Brandenburgin markkreivikunta

Maantiede

Entisen markkreivikunnan alue, josta käytetään nimitystä Mark Brandenburg, sijaitsi nykyisen Saksan itäosissa ja Puolan länsiosissa. Se käsitti suurimman osan Saksan nykyisestä Brandenburgin osavaltiosta sekä Berliinin, nykyisin Saksi-Anhaltiin kuuluvan Altmarkin sekä Neumarkin, joka nykyisin on kuuluu Puolaan ja on jaettu Lubuszin ja Länsi-Pommerin voivodikuntien kesken. Nykyiseen Branden­burgin osa­valtioon kuuluu kuitenkin myös alueita, jotka eivät ole kuuluneet Branden­burgin mark­kreivi­kuntaan, kuten Ala-Lausitz ja eräät vuoteen 1815 saakka Saksin kuningas­kuntaan kuuluneet alueet.
Alueesta käytettiin nimitystä Mark ja sen hallitsijasta nimitystä markkreivi eli rajakreivi, koska se sijaitsi Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan raja-alueella.

Nordmark

Slaavilaiset vendit asettuivat Brandeburgin alueelle 700-luvulla ja sekoittuivat siellä ennestään asuneisiin sakseihin ja böömiläisiin.
Alueelle perustettiin vuonna 928 Brandenburgin ja vuonna 948 Havelbergin hiippakunnat. Näistä Brandenburgin hiippakunta ulottui Itämereen saakka.
Kuningas Henrik Linnustaja liitti Branden­burgin alueisiinsa vuosina 928–929, mikä teki keisari Otto Suurelle mahdolliseksi vuonna 936 perustaa rajakreivi Geron hallitsema Nordmark. Raja­kreivi­kunta ja hiippa­kunnat kuitenkin kukistuivat slaavien kapinassa vuonna 983; tämän jälkeen keisarit eivät käytännössä voineet hallita aluetta 150 vuoteen. Näistä Brandenburgin hiippakunta oli ulottunut Itämereen saakka.
Vuonna 1127 hevelliläinen prinssi Pribislav nousi valtaan Brennan linnassa Branden­burgin kaupungissa. Hallitsijakaudellaan hän ylläpiti läheisiä suhteita saksalaiseen aatelistoon. Saksalaiset onnistuivat yhdistämän Branden­burgin ja Spandaun välisen alueen Pyhään saksalais-roomalaiseen keisari­kuntaan. Kiistan­alainen itäraja jatku Hevellin ja Sprewanen välillä ja tunnettiin nimellä Havel–Nuthe -linja. Sprewanelainen prinssi Jaxa Köpenickiläinen asui Köpenickissä rajan itä­puolella.

Askania-hallitsijasuku

Saksalaisten Ostsiedlungin aikana Askanian sukuun kuulunut Albrekt Karhu (saks. Albrecht der Bär) pani alulle sukunsa pyrkimykset laajentaa alueitaan itään. Vuosina 1123–1125 Albrekt ylläpiti suhteista Pribislaviin, joka oli hänen ensimmäisen poikansa Oton kummi ja joka lahjoitti tälle Zauchen seudun, kun tämä vuonna 1134 kastettiin. Samana vuonna keisari Lothar III nimitti Albrektin Nordmarkin markkreiviksi ja korotti Pribislavin kuninkaan arvoon, joka tosin myöhemmin peruutettiin. Vuonna 1134 Albrekt onnistui myös varmistamaan Askanian dynastialle lapsettoman Pribislavin perinnön. Kun Pribislav vuonna 1150 kuoli, Albrekt sai haltuunsa hevellien alueella sijainneen Brennan eli Branden­burgin kaupungin. Askania-suku aloitti myös Spandaun linnan rakentamisen.
Toisin kuin uudet valtiaat, jotka olivat kristittyjä, hevellit palvoivat yhä vanhoja slaavilaisia jumalia eivätkä hyväksyneet Albrektin valta­pyrkimyksiä. Jaxa Köpenickiläinen, joka mahdollisesti oli Pribislavin sukulainen ja joka vaati Branden­burgia itselleen, piti sitä hallussaan Puolan tuella ja hallitsi hevellien maita. Vanhempien histori­oitsi­joiden mukaan tämä valloitus tapahtui vuonna 1153, joskaan vuosi­luvulle ei ole luotettavia lähteitä. Viimeaikaisten tutkijoiden kuten Lutz Partenheimerin mukaan se tapahtui keväällä 1157, ja on epäiltävää, että Albrekt ei olisi vastannut Jaxan toimiin neljään vuoteen.
Kesäkuun 11. päivänä 1157 käytyjen ankarien taistelujen jälkeen Albrekt Karhu onnistui jälleen valtaamaan Branden­burgin ja karkottamaan Jaxan, ja samalla hän otti hallitsijana uuden arvonimen. Koska hänellä oli jo markkreivin arvo, hän nimitti 3. lokakuuta 1157 itsensä Brandenburgin markkreiviksi (Adelbertud Die gratia marcio in Brandenburg) perustaen täten Branden­burgin mark­kreivi­kunnan.
Alkuperäinen mark­kreivi­kunta ei ollut yhtä laaja kuin nykyinen Brandenburgin osavaltio, vaan siihen kuuluivat vain Havellandin ja Zauchen seudut. Seuraavien 150 vuoden kuluessa Askaniat onnistuivat valloittamaan Uckermarkin, Teltowin ja Barnimin alueet Havelin ja Nuthen itäpuolella, minkä jälkeen mark­kreivi­kunta ulottui Oderiin saakka. Neumark Oderin itäpuolella hankittiin vähitellen eri tavoin, muun muassa avio­liittojen avulla sekä Puolan Piast-dynastian kanssa tehdyillä sopimuksilla.
Koska Branden­burgin alueella maaperä oli hiekkaista, tämä maa­talouden kannalta epä­edullista ruhtinas­kuntaa nimitettiin ”Pyhän Rooman keisarikunnan hiekkalaatikoksi”. Albrekt houkutteli valloittamilleen alueille uusia asukkaita, joista monet tulivat mark­kreivi­kunnan entisiltä alueilta, mutta myös Harzista, Flanderista ja Reininmaalta. Sen jälkeen kun hän 1160-luvulla oli valloittanut Elben ja Havelin välisen alueen, sinne Hollannin tulvista kärsineiltä alueilta muuttaneet flaamit ja hollantilaiset käyttivät entisellä koti­seudulla oppimiaan taitoja rakentaakseen patoja Branden­burgiin. Askanialaiset turvasivat maansa asettamalle kyliin ritareita ja rakentamalla Neumarkin raja-alueille ritari­linnoja. Kun keisarin valta 1300-luvulla heikkeni, ritarit kuitenkin ryhtyivät rakentamaan linnoja kaikkialle mark­kreivi­kunnan alueelle ja saivat täten entistä itsenäisemmän aseman.
Albrektia seurasi hänen kuolemansa jälkeen vuonna 1170 Otto I. Askaniat pyrkivät yhä laajentamaan aluettaan itään ja koilliseen saadakseen sen ulottumaan Pommerin kautta Itämereen saakka. Tämän vuoksi he joutuivat ristiriitoihin Tanskan kanssa. Börnhövedin taistelun (1227) jälkeen markkreivi Juhana I vaati itselleen Pommeria, jonka hän saikin läänityksenä keisari Fredrik II:lta vuonna 1231. Vuosisadan puoliväli oli Askania-dynastian kannalta tärkeä kehityskausi, sillä vuonna 1250 se sai liitetyksi alueisiinsa myös Stettinin ja Uckermarkin, joista ensin­ mainitun se kuitenkin myöhemmin menetti Pommerin herttua­kunnalle. Viimeinen Askania-sukuinen markkreivi, Henrik II, kuoli vuonna 1320.

Wittelsbach-hallitsijasuku

Voitettuaan Habsburgit Wittelsbachin sukuun kuulunut keisari Ludvig IV, Henrik II:n setä, luovutti vuonna 1323 Branden­burgin vanhimmalle pojalleen, Baijerin herttua Ludvig IV:lle (Branden­burgin vaali­ruhtinaana Ludvig I). Koska provosti Nikolaus von Bernau vuonna 1325 murhattiin, Branden­burgia rangaistiin paavillisella interdiktillä. Vuodesta 1328 lähtien Ludvig oli sodassa Pommeria vastaan, jota hän vaati läänitykseksi, ja sota päättyi vasta vuonna 1333. Branden­burgin koti­mainen aatelisto ei hyväksynyt markkreivi Ludvigin hallintoa. Keisari Ludvig IV:n kuoltua vuonna 1347 ilmaantui Vale-Valdemar, joka väitti olevansa vuosia aiemmin kuollut markkreivi Valdemar. Uusi keisari Kaarle IV tunnusti 2. lokakuuta 1348 tämän vallantavoittelijan Brandenburgin vaali­ruhtinaaksi, mutta hänet tuomittiin huijarina sen jälkeen, kun Wittelsbach- ja Luxemburg-suvut olivat tehneet keskenään rauhansopimuksen Eltvillessä. Vuonna 1351 Ludvig luovutti markkreivikunnan nuoremmille velipuolilleen Ludvig II:lle (Ludvig Roomalaiselle) ja Otto V:lle vastikkeeksi siitä, että itse pääsi Ylä-Baijerin yksin­valtiaaksi.
Ludvig Roomalainen pakotti Väärän Waldemarin luopumaan vaatimuksistaan Brandenburgiin ja onnistui hankkimaan Brandenburgin markkreiveille vaaliruhtinaan aseman, joka heille myönnettiin vuoden 1356 kultaisella bullalla. Brandenburgista tuli näin ollen vaaliruhtinaskunta, jonka hallitsijalla oli ääni­oikeus Pyhän Rooman keisarin vaalissa. Brandenburgin markkreivilla oli myös seremoniallinen arvonimi Keisari­kunnan arkki­kamari­herra. Kun Ludvig Roomalainen vuonna 1365 kuoli, Otto tuli Branden­burgin ainoaksi hallitsijaksi. Hän myi Ala-Lausitzin keisari Kaarle IV:lle vuonna 1367, jonka hän oli jo sitä ennen luovuttanut pantiksi Wettinin hallitsija­suvulle. Vuotta myöhemmin hän menetti Wałczin kaupungin Puolan kuningas Kasimir III Suurelle.

Luxemburg-hallitsijasuku

1300-luvun puolenvälin jälkeen keisari Kaarle IV ryhtyi toimiin saadakseen Brandenburgin Luxemburgin suvulle. Tällöin tämä suku saisi haltuunsa Brandenburgille kuuluvan äänen keisarin­vaalissa sillä ennestään olleen Böömin äänen lisäksi. Vuonna 1373 Kaarle onnistuikin ostamaan Brandenburgin Otolta 500 000 guilderilla, ja Gubenin maapäivillä Brandenburg ja Ala-Lausitz liitettiin Böömin kruunun maihin. Tältä ajalta on peräisin Kaarle IV:n maakirja, joka on tärkeä Brandenburgin keskiaikaista asutusta koskeva lähde. Kaarle valitsi Tangermünden linnan vaali­ruhtinaan asuin­paikaksi.
Luxemburg-suvun valta Brandenburgissa heikkeni Kaarlen veljenpojan Jobst Määriläisen hallitsija­kaudella. Neumark luovutettiin panttina saksalaiselle ritarikunnalle, joka kuitenkaan ei paljon kiinnittänyt huomiota tähän raja­seutuun. Wittelsbach- ja Luxemburg -sukuisten mark­kreivien aikana paikallinen aatelisto sai Branden­burgissa yhä suuremman vaikutus­vallan, kun keskus­valta heikkeni.

Hohenzollern-hallitsijasuku

Vastapalvelukseksi siitä, että tämä oli kannattanut Sigismundin valintaa keisariksi vuonna 1410, Hohenzollern-sukuun kuulunut Nürnbergin linnakreivi Fredrik VI sai vuonna 1411 Brandenburgin perinnöllisesti hallintaansa. Branden­burgin vaali­ruhtinaana hänet tunnetaan nimellä Fredrik I. Maa-aatelisto, muun muassa Quitzow-suku, vastusti hänen valintaansa, mutta Fredrik kukisti vastustajansa tykistön avulla, Joiden­kuiden aatelisten omaisuus takavarikoitiin, ja Fredrikin alamaisensa vannoivat hänelle uskollisuuden­valan Tangermündessä' 20. maalis­kuuta 1414. Virallisesti hänet tunnustettiin markkreiviksi ja Brandenburgin vaaliruhtinaaksi Konstanzin kirkollis­kokouksessa 1415. Samassa kirkollis­kokouksessa hän sai myös Pyhän Rooman keisari­kunnan arkki­kamari­herran arvon 18. huhtikuuta 1417.
Fredrik valitsi asuinpaikakseen Berliinin, mutta vuonna 1425 hän vetäytyi Frankeniin. Silloin hän jätti Branden­burgin hallinnan vanhimmalle pojalleen Juhana Alkemistille, mutta piti itsellään vaaliruhtinaan arvon. Seuraava vaali­ruhtinas Fredrik II pakotti Berliinin ja Cöllnin kaupungit alistumaan valtaansa, ja samoin tekivät pian muutkin Brandenburgin alueen kaupungit. Hän valloitti myös Neumarkin takaisin Saksalaiselta ritarikunnalta ja aloitti alueen jälleen rakennuksen.
Useita vuosia kestänyt sota Pommerin herttuakuntaa vastaan päättyi Prenzlaun rauhan­sopimuksiin (1448, 1472 ja 1497).
Brandebburg hyväksyi protestanttisen uskon­puhdistuksen vuonna 1539. Siitä lähtien valtaosa väestöä on ollut luterilaisia, joskin muutamat myöhemmät vaali­ruhtinaat kääntyivät kalvinismiin.
Brandenburgin Hohen­zollernit yrittivät laajentaa alkujaan varsin suppeaa valtapiiriin, mutta tämä johti sotiin naapuri­maiden kanssa. Juhana Vilhelm, Julichin, Kleven ja Bergin herttua, kuoli lapsettomana vuonna 1609. Hänen vanhin veljen­tyttärensä Anna, oli vaaliruhtinas Juhana Sigismundin puoliso, mistä tämä sai aiheen rohkeasti vaatia alueita perinnökseen ja lähetti sotajoukkoja valloittaakseen osan Juhana Vilhelmin alueista Reininmaalla. Juhana Sigismundin epäonneksi samoihin aikoihin syttyi kolmikymmenvuotinen sota, johon tämä yritys sotkeutui, ja lisäksi Julichin vallanperimyksestä käytiin kiistaa. Sodan jälkeen Westfalenin rauhassa vuonna 1648 Brandenburg sai puolet näistä perintö­maista, mukaan luettuna Kleven herttuakunnan Reininmaalla sekä Markin ja Ravensbergin herttuakunnat. Nämä alueet, jotka olivat yli 100 kilometrin päässä Branden­burgin rajalta, muodostivat myöhemmin keskeisimmän osan Preussin Reininmaan maa­kuntaa.

Myöhemmät vaiheet

Natsi-Saksassa vuonna 1930-luvulla toteutetun Gleichschaltungin myötä Brandenburgin provinssi ja Preussin vapaavaltio menettivät käytännössä kaiken merkityksensä. Brandenburgin alueesta muodostettiin tällöin Mark Brandenburg -niminen gau-hallintoalue.
Preussin valtio lakkautettiin virallisesti vuonna 1947 sen jälkeen, kun Saksa oli hävinnyt toisen maailman­sodan. Mark Brandenburg muutettiin tällöin Brandenburg-nimiseksi Saksan osavaltioksi. Oder–Neisse-linjan itä­puolella oleva osa siitä, Neumarkin alue, oli kuitenkin jo vuonna 1945 siirretty Puolan hallintaan, ja sieltä oli saksankielinen väestö karkotettu. Oderin länsi­puolella oleva osa Branden­burgia kuului Neuvosto­liiton miehitys­vyöhykkeeseen lukuun ottamatta Berliiniä, joka jaettiin erikseen voittaja­valtioiden kesken ja jakautui Länsi- ja Itä-Berliiniin. Vuodesta 1949 lähtien Brandenburg kuului Saksan demo­kraattiseen tasa­valtaan, ja vuonna 1952 se jaettiin Cottbusin, Frankfurt an der Oderin, Schwerinin ja Neubrandenburgin piireihin.
Saksojen yhdistyessä vuonna 1990 DDR:n piirit lakkautettiin ja perustettiin nykyinen Brandenburgin osavaltio, jonka pää­kaupunkina on Potsdam. Branden­burgin mark­kreivi­kunnan 850-vuotis­päivää vietettiin virallisesti 11. kesäkuuta 2007, ja siihen liittyneet juhlallisuudet aloitettiin Brandenburgin kaupungissa 23. kesäkuuta 2006.