google/wiki40b huggingface dataset:
Eeropekka Uusimäki

Eeropekka Uusimäki (s. 27. huhtikuuta 1989) on suomalainen korkeushyppääjä. Hän edustaa Nakkilan Vire -seuraa. Häntä valmentaa Mika Tyrkkö. Uusimäki saavutti pronssia Kalevan kisoissa vuonna 2010 ennätystuloksellaan 211 cm. Hänellä on nuorten maaotteluedustus.
Jakob Faggot

Jakob Faggot (1699–1777) oli ruotsalainen virkamies ja maanmittari. Hän oli isonjaon alkuunpanija. Hän toimi Ruotsin maanmittauskonttorin johdossa vuodesta 1747. Hän ehdotti isonjaon toimeenpanoa englantilaisten mallien mukaan, ja varsinainen asetus annettiin 1757. Hän oli Ruotsin tiedeakatemian sihteeri, ja hän julkaisi taloustieteellisiä tutkimuksia, kuten "Svenska landtbrukets hinder och hjelp" (1746) ja "Om allmänna tillståndets sjukdom och hjelp" (1755).
Kynsihanhi

Levinneisyys

Kynsihanhea tavataan suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa. Sen populaatio on suuri ja kannankehitys nouseva. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elintavat

Kynsihanhi on osittain muuttolintu, ja se voi tehdä useiden satojen kilometrien vaelluksia. Se pesii kostean kauden lähellä tai sen aikana pareittain, mutta voi pesimäkauden aikana ruokailla pienissä ryhmissä. Pesinnän jälkeen kynsihanhet kerääntyvät parviin sulkasadon ajaksi. Sulkasato kestää noin 50 vuorokautta, ja koiraat saapuvat sulkimaan ennen naaraita. Lajia tavataan yleensä pienissä, alle 50 yksilön parvissa, mutta joskus se voi muodostaa suurempiakin parvia. Kynsihanhi käyttää ravinnokseen lähes pelkästään kasviravintoa, mutta voi joskus syödä hyönteisiä ja pieniä kaloja.
Muuraislammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Vankaveden alueeseen (35.312) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 137,4 metriä mpy.
Col de la Forclaz

Col de la Forclaz on Grajisilla Alpeilla, Sveitsissä, Valais’n kantonissa sijaitseva sola. Solan korkeus merenpinnan tasosta on 1 527 metriä. Sola yhdistää sveitsiläisen Rhônen laakson ranskalaiseen Arven laaksoon. Solan kautta kulkee maantie Martignystä Chamonix’hin.
Higuchi Ichiyō

Higuchi Ichiyō (jap. 樋口 一葉; 1872–1896), syntymänimeltään Higuchi Natsu(ko) (樋口 奈津), oli japanilainen Meiji-kauden naiskirjailija. Hän ehti kirjoittaa kaikkiaan 21 pienoisromaania ennen kuolemistaan tuberkuloosiin 24-vuotiaana. Hänen kaiketi kuuluisin teoksensa Takekurabe kuvaa joukon lapsia kasvua ja elämää Tokion köyhissä osissa Yoshiwaran, kaupungin ”punaisten lyhtyjen alueen”, laidalla.
Tokiossa syntyneen Higuchin vanhemmat olivat molemmat sukujuuriltaan talonpoikia, mutta hänen isänsä Noriyoshi oli onnistunut nousemaan hierarkiassa alempaan samurailuokkaan – vain menettääkseen pian aseman Meiji-restauraation myötä, kun samuraiden nauttimat etuoikeudet lakkautettiin vuonna 1869. 14-vuotiaana Higuchi pääsi klassista runoutta opettaneeseen Haginoya-kouluun ja menestyi siellä erinomaisesti.
Vuonna 1889 Higuchin isä kuoli menetettyään ensin omaisuutensa epäonnistuneessa liikