Nikolai Bobrikov

Bobrikovin elämänvaiheita

Bobrikovin isä Ivan Vasiljevitš Bobrikov (1798–1883) oli sotilaslääkäri, joka oli kohonnut todelliseksi valtioneuvokseksi ja valtakunnan sotilaslääkintöhallituksen tieteellisen neuvoston jäseneksi. Hänen äitinsä oli baltiansaksalainen Alexandra Seeland. Bobrikov syntyi Pietarin lähellä Strelnan kylässä 1839. Bobrikov valmistui upseeriksi vuonna 1858. Hänet ylennettiin everstiksi 1869, ja hän siirtyi Pietariin kaartin joukkojen erikoistehtäviin, jolloin hän pääsi keisarin lähipiiriin.
Bobrikov meni naimisiin Kazanissa 1867 Olga Petrovna Leontjevan kanssa, jonka kanssa sai viisi lasta. Vaimon kuoltua 1895 Bobrikov meni uusiin naimisiin kenraalintytär Elisabet (Jelizaveta Ivanovna) Staël von Holsteinin kanssa, jonka kanssa sai vielä tyttären. Ainut eloon jäänyt poika Nikolai Nikolajevitš Bobrikov (1882–1956) seurasi isänsä jälkiä ja yleni everstiksi. Yksi Bobrikovin vävyistä oli norjalaissyntyinen suomalainen upseeri Johannes Holmsen, joka eteni myöhemmin kenraaliluutnantiksi asti. 
Bobrikov oli luonteeltaan harvinaisen tarmokas ja työkykyinen ja mielipiteiltään jyrkästi venäläiskansallinen.

Bobrikovin sotilasura

Käytyään kadettikoulun Bobrikov nimitettiin upseeriksi vuonna 1858. Sen jälkeen hän suoritti tutkinnon Nikolain yleisesikunta-akatemiassa. Sitten hänet nimitettiin Kazanin sotilaspiirin esikuntaan. Vuodesta 1867 lähtien hän oli 22. jalkaväen divisioonan esikuntapäällikkönä Novgorodissa. Vuonna 1869 hänet ylennettiin everstiksi.
Vuonna 1876 hänet lähetettiin Venäjän sotilasvaltuutetuksi Romanian Bukarestiin.
Bobrikov ylennettiin kenraalimajuriksi 1878 Turkin sodan aikana.
Aleksanteri II nimitti hänet vuonna 1880 Mihail Loris-Melikovin johtamaan erityiskomitean, Verhovnaja Rasporjaditelnaja Komissijan jäseneksi. Komitean tehtävänä oli taistella vallankumouksellisia vastaan. Hän oli aktiivisesti mukana Talvipalatsissa 1880 järjestetyn pommi-iskun selvittelyssä.
Vuonna 1884 hänet ylennettiin kenraaliluutnantiksi ja hänestä tuli kaartijoukkojen ja Pietarin sotilaspiirin esikuntapäällikkö. Jalkaväen kenraaliksi hänet ylennettiin v. 1897.

Bobrikovin tulo Suomeen

Kenraali Nikolai Bobrikov nimitettiin Venäjän sotaministerin, kenraali Kuropatkinin esityksen johdosta Suomen kenraalikuvernööriksi, ja hän saapui Suomeen 12. lokakuuta 1898.
Hän piti 12. lokakuuta 1898 kenraalikuvernöörin palatsissa puheen Suomen senaatille ja muutamille korkeimmille virkamiehille. Puhe julkaistiin seuraavana päivänä lehdissä, ja se herätti suurta hämmästystä sekä suuttumusta. 
Hän oli puheessaan kutsunut Suomea rajamaaksi eikä ollut tunnustanut Suomen erityisasemaa valtiona. Se loukkaus sisälsi vakavan uhkauksen ja sai ihmiset ymmärtämään, että Bobrikovin tehtävänä oli Suomen erityisaseman hävittäminen ja suomalaisten venäläistäminen.
Puheessaan hän ilmoitti Venäjän olevan yksi ja jakamaton ja että oli olemassa vain yksi alamaisuus ja rakkaus yhteiseen Venäjä-isänmaahan.

Bobrikov ja Helmikuun manifesti

Bobrikov oli ollut mukana laatimassa Helmikuun manifestia, josta tuli järjestelmällisen venäläistämisohjelman peruskivi.  Sen johdosta suomalaiset kokosivat Suuren adressin, johon oli kerätty n. 500 000 kansalaisen nimet. Adressi yllätti täysin Bobrikovin, ja hän julmistui siitä, että tuollaiseen tekoon oli ryhdytty; lisäksi hän piti koko adressia laittomana.
Bobrikov totesi manifestin julkaisun jälkeen: Kaikki ajattelevat ihmiset Suomessa ovat tyytyväisiä keisarin manifestiin.
Äänenkannattajakseen Suomessa Bobrikov perusti vuonna 1900 suurta valtionapua nauttineen venäjänkielisen Finljandskaja Gazeta -lehden, joka ilmestyi alkuvuosina myös suomenkielisenä painoksena.

Venäläiset kulkukauppiaat ja maanjakohuhut

Suomen kenraalikuvernöörinä Bobrikov pyrki saamaan Suomen tilattoman ja maattoman väestön sekä köyhälistön puolelleen. Suomalaiset eivät kuitenkaan uskoneet Bobrikovin lupauksiin, vaan pitivät lupausta juonitteluna.
Pitkin maata kierteli noin 1000–2000 laukkuryssää eli vienankarjalaisia kulkukauppiaita, jotka levittivät huhuja siitä, miten erinomaisesti Venäjällä oli järjestetty maattomien ja maanviljelijöiden asiat. He kertoivat, että pian alkaa ilmainen maan jakaminen. Helmikuusta 1899 alkaen maanjakopuheita alkoi kuulua yhä enemmän. Tätä toimintaa vastaan työväenliike, nuorisoseurat ja ylioppilaat, kuten Eugen Schauman, aloittivat valistustyön, joka osoitti millaiset  olosuhteet olivat todellisuudessa Venäjällä. 
Huhujen alkuperäiseksi levittäjäksi sanottiin muun muassa porvoolaisessa Uusimaa-lehdessä Moskovskije vedomosti -lehden Suomessa olevaa salaista kirjeenvaihtajaa P. I. Messarošia. Hän oli julkaissut vuonna 1897 kirjan, jonka mukaan Suomi oli sulautettava keisarikuntaan. Hän toimi Bobrikovin tiedonhankkijana. Hän lähti Suomesta keväällä 1900.
Ruotsalainen lehtimies Valfrid Spångberg kertoi, että venäläiset olivat lähettäneet Suomen tilattoman väestön keskuuteen asiamiehiä, samalla tavoin kuin aiemmin Itämeren valtioihin, kun siellä houkuteltiin väestöä kääntymään ortodoksiseen uskoon. Juristiprofessori Wilhelm Chydenius kirjoitti, että Bobrikov oli vastuussa huhujen levittämisestä.
Bobrikovin v. 1899 perustama venäjänkielinen lehti Suomen sanomat kertoi v. 1900 venäjänkielisille, että vain venäläiset viranomaiset olivat suomalaisten torpparien ystäviä.
Senaattori Gripenbergin käsityksen mukaan venäläisten kulkukauppiaiden harjoittama kiihotustoiminta oli tarkoituksellista kiilan lyömistä Suomen eri yhteiskuntaluokkien välille.
Suomessa venäläisiin kulkukauppiaisiin suhtauduttiin useimmiten melko kielteisesti (vrt. nimitys ”laukkuryssä”), paitsi mahdollisesti maaseutuväestön taholta. Bobrikov laati 2.7.1900 määräyksen kulkukauppiaiden laillistamisesta vastoin Suomen omaa lakia.

Bobrikovin haastattelu

Ruotsalainen lehtimies Valfrid Spångberg kävi 1.3.1899 Bobrikovin luona, esittämässä muutamia kysymyksiä Helmikuun manifestin johdosta.
Spångberg: ”Minkälaisiksi on Teidän ylhäisyytenne havainnut suomalaiset ja Suomen olot, paremmiksi vai huonommiksi kuin olitte odottaneet ?”
Bobrikov: ”En kumpaisiksikaan. Se käsitys, jonka olin tässä suhteessa ennen muodostanut, on yleensä vahvistunut. Sisällinen järjestys täällä Suomessa on kyllä monin kohdin erinomainen, ja suomalaiset itse ovat lainkuuliaista ja isänmaallista kansaa, jota minä korkeasti kunnioitan, samoin kun pidän suuressa arvossa sen senaattia ja säätyjä. Mutta heidän käsityksensä ja se jota minä edustan, ovat monessa suhteessa erilaiset. Niin pian kuin he ovat tulleet käsittämään, että Venäjän hallituksen toimet tarkoittavat heidän omaa parastansa, olen vakuutettu, että me sovimme täydellisesti yhteen.”
Spångberg: ”Mitenkä Suomen sanomalehdistö hoitaa tehtävänsä?”
Bobrikov: ”Ei niin, että se minua täysin tyydyttäisi. Minä olen sanomalehdistön ystävä, mutta Suomen sanomalehdet ovat tottuneet käyttämään puhetapaa, jota en voi hyväksyä, ja esittävät ajatuksia, jotka varmistuneen vakaumukseni mukaan eivät muuta kuin synnyttävät levottomuutta ja tuottavat vahinkoa. Sanomalehdistön asia ei ole lausua moitteita korkeimman vallan toimista.”

