google/wiki40b huggingface dataset:
Markku Kauppinen

Markku Johannes Kauppinen (19. helmikuuta 1949 Kinnula – 19. kesäkuuta 2019 Ilomantsi) oli suomalainen keskustapuolueen poliitikko. Kauppinen toimi kansanedustajana 1979–1983. Hän oli Kevan toimitusjohtaja vuosina 2005–2009.

Ura

Ennen valintaansa eduskuntaan Kauppinen työskenteli peruskoulun luokanopettajana Joensuussa vuosina 1973–1975, Sorsan I hallituksen II sosiaali- ja terveysministerin Reino Karpolan poliittisena sihteerinä helmikuusta kesäkuuhun 1975, Miettusen III hallituksen II sosiaali- ja terveysministerin Orvokki Kankaan poliittisena sihteerinä lokakuusta 1976 toukokuuhun 1977 ja Sorsan II hallituksen II sosiaali- ja terveysministerin Olavi Martikaisen poliittisena sihteerinä toukokuusta 1977 maaliskuuhun 1979.
Kauppinen valittiin eduskuntaan vuoden 1979 vaaleissa ja hän toimi kansanedustajana yhden kauden maaliskuusta 1979 maaliskuuhun 1983. Hän edusti Pohjois-Karjalan läänin vaalipiiriä. Eduskunnan valiokunnista hän vaikutti lakivaliokunnassa, sivistysvaliokunnassa, sosiaalivaliokunnassa ja suuressa valiokunnassa.
Pudottuaan eduskunnasta Kauppinen palasi luokanopettajaksi vuosiksi 1983–1988, kunnes siirtyi Kivijärven kunnanjohtajaksi vuosiksi 1988–1990. Vuodesta 1990 vuoteen 1997 Kauppinen työskenteli Savitaipaleen kunnanjohtajana (virkavapaalla toukokuusta 1991 helmikuuhun 1992, jolloin hän toimi Ahon hallituksen sisäasiainministerin Mauri Pekkarisen erityisavustajana) ja vuodesta 1998 vuoteen 2005 Kuhmon kaupunginjohtajana.
Kauppinen toimi poliittisella urallaan myös muun muassa Joensuun kaupunginvaltuuston (1973–1988, 2013–2019) ja kaupunginhallituksen (1985–1988, 2013–2019) jäsenenä, jälkimmäisen puheenjohtajana (2013–2017) ja varapuheenjohtajana (1985–1988, 2017–2019) sekä presidentin valitsijamiehenä vuosien 1978 ja 1982 vaaleissa.

Keva

Huhtikuussa 2005 Kauppinen siirtyi eläkelaitos Kuntien eläkevakuutuksen (Keva) toimitusjohtajaksi eläkkeelle siirtyneen Simo Lämsän tilalle. Tätä ennen Kauppinen toimi 12 vuotta (1993–2005) Kevan hallituksen varapuheenjohtajana.
Kauppinen erosi toimitusjohtajan paikalta 6. heinäkuuta 2009 Kevan ja Nova Groupin Rovaniemen moottorikelkkatehdasta koskeneen vyyhdin vuoksi. Keva oli käyttänyt 20 miljoonaa eläkerahoja Nova Groupin rakentaman kiinteistön ostamiseen. Kauppinen peukaloi Kevan kuitteja jälkikäteen ja pyyhki Novan toimitusjohtajan Arto Merisalon nimen erään tapaamisen osallistujalistasta. 
Keva teki kuittien muuttamisesta tutkintapyynnön Keskusrikospoliisille. Keva antoi sisäisessä selvityksessään Kauppiselle puhtaat paperit. Kauppinen syytti mediaa ajojahdista ja nosti muun muassa esille erään Helsingin Sanomien toimittajan isän, joka oli hakenut Kevan johtoon silloin kun hänen edeltäjänsä valittiin. Kauppista epäiltiin kelkkatehdasjutussa lahjuksen antamisesta ja virkavelvollisuuden rikkomisesta, mutta hän ei saanut syytteitä.

Yksityiselämä

Kauppinen oli naimisissa vuodesta 1969 Liisa Utriaisen kanssa, ja heillä on yksi lapsi. Kauppinen asui Joensuussa.
Confetti

Juoni

Häälehti Confetti järjestää kilpailun, jossa parhaan hääidean keksijät voittavat talon ja pääsevät lehden kanteen. Kolmesta finalistiparista yksi ehdottaa Hollywoodin Busby Berkeley -tyylisiä musikaalihäitä, toinen tennisaiheisia ja kolmas naturismiteemaisia häitä. Kaikki kolme hääideaa toteutetaan, ja aikaa on kolme kuukautta.
Tyttökoulu

Tyttökoulu on tytöille tarkoitettu yleissivistävä koulu. Tyttökouluja alettiin perustaa 1700-luvulla valistusaatteen vaikutuksesta erityisesti Euroopan saksankielisellä alueella. Kouluissa kasvatettiin naisia, jotka osaisivat vieraita kieliä ja pystyisivät musisoimaan. Tyttökoulujen opetussuunnitelma poikkesi aluksi selvästi poikakouluista, mutta muuttui poikakoulujen suuntaan. 1900-luvulla opetuksen sisältö alkoi olla suunnilleen samanlainen.
Tyttökouluja on nykyisinkin olemassa eri puolilla maailmaa ja tyttöjen opettamisessa omina opetusryhminään on omat hyvät puolensa. Amerikkalaista tyttökoulua tutkinut ruotsalaistutkija katsoo, että tyttöjen turvallisuuden ja vapauden tunne sekä itseluottamus lisääntyvät, kun läsnä ei ole poikia.

Vanhan Suomen koulut

Suomen ensimmäinen tyttökoulu oli Fruntimmersskolan i Viborg (alk. Töchterschule zu Wiburg eli Viipurin saksalainen tyttökoulu), joka toimi Venäjän keisarikuntaan kuuluneessa Viipurissa vuosina 1788–1937. Se perustettiin ensin tyttöluokaksi Viipurin saksalaiseen kouluun ja erotettiin siitä omaksi koulukseen vuonna 1805. Tyttökoulujen perustamisen mahdollisti vuonna 1804 Venäjällä annettu uusi koulujärjestys. Vuonna 1841 Töchterschule muutettiin keisarillisella asetuksella ruotsinkieliseksi tyttökouluksi. Viipurissa toimi 1800-luvulla kaikkiaan kolme saksalaista tyttökoulua.
Saksan käyttö opetuskielenä johtui siitä, että Venäjään kuuluneen Vanhan Suomen alueella virkakielenä oli Baltian tapaan saksa. Vuodesta 1780 lähtien Venäjän keisarikunnan hallinnassa olleiden Itämeren kaupunkien koulut toimivat Pietarin saksalaisen kouluhallinnon alaisuudessa. Vastaavia saksankielisiä kouluja toimi samaan aikaan myös Haminassa, Käkisalmessa ja Savonlinnassa. Lähinnä porvariston tarpeita varten perustetut koulut seurasivat Keski-Euroopan viimeisimpiä kasvatusvirtauksia. Ne olivat aluksi maksuttomia ja muista kouluista poiketen avoimia kaikille sosiaaliluokille.

Muun Suomen koulut

Helsinkiin perustettiin vuonna 1835 yksityinen ruotsinkielinen tyttökoulu. Sen perustaja oli Odert Gripenberg. Vuoden 1843 koulujärjestykseen otettiin oppikoulujen yhteyteen maininta myös tyttökouluista, ja sen vaikutuksesta syntyi fruntimmersskola-nimellä kulkeneet valtion tyttökoulut Helsinkiin ja Turkuun. Myös yksityisiä tyttökouluja syntyi, varsinkin vuoden 1856 koulujärjestyksen tultua voimaan. Säädöksissä korostettiin, että tyttökoulut olivat säätyläisperheiden tytöille tarkoitettuja. Ensimmäinen suomenkielinen tyttökoulu saatiin 1864, kun Jyväskylän tyttökoulu perustettiin yksityisenä kouluna.

Tyttökoulut 1900-luvulla

Tyttökoulujen tavoitteet laajenivat 1900-luvulla niin, että ne pyrkivät tarjoamaan naisille väylän yliopisto-opintoihin ja eri ammatteihin. Tämän vuoksi niihin usein lisättiin lukioluokat. Tyttökoulujen opetussuunnitelma vastasi yhä enemmän poikakoulujen opetussuunnitelmaa. Monissa tyttökouluissa keskikouluvaihe oli kuusivuotinen (pojilla viisivuotinen), koska tyttöjen keskikouluopetus sisälsi enemmän käytännön aineita. Suurin osa Suomen tyttökouluista lopetettiin 1970-luvulla peruskouluun siirtymisen yhteydessä, sillä peruskouluaate rakentui yhteiskouluajatukselle.
Johanna Iivanainen

Henkilöhistoria

Iivanainen aloitti pianonsoiton viisivuotiaana Oulun Konservatoriossa. Hän alkoi esittää jazzia lukioikäisenä Oulussa.
Iivanainen opiskeli ensin Oulun yliopistossa musiikkikasvatusta, mutta muutti vuonna 1996 Helsinkiin, missä hän opiskeli laulua Helsingin Pop & Jazz Konservatoriossa. Hän tapasi siellä myös miehensä, kitaristi Mikko Iivanaisen. He asuvat Mäntsälässä.
Myöhemmin hän on opiskellut opettajalinjalla Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa ja opettanut Pop & Jazz Konservatoriossa.

Yhtyeet

Oulussa asuessaan Iivanainen lauloi Khamos-yhtyeessä, joka julkaisi EP:n vuonna 1996 ja oli Suomen Jazzliiton kiertueella syksyllä 1997. Helsinkiin muutettuaan hänen ensimmäinen yhtyeensä oli Unit 6, joka julkaisi myös omakustannealbumin No. I. Myöhemmin Iivanainen liittyi Otto Donnerin Free for All -kokoonpanoon ja Mikko Iivanaisen Free Control -yhtyeeseen ja on esiintynyt myös molempien yhtyeiden albumeilla.
Vuonna 2002 Iivanainen oli Antti Sarpila Swing Bandin solistina ja esiintyi muun muassa yhtyeen 20-vuotisalbumilla ja joulukiertueella. Lisäksi hän on laulanut yhtyeissä Petri Puolitaival Quartet, JimJamMurMur, Loco Motife, 1N ja Korpi Ensemble, sekä vieraillut Perko-Pyysalo Poppoon ja UMO Jazz Orchestran solistina.
Vuonna 2003 Iivanainen julkaisi saksofonisti Eero Koivistoisen kanssa albumin Suomalainen, jolla hän lauloi suomalaisten iskelmien lisäksi Koivistoisen sävellyksiä.
Vuonna 2004 ilmestyi Iivanaisen ensimmäinen soololevy Johanna Iivanainen, jonka kappaleet hän oli itse säveltänyt ja sovittanut. Levyllä soitti Free Control.
Vuonna 2007 julkaistiin Iivanaisen ja Koivistoisen yhtyeen toinen yhteinen albumi Lennosta kii! Myös tällä albumilla yhdisteltiin suomalaista populaarimusiikkia Koivistoisen jazzsovituksiin ja -sävellyksiin. Samana vuonna Universal Music julkaisi Iivanaisen ja Pepe Willbergin albumin Kaksi ihoa.

Palkinnot

Vuonna 2002 Iivanainen palkittiin Louis Armstrong -palkinnolla, ja vuonna 2003 Sony Electronics Finland ja Suomen Jazzliitto myönsivät hänelle historian ensimmäisen Sony jazz -palkinnon. Hän on ollut Jazz-Emma-ehdokkaana albumeilla Suomalainen vuonna 2003 ja Johanna Iivanainen vuonna 2004.
Iivanainen voitti Jazz-Emman Iro Haarlan ja Uffe Korkforsin Loco Motife -yhtyeessä vuonna 2005.
Vuonna 2006 Iivanainen valittiin Jazzrytmit-lehden kriitikkoäänestyksessä vuoden parhaaksi naislaulajaksi.
Meindert van Buuren

Meindert van Buuren, Jr. (s. 5. tammikuuta 1995 Rockanje) on hollantilainen moottoriurheilija. Van Buuren aloitti karting-uransa vuonna 2004. Vuonna 2012 van Buuren kilpaili Formula Renault NEC -sarjassa sijoittuen sarjan 21:ksi. Samana vuonna hän ajoi muutamia kilpailuja Eurocup Formula Renault -sarjassa. Vuonna 2012 van Buuren jatkoi molemmissa sarjoissa ollen NEC -sarjassa loppupisteissä 11:s saavuttaen kauden aikana yhden palkintosijan ja Eurocup -sarjassa hän sijoittui sarjan 32:ksi. Vuonna 2013 van Buuren ajoi Auto GP World Series -sarjassa saavuttaen yhden palkintosijan sijoittuen sarjan yhdeksänneksi. Vuonna 2014 van Buuren siirtyi Formula Renault 3.5 -sarjaan saavuttaen 21 pistettä sijoittuen sarjan 19:ksi. Vuonna 2015 van Buuren jatkoi toisen kauden sarjassa saavuttaen 20 pistettä. Samana vuonna hän ajoi yksittäisiä kilpailuja GP2 ja Renault Sport Trophy -sarjoissa.
Hod Stuart

William Hodgson "Hod" Stuart (20. helmikuuta 1879 – 23. kesäkuuta 1907 Ottawa, Ontario) oli kanadalainen ammattilaisjääkiekkoilija. Puolustajana pelannut Stuart pelasi myös jalkapalloa. Hän saavutti 1907 Stanley Cupin Montreal Wanderersin joukkueessa. Seuraavana kesänä hän kuoli onnettomuudessa. Hänet otettiin Hockey Hall of Fameen veljensä Brucen kanssa 1945, jolloin kunniagalleria perustettiin.
Isto Turpeinen

Veikko Isto Kalevi Turpeinen (s. 9. syyskuuta 1960 Rautjärvi) on tanssitaiteen tohtori, tanssija, tutkija ja pedagogi.
Hän toimii Taideyliopiston Teatterikorkeakoulussa vierailevana tutkijana Esittävien taiteiden tutkimuskeskuksessa (2018-2019). Tutkimusaiheena on ”Organisaatiotutkimus taideorganisaatiosta: Mistä on tanssin hyvä tehty? Toimintatutkimus tanssikulttuurien muutosta yhteiseen taloon”.
Hän on ollut lisäksi tutkijatohtorina (2017–2019) Strategisen tutkimuksen neuvoston rahoittamassa Arts as Public Service: Strategic Steps towards Equality -hankeessa, jossa hän toimii kahdessa ArtsEqual-tutkimusryhmässä: Arts at School ja Basic Arts Education for All.
Hän on Taideosuuskunta Apinatarhan ja Vapaan Tanssikoulun (TPO) perustajajäsen. Hän on toiminut pitkään Suomen Taidekasvatuksen Tutkimusseuran johtokunnan jäsenenä. Hän on Suomen miestutkimusseuran (SuMS) hallituksen jäsen. Hänen erikoisalaansa on tanssin raakalautatyötapa, jota hän on kehittänyt työskennellessään poikien ja miesten kanssa.
Hän sain vuonna 2002 Lastenkulttuurin valtionpalkinnon.
Telluuritetrakloridi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa telluuritetrakloridi on valkoista tai hieman kellertävää kiteistä ainetta. Nesteenä ja kaasuna se on punaista. Kaasufaasissa yhdiste esiintyy TeCl₄-monomeerina, mutta kiinteässä ja nestemäisessä olomuodossa polymeerinä. Kiteisessä telluuritetrakloridissa toistuva yksikkö on kuutiomainen Te₄Cl₁₆-tetrameeri, jossa jokainen telluuriatomi on sitoutunut kuuteen klooriatomiin ja telluuri- ja klooriatomit vuorottelevat kuution kärkinä. Nestemäisenä telluuritetrakloridi johtaa sähköä ja tämä johtuu TeCl₃⁺, Te₃Cl₁₃⁻- ja Te₂Cl₁₀²⁻-ionien muodostumisesta.
Telluuritetrakloridi ei liukene veteen, mutta hydrolysoituu veden vaikutuksesta telluuridioksidiksi ja vetykloridiksi. Yhdiste liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten metanoliin, etanoliin, etyyliasetaattiin, bentseeniin ja tolueeniin. Telluuritetrakloridi muodostaa additiotuotteita useiden Lewis-emästen kanssa.
EDarling

eDarling on Internetissä toimiva seuranhakupalvelu (engl. Online Dating Service), jonka kautta voi aloittaa nettideittailun. Palvelu toimii Itävallassa, Sveitsissä, Ranskassa, Espanjassa, Italiassa, Puolassa, Ruotsissa, Alankomaissa, Turkissa, Venäjällä, Tšekissä, Norjassa, Meksikossa, Chilessä, Belgiassa, Suomessa, Unkarissa ja Tanskassa.
Palvelun omistaa berliiniläinen yritys Affinitas GmbH. Yrityksen toimitusjohtajat ovat Lukas Brosseder, David Khalil ja Christian Vollmann. Työntekijöitä on noin 300

Historia

Ensimmäinen eDarling aloitti Saksassa vuonna 2009. Sen jälkeen eDarling on levinnyt kahdeksaantoista maahan.
Espanjassa eDarling on saanut Best Customer Experience Awards 2012 -palkinnon ja Saksassa tullut valituksi Computer Bild -lehden testivoittajaksi nettideittiportaalien vertailussa.

Suomessa

Suomessa eDarling toimii nimellä Eliittikumppani. Palvelu aloitti Suomessa joulukuussa 2012.

Yleisöpalaute ja viranomaisten arviot

Vaikka palvelu onkin aloittanut toimintansa Suomessa vasta hiljattain, siitä on jo Iltalehden mukaan tullut yhteydenottoja kuluttajansuojaviranomaisille, kun kysymyksiin asiakkuuden keskeyttämisestä ei ole vastattu. Kuluttajavirasto on Iltalehden mukaan kiinnittänyt huomiota myös siihen, että vaikka palvelua on markkinoitu ilmaisena, muu kuin rekisteröityminen maksaa. Myös palvelusta irtisanoutuminen on Iltalehden mukaan ollut vaikeaa.
Appenzell Ausserrhoden

Maantiede

Seutu on valta osin kumpuilevaa maastoa. Kantoni on Sankt Gallenin kantonin keskellä; myös Appenzell Innerrhodenin kantoni on rajanaapuri etelän puolella. Kantonin korkein kohta on Säntisvuori (2 502 m mpy.) Appenzellin kantonien rajalla, kantonin etelänurkassa. Maa-alasta yli puolet on maatalouskäytössä.

Historia

Appenzell Ausserrhodenin kantoni syntyi vuonna 1597, kun Appenzellin kantoni jakaantui uskonnollisista syistä kahtia katoliseen Land Appenzell der inneren Rhodeniin (nykyisin Appenzell Innerrhoden) ja protestanttiseen Land Appenzell der äussern Rhodeniin (nykyisin Appenzell Ausserhoden).

Talous

Maataloudella on vahvat perinteet Appenzellin kantoneissa. Appenzeller-juusto on peräisin Appenzellin alueelta. Appenzell on myös perinteistä tekstiilintuotantoaluetta, etenkin pellavaa tuotettiin 1500-luvulta aina 1920-luvulle asti. 
Kantonin työpaikoista 64 prosenttia oli vuonna 2014 palvelusektorilla. Teollisuudessa oli 29 prosenttia työpaikoista. Alkutuotannossa (maa- ja metsätalous) oli seitsemän prosenttia työpaikoista.

Liikenne

Suuret liikenneväylät (moottoritie A1 pohjoisessa ja A13 idässä sekä päärautatiet) ohittavat kantonin, mutta pienten etäisyyksien ansiosta liikenneyhteydet ovat hyvät. Appenzeller Bahnen AG on alueellinen rautatieyhtiö.
Lohjan suojeluskunta

Lohjan suojeluskunta oli yksi valtakunnallisen suojeluskuntajärjestön paikallisista suojeluskunnista. 1918 perustettu Lohjan suomenkielinen suojeluskunta oli alkujaan nimeltään Pohjois-Lohjan suojeluskunta, mutta vuodesta 1939 se otti käyttöön nimen "Lohjan suojeluskunta".
Ensimmäiset maininnat porvarillisten piirien suojeluskuntatoiminnasta Lohjalla sijoittuvat vuoteen 1906, jolloin paikkakunnalla aloitti toimintansa aseellinen suojeluskunta. Toiminta jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä suojeluskunta lakkautettiin jo vuonna 1907.

Rakennus

Rakennusmestari G. Hellmanin suunnittelema Suojeluskunnan rakennus valmistui Nummentien varteen 1925, ja se vihittiin käyttöön 13. huhtikuuta 1925. Vanhoissa kuvissa näkyvä katon kaide purettiin 1930. Rakennuksessa järjestettiin koulutusta ja kokouksia. Alakerta oli varattu esikunnan toimiston ja Lotta-leipomon käyttöön. Vuosina 1931–1933 talossa pidettiin käräjäoikeuden istunnot.
Lohjan Suojeluskunta lahjoitti 4. marraskuuta 1944 talon Lohjan Maamiesseuralle. Myöhemmin rakennus siirtyi edelleen Lohjan Rauhanyhdistykselle rukoushuoneeksi.
Bruno Bini

Ura

Binin pelaajaura jäi suhteellisen vaatimattomaksi. Hän pelasi ammattilaistasolla vuosina 1972–1976 edustaen muun muassa Toursia ja Nancya. Hän jatkoi uraansa vielä amatööritasolla vuoteen 1981 saakka.
Pelaajauransa jälkeen Bini toimi Ranskan jalkapalloliiton palveluksessa tyttöjen maajoukkueiden valmennuksessa 1993–2004. Helmikuussa 2007 hän nousi Ranskan naisten jalkapallomaajoukkueen uudeksi päävalmentajaksi. Binin johdolla Ranska eteni historiallisesti puolivälieriin EM-kisoissa 2009. Kaksi vuotta myöhemmin Ranskan naiset tekivät historiaa MM-kisoissa 2011 etenemällä aina välieriin saakka. Historiallinen mitali jäi saamatta, kun Ruotsi oli pronssiottelussa vahvempi maalein 2–1. Sijoitus oli kuitenkin Ranskan historian paras. Lontoon olympialaisissa 2012 Ranskan kohtalona oli samoin jääminen neljänneksi, tällä kertaa pronssiottelussa tuli tappio Kanadalle. Binin johdolla Ranska selvisi kaikkiin naisten arvokisoihin ja vakiinnutti paikkansa naisjalkapallon kärjessä, vaikka mitali jäikin ottamatta. Bini päätti uransa Les Bleuesin peräsimessä EM-kisoihin 2013, joissa alkulohkonsa voittanut Ranska putosi puolivälierissä Tanskalle.
Syyskuussa 2015 Binistä tuli Kiinan naisten jalkapallomaajoukkueen päävalmentaja.
Krematorio

Krematorio on laitos, jossa suoritetaan tuhkauksia. Kotieläimiä tuhkataan eläinkrematorioissa. 
Krematorio on yleensä varustettu yhdellä tai useammalla uunilla ja tavallisesti siihen on myös yhdistetty tila, jossa voidaan pitää muistotilaisuus. Krematorion yhteydessä on tavallisesti myös ruumishuone ja jäähdytyskammio. Ennen tuhkausta uuni esilämmitetään noin 700–800 asteeseen, minkä jälkeen arkku vainajineen työnnetään uuniin erityisellä sisäänvientivaunulla, joka heti vedetään pois, minkä jälkeen uuni suljetaan. Kun arkku on polttokammiossa, se syttyy välittömästi.

Krematoriot Suomessa

Suomen lain mukaan krematoriota ei saa pitää taloudellisen voiton tavoittelemiseksi ja krematorion ylläpitäjän on pidettävä luetteloa krematoriossa poltetuista henkilöistä henkilötunnuksineen. Krematoriota on lupa ylläpitää julkisyhteisöillä, uskonnollisilla yhteisöillä tai muulla rekisteröidyllä yhteisöllä, mikäli ne ovat hakeneet lupaa aluehallintovirastolta.
Suomen krematoriot ovat Evankelis-luterilaisten seurakuntien omistuksessa, lukuun ottamatta Krematoriosäätiön ylläpitämää Hietaniemen krematoriota Helsingin Hietaniemessä.
Víctor Casadesús

Ura

Víctor on kotikuntansa Mallorcan kasvatti. Hän teki ensiesiintymisensä edustusjoukkueessa 17. huhtikuuta 2005 kotiottelussa Valenciaa vastaan. Seuraavina kausina hän osoittautui hyödylliseksi hyökkäyspään pelaajaksi joukkueessa.
Kauden 2007–2008 hän aloitti Mallorcassa, mutta siirtyi sen puolivälissä loppukauden kestävällä lainasopimuksella Segunda Divisiónissa pelanneeseen Real Sociedadiin. Hän pelasi joukkueessa 18 ottelua ja teki niissä kuusi maalia. Baskiseura epäonnistui kuitenkin lopulta tavoitteessaan palata maan pääsarjaan Primera Divisióniin seuraavaksi kaudeksi.
Víctor palasi lainapestin jälkeen kasvattajaseuraansa, mutta elokuussa 2008 hänet lainattiin jälleen tällä kertaa Gimnàstic Tarragonaan. Hän teki kauden aikana 13 maalia, joka oli hänen oma henkilökohtainen yhden kauden maaliennätys.
Kaudeksi 2009–2010 hän palasi Mallorcaan, jossa hänen roolikseen muodostui lähinnä olla vaihtohyökkääjänä. Hän sai kuitenkin enemmän vastuuta Copa del Reyn otteluissa. 14. tammikuuta 2010 hän teki cup-ottelussa tärkeän osuman Rayo Vallecanoa vastaan.
Paholainen luultavasti

Tuotanto ja levitys

Paholainen luultavasti oli tuotantonsa alkuvaiheissa suurissa vaikeuksissa, sillä ohjaajille rahoitusta myöntänyt komissio ei suostunut antamaan tukea Bressonille. Hän sai mahdollisuuden elokuvan toteuttamiseen, kun kulttuuriministeri Michel Guy henkilökohtaisesti vaikutti rahoituksen saamiseen. Elokuva kuvattiin Pariisissa kesällä 1976.
Elokuvaa ei valittu vuoden 1977 Cannesin elokuvajuhlien virallisen esitysten joukkoon. Bresson kielsi sen esittämisen juhlien merkittävässä sivutapahtumassa ja antoi syyksi sen, ettei pitänyt enää Cannesista, sillä se saastutti vesiä. Berliinin elokuvajuhlilla Paholainen luultavasti sai toiseksi merkittävimmän palkinnon, Hopeisen karhun. Ennen palkinnon myöntämistä elokuvaohjaaja Rainer Werner Fassbinder ja kriitikko Derek Malcolm olivat uhanneet lähteä tuomaristosta, jos heidän tukeaan Bressonin elokuvalle ei tuoda julkisuuteen.
Suomessa Paholainen luultavasti sai ensi-iltansa vasta 1979, jolloin se nousi kymmenen parhaan joukkoon elokuvakerholehti Projektion järjestämässä kriitikkoäänestyksessä vuoden parhaista ensi-iltaelokuvista.
Maria da Assunção Esteves

Maria da Assunção Andrade Esteves (15. lokakuuta 1956) on portugalilainen juristi ja poliitikko, joka toimi muun muassa maansa parlamentin puhemiehenä (2011–2015). Hän on ollut myös sosiaalidemokraattisten puolueiden ryhmittymään kuuluva europarlamentaarikko (2004–2009).
Halieis

Historia

Halieisin paikka on ollut asuttu viimeistään protogeometrisella kaudella. Kaupunki, jonka nimi tarkoittaa ”kalastajia”, on linnoitettu 600-luvulla eaa. Halieis oli aina melko pieni kaupunki, eikä näytellyt historiassa kovin merkittävää osaa. Sitä ei mainita persialaissotien yhteydessä. Halieis tarjosi turvapaikan Tirynsin asukkaille sen jälkeen, kun Argos oli tuhonnut kyseisen kaupungin vuonna 469 eaa. Tämä kasvatti kaupungin kokoa huomattavasti.
Ateena yritti vallata Halieisin vuonna 460 eaa. mutta yritys epäonnistui. Sparta valtasi kaupungin vuonna 431 eaa. Ateenalaiset jatkoivat hyökkäyksiä alueelle peloponnesolaissodan aikana, ja nämä saivat akropoliin ja sataman käyttöönsä sopimuksella vuonna 424/423 eaa. Peloponnesolaissodan jälkeen kaupunki oli Spartan liittolainen ainakin vuoteen 370/369 eaa. 300-luvulla eaa. kaupunki löi omaa rahaa nimellä Tirynthioi.
Kaupunki hylättiin suureksi osaksi hellenistisen kauden alkupuolella 300-luvun eaa. lopussa tai 200-luvun eaa. alussa, joskin roomalaisella kaudella paikalla vaikuttaa olleen ainakin pienimuotoista asutusta.
Kaupungin arkeologiset kaivaukset suoritti American School of Classical Studies at Athens eli Yhdysvaltain arkeologinen koulu, toteuttajana Pennsylvanian yliopisto vuosina 1962 ja 1965–1968 sekä Indianan yliopisto vuosina 1970–1974. Nykyisen Portochélin (myös Pórto Chéli) kylän nimi perustuu mahdollisesti Halieisin nimeen.

Rakennukset ja löydökset

Halieis sijaitsi Portochélinlahden etelärannalla lähellä Argoliin niemimaan eteläistä kärkeä. Sen akropolis eli yläkaupunki oli kukkulalla. Siellä oli temppeli, jonka kohdetta ei tunneta. Alakaupunki sijaitsi alun perin rannalla ja rinteellä kukkulan luoteispuolella, mutta suuri osa siitä on nykyisin meren pohjassa. Kaupungilla ja akropoliilla oli alun perin erilliset muurit. Kaupungin laajetessa 400-luvulla eaa. sen muureja laajennettiin niin, että ne sulkivat sisäänsä myös akropoliin. Tuolloin muurien kokonaispituus oli noin 1,9 kilometriä, ja ne ympäröivät alueen, jonka leveys itä-länsisuunnassa oli noin 700 metriä ja pohjois-eteläsuunnassa noin 380 metriä. Muurien paksuus oli noin 2,5 metriä ja niissä oli suorakulmaisia ja pyöreitä torneja sekä ainakin neljä porttia. Muurien sisäpuolella oli pieni sotasatama.
Varsinainen kaupunki oli rakennettu noudattamaan Hippodamoksen mallin mukaista ruutuasemakaavaa. Noin 500 metriä kaupungista koilliseen oli Apollonille omistettu pyhäkkö, johon kuuluivat temppeli, alttari ja stadion. Temppeli oli rakennettu viimeistään noin 675 eaa. ja se tuhoutui 400-luvulla eaa. Stadion oli käytössä kaupungin historian lopulle saakka. Nykyisin myös pyhäkön alue on meren pohjassa noin kahden metrin syvyydessä.
Kaupungin alueelta tehdyt esinelöydöt ovat Náfplion arkeologisessa museossa.
Hotakanlampi (Parkano)

Maantietoa

Lampi on 200 metriä pitkä, 80 metriä leveä ja sen pinta-ala on 1,0 hehtaaria. Se sijaitsee Hotakannevalla, joka on tiheästi ojitettu. Lampeen on kaivettu viisi suo-ojaa. Lammen vedet virtaavat nevan pohjoisosaan, josta ne kulkeutuvat Vehkapurolle Vehkapurunlampeen, ja josta ne virtaavat Riuttasjärveen. Rantaviivan pituus on 400 metriä. Rannat ovat suota, joille ei johda teitä tai joille ei olla rakennettu mitään.
Assemblaasi

Assemblaasi (ransk. assemblage) on taiteessa kollaasin kolmiulotteinen vastine, useista esineistä koottu taideteos. Assemblaasi on kubistien (kuten Picasso) käyttöönottama. Myöhemmin sen omaksuivat myös dadaistit ja 1960-luvulla uusrealistit.