressin jäsen ehdottaa henkilöä mitalin saajaksi, jonka kongressi hyväksyy erikoiskäsittelyssä.

Kriteerit

Medal of Honor voidaan myöntää kenelle tahansa tapahtumahetkellä Yhdysvaltain asevoimien palveluksessa olleelle henkilölle, joka taistelussa Yhdysvaltain vihollista vastaan ylittää velvollisuutensa rohkeasti ja pelottomasti henkensä vaarantaen. Ansiomitali voidaan myöntää myös teoista sotilasoperaatioissa tai aseellisen konfliktin aikana, kun henkilö on ystävällismielisten vierasmaalaisten joukkojen palveluksessa. Suorituksen pitää olla merkittävä ja siihen on liityttävä niin suuri oman hengen menetyksen vaara, että se selkeästi erottuu muiden taistelutoverien teoista. Enemmistö Irakin ja Afganistanin sotien aikana myönnetyistä mitaleista on myönnetty kuoleman jälkeen – Irakin sodassa myönnetyistä neljästä Medal of Honorista kaikki myönnettiin postuumisti.
Poikkeuksena sääntöihin Charles Lindbergh sai kunniamerkin siviililentäjänä, ja merkki on myönnetty myös vertauskuvalliselle tuntemattomalle sotilaalle.

Kunniamerkin saaneet

Kunniamerkkejä on myönnetty yhteensä 3 465, joista 3 446 on myönnetty eri henkilöille. Kaksi kunniamerkkiä saaneita on 19, joista 14 ovat saaneet erilliset merkit erillisistä teoista ja viisi on saanut sekä laivaston että maavoimien merkin samasta teosta. Historian ensimmäisen kunniamerkin sai sotamies Jacob Parrot Yhdysvaltain sisällissodassa. Ainoa merkin saanut nainen on Mary Edwards Walker, joka toimi sisällissodassa kirurgina. Hänen merkkinsä mitätöitiin 1917 monien muiden ei-taistelusta saatujen merkkien ohella, mutta Yhdysvaltain presidentti Jimmy Carter palautti sen 1977. Suomalainen Johannes S. Anderson sai Medal of Honorin urotöistään ensimmäisen maailmansodan aikana.
Yhdysvaltain asevoimien divisioonista eniten Medal of Honoreja on myönnetty 3. Jalkaväkidivisioonan sotilaille, 51 kappaletta.
Abu Dhabin kansalliskirjasto

Lukutaito Arabiemiraateissa

Yhdistyneiden kansakuntien kehitysohjelma UNEPin mukaan Arabiemiraattien vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli lukutaitoisia 90,0 prosenttia vuonna 2005.
Aktivistit (elokuva)

Arviot

Elokuva on poliittinen sankarikuvaus, jota toisaalta kiitetään taitavasti tehdyksi, myös aikalaiskritiikissä. Toisaalta sen henkilöhahmot ovat yksiviivaisia.
Aikalaisarvioissa keväällä 1939 elokuvaan suhtauduttiin kunnioittavasti mutta kriittisiäkin äänenpainoja kuultiin.
Televisioesityksen yhteydessä eräs kriitikko kiittää elokuvaa jännittäväksi, juokkaaksi, hauskaksi, näyttäväksi, romanttiseksi ja vahvasti tyylitelltyksi. Hänen mielestään se ”kestää kansainvälisenkin vertailun”.
Toivon kaupunki

Vastaanotto

Toivon kaupunki voitti Grand Prix’n Tokion kansainvälisillä elokuvajuhlilla ja menestyi monilla muillakin independent-elokuvien festivaaleilla. David Strathairn voitti sivuosastaan Independent Spirit Awardin.
Suomessa elokuvaa ei nähty teattereissa, mutta se julkaistiin VHS-videokasetilla 1993 ja esitettiin Yle TV1 -kanavalla huhtikuussa 1998. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano pitää elokuvaa monitasoisena modernina kaupunkidraamana ja antaa sille neljä tähteä viidestä.
Dan Aykroyd

Nuoruus

Aykroyd opiskeli kriminologiaa ja sosiologiaa Carletonin yliopistossa Ottawassa, mutta lopetti opiskelun ennen valmistumistaan.
Rubiinikoruahven

Koko ja ulkonäkö

Rubiinikoruahven kasvaa enimmillään 12 cm pitkäksi. Se on pohjaväriltään oranssinsävyinen, ja kalan "vyötärön" kohdalla kulkee tiilenpunainen raita. Nuorten ykilöiden selkäevien kärjetä ovat vaalean violetit.

Alkuperä

Rubiinikoruahvenia tavataan Tyynenmeren  länsiosassa.

Käyttäytyminen

Rubiinikoruahvenet ovat parvikaloja, joita suositellaan akvaarioissakin pidettävän vähintään viiden kalan parvina.

Ravinto

Rubiinikoruahven syö lähinnä eläinplanktonia.
Okulovkan piiri

Maantiede

Novgorodin alueen keskiosassa sijaitseva Okulovkan piiri rajoittuu etelässä Valdain, lännessä Kresttsyn, luoteessa Malaja Višeran, koillisessa Ljubytinon ja idässä Borovitšin piireihin sekä kaakossa Tverin alueeseen. Pinta-alasta 73 % on metsää, 13 % maatalousmaata, 7 % luonnonsuojelualuetta ja 4 % asuinaluetta.
Seutu kuuluu Valdain ylänköön, jonka maisemaa leimaavat jääkauden muovaamat kukkulat ja harjut. Tärkein joki on piirin koillisrajalla virtaava Msta, johon laskevat Lnjanaja, Peretna ja Šigrinka. Alueella on laajoja soita. Suurimmat järvet ovat Borovno, Vjaloje, Peretno, Zaozerje, Zvai, Torbino ja Lnjanoje. Hyötykaivannaisiin kuuluvat hiekka, sora, savi, kalkkikivi ja turve. Piirin alueella sijaitsee osa Valdain kansallispuistosta.

Historia

Leningradin alueen Borovitšin piirikuntaan kuulunut Okulovkan piiri on perustettu vuonna 1927. Vuonna 1931 siihen liitettiin entinen Torbinon piiri ja vuonna 1932 Uglovkan piiri. Vuonna 1944 Okulovkan piiristä tuli osa vasta muodostettua Novgorodin aluetta. Vuonna 1963 perustettiin Okulovkan maaseutupiiri, johon liitettiin osa Malaja Višeran piiristä. Seudun taajamat siirrettiin Malaja Višeran teollisuuspiirin alaisuuteen. Jako teollisuus- ja maaseutupiireihin lakkautettiin vuonna 1965, jolloin Okulovka sai kaupungin aseman.

Liikenne, talous ja palvelut

Piirin läpi kulkee Moskovan ja Pietarin välinen päärata. Okulovkasta haarautuu sivurata Neboltšiin ja Uglovkasta Borovitšiin. Okulovkan kautta kulkee Borovitšin ja Kresttsyn välinen maantie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimpiä ovat erilaiset julkiset palvelut ja hallinto, jalostus (29,0 % vuonna 2009) ja kauppa (5,9 %). Piirissä toimii metalli-, kone- ja laite-, rakennustarvike-, puunjalostus-, muovi-, tekstiili- ja elintarviketeollisuutta. Tärkeimmät yritykset ovat Agrokabelin kaapelitehdas, Uglovkan kalkkitehdas sekä Okulovkan kalustetarvike- ja elektroniikkatehtaat. Yli puolet työvoimasta työskentelee piirin ulkopuolella.
Piirissä toimii 7 lastentarhaa, 14 yleissivistävää koulua, ammattikoulu ja neljä lasten musiikkikoulua. Terveyspalveluihin kuuluu neljä sairaalaa ja poliklinikkaa, neljä lääkärin vastaanottoa, 14 lääkintäasemaa ja kaksi ensiapuasemaa. Kulttuurilaitoksia ovat piirin kansantaiteen keskus sekä kuntakeskusten kulttuuritalot haaraosastoineen, 22 kirjastoa ja kotiseutumuseo.
Veikkaala

Veikkaala (ruots. Veikars) on noin 300 asukkaan kylä itäisessä Mustasaaressa, noin 17 kilometrin päässä Vaasan keskustasta. On löydetty kirjoituksia ja viitteitä, että Veikkaala olisi joskus alun perin ollut pieni kalastajakylä nimeltään Vissekurk. 1700-1800-luvun alueliitoksien myötä Veikkaalasta tuli aito maalaiskylä.
The Scorpioni