Diktatuuriasetus 1902

Diktaattorin valtuuksien myöntämisestä Bobrikoville oli käyty keskustelua salaisessa venäläisessä konferenssissa helmikuussa 1902, jolloin todettiin, että hänen on tultava toimeen vastustuksen kukistamisessa väliaikaisin toimin ja asetuksin.
Bobrikoville annettiin hänen omasta pyynnöstään diktaattorin valtuudet 29. maaliskuuta 1903 annetulla asetuksella Suomen rauhoittamiseksi. Diktaattorin valtuuksilla hän pystyi karkottamaan ja pidättämään kenet tahtoi ja sai myös laillisen oikeuden puuttua useimpiin maan asioihin.
Vähitellen Bobrikovin politiikan tuloksia alettiin arvostella myös Pietarissa, ja sisäministeri von Plehwe oli jo periaatteessa päättänyt panna Bobrikovin eläkkeelle, kun 65-vuotias kenraalikuvernööri murhattiin.

Bobrikovin murha 1904

Senaatin virkamies Eugen Schauman (1875–1904) ampui Bobrikovia senaatin toisen kerroksen portaikossa 16. kesäkuuta 1904 vastalauseeksi venäläistämispolitiikalle. Bobrikov haavoittui laukauksista, ja Schauman teki välittömästi kenraalikuvernöörin ampumisen jälkeen aseellaan itsemurhan. Bobrikov aiottiin viedä ensiapua varten lähellä olevaan sotilassairaalaan Unioninkatu 38:aan. Bobrikov kuitenkin vaati että hänet viedään Kirurgiseen sairaalaan. 
Kirurgisessa sairaalassa suoritettiin leikkaus dosentti Richard Faltinin johdolla, mutta Bobrikov menehtyi seuraavana yönä ampumavammoihinsa. Eugen Schaumanin ruumis siirrettiin senaatin talosta Hietaniemen hautausmaan kupeessa sijainneelle Leppäsuon ruumishuoneelle ja viranomaiset huolehtivat sen hautaamisesta joukkohautaan. Vasta vuosia myöhemmin Schaumanin omaiset saivat siirtää hänen ruumiinsa sukuhautaan Porvooseen.
Suuri yleisö otti tiedon Bobrikovin murhasta vastaan lähinnä hämmentynein tuntein, eikä ainakaan suoraa iloa uskallettu ilmaista aivan heti. Aktivisti Adolf Törngrenin mukaan tunnelma Esplanadin Kappelissa attentaattipäivän iltana oli iloinen ja ravintolan jokainen pöytä täynnä. Ilmassa oli kuitenkin monia kysymyksiä, joista suurin oli luonnollisesti Venäjän reaktio, mutta myös kotimaan eri ryhmittymien käsitykset askarruttivat mieliä. Sensuurin vuoksi sanomalehdet eivät voineet ainakaan ilmaista iloaan tapahtuneesta. Ainoa pääkaupungin lehti, joka puuttui seuraavana päivänä asiaan, oli Uusi Suometar, joka varusti uutisensa otsikolla "Rikos". Lehti tuomitsi teon jyrkin sanoin, mihin vaikutti se, että kyseessä oli hallituspuolueen lehti. Uuden Suomettaren toimituksen kokouksessa mukana ollut valtiokonttorin pääjohtaja J. K. Paasikivi kirjoitti, että Bobrikovin murha "ei ole hyväksyttävä, ei poliittisista syistäkään" ja että se "voi tuottaa maalle raskaita seurauksia". 
Venäjän kiihkokansalliset piirit vaativat Bobrikovin murhan johdosta erittäin ankaria rankaisutoimia suomalaisia kohtaan. Toisaalta mitään salaliittoa Bobrikovia vastaan ei saatu paljastetuksi, vaan Eugen Schaumanin todettiin toimineen täysin yksin, minkä hän itsekin vakuutti keisari Nikolai II:lle osoittamassaan, hänen taskustaan attentaatin jälkeen löydetyssä kirjeessä. Venäjän yleinen mielipide vaati joka tapauksessa hyvitystä tapahtuneesta. Pietarissa oli Bobrikovin murhan aikoihin tapahtumassa kuitenkin muutakin. Bobrikoviin ei Pietarissakaan oltu täysin tyytyväisiä, ja hänet oli senaattori Michael Leonard von Blomin välittämien tietojen mukaan ollut tarkoitus kutsua pois Helsingistä aivan lähiaikoina ja siirtää kenraalikuvernööriksi Varsovaan.  
Bobrikovin murha oli ensimmäisen sortokauden vastarinnan huipentuma. Myöhempinä tapahtumina voitaneen mainita ainakin prokuraattori Soisalon-Soinisen murha 6. helmikuuta 1905. Soisalon-Soinisen murhaaja oli Eugen Schaumanin aatetoveri Lennart Hohenthal. Ensimmäinen sortokausi päättyi varsinaisesti vasta vuoden 1905 Venäjän vallankumoukseen ja Suomen suurlakkoon.
Venäläiset viranomaiset lakkauttivat Päivälehden kesäkuussa 1904 sen viitattua epäsuorasti, mutta hyväksyvästi kenraalikuvernööri Bobrikovin murhaan. Lehteä kuitenkin alettiin pian julkaista nimellä Helsingin Sanomat.