The Scorpioni oli Firenzessä 1930–1940-luvulla vaikuttanut englantilaisnaisten ryhmä, joka oli saanut nimensä pisteliäästä ja hyökkäävästä tavastaan, jolla he suhtautuivat italialaisiin ja etenkin amerikkalaisiin. Heihin kuului muun muassa Britannian Italian-suurlähettilään leski ja kotiopettajatar Mary O'Neill. Kyseiset rouvat olivat toisen maailmansodan aikana vangittuna San Gimignanon linnoituskaupungissa. 
Rouvien kantapaikkoja olivat Gran Caffé Doney ja Uffizin taidemuseo, jonne he olivat perustaneet niin sanotun English Tea Roomin. Luultavasti kyseinen rouvasjoukko eli Britannian Firenzen-konsulaatin suojeluksessa.
Rouvista on tehty myös elokuva Teetä Mussolinin kanssa, joka perustuu Franco Zeffirellin nuoruudenmuistelmiin. Zeffirelli kasvoi kyseisten rouvien kasvatuksessa. 
Ryhmä on jäänyt suuremmatta huomiotta historiankirjoituksessa, ja se yhdistetään miltei aina Franco Zeffirellin elokuvaan. Ryhmä ei kuitenkaan ole kuvitteellinen yhteisö, vaan se mainitaan muun muassa Firenzessä 1930-luvulla asuneen kirjailijatar Violet Trefusisin muistelmissa.
Karikukko

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 22–24 cm, siipien kärkiväli 50–57 cm ja paino keskimäärin noin 115 g. Karikukolla on musta-valko-oranssin kirjava höyhenpeite ja lyhyet oranssit jalat. Ääni on helppo oppia tuntemaan, se on voimakas kitisevä äänisarja. Sukupuolet ovat lähes samannäköisiä, ja ne voi erottaa pesimäaikana siitä että koiraan päänseudun mustavalkoiset kuviot ovat selkeämpiä ja jyrkkärajaisempia kuin naaraan.
Vanhin suomalainen rengastettu karikukko on ollut 19 vuotta 8 kuukautta 5 päivää vanha. Se on samalla Euroopan vanhin karikukko.

Levinneisyys

Euraasian pohjoisrannikot, Grönlanti, Kanada ja Alaska. Talvehtii Afrikassa ja Euroopan länsirannikolla. Euroopan pesimäkanta on 15 000–25 000 paria. Suomen kanta on arviolta 4 000–5 000 paria. Maailman populaation kooksi arvioidaan 480 000–710 000 yksilöä.Karikukko on muuttolintu, joka saapuu toukokuussa ja poistuu huomaamatta heinä-elokuussa.
Lajista tunnetaan 2 alalajia, joista morinella pesii Kanadan arktisen alueen eteläosissa ja nimialalaji interpres muualla.

Elinympäristö

Karikukko viihtyy ulkosaaristossa tiira- ja/tai lokkiyhdyskunnissa. Parhaissa tiirayhdyskunnissa voi pesiä useita pareja karikukkoja. Sisäsaaristosta laji on nykyisin lähes kadonnut. Muutamia pareja pesii sisämaan suurimmilla järvillä.

Lisääntyminen

Karikukko on yksiavioinen reviirilintu. Pesä on maassa, tavallisesti hyvin piilossa kiven alla, ruohotuppaassa tai kallionhalkeamassa. Vihertäviä, ruskeakiemuraisia munia on tavallisesti 4, joskus 3 tai 5. Muna on kooltaan 41*29 mm ja se painaa 18 g. Molemmat emot hautovat, yhteensä keskimäärin 24 päivää. Poikaset kuoriutuvat yhtäaikaisesti, ne ovat pesäpakoisia ja oppivat lentämään noin 4 viikon ikäisinä. Emot varoittelevat erittäin äänekkäästi poikasaikana.

Ravinto

Karikukot syövät selkärangattomia, matoja ja äyriäisiä, joskus myös kasvisravintoa. Ryöstää tiiranpesistä munia, mistä syystä pitäisi välttää nousemista tiiraluodoille touko-kesäkuussa.
Quintilianus

Marcus Fabius Quintilianus (n. 35 — n. 95) oli roomalainen asianajaja ja retoriikan opettaja. Hän oli syntyisin Hispaniasta. Quintilianus tunnetaan ennen kaikkea puhetaidon oppikirjasta Puhujan kasvatus (Institutio oratoria). Hän kirjoitti myös teoksen Kaunopuheisuuden turmeltumisen syistä (De causis corruptae eloquentiae), joka ei ole säilynyt nykyaikaan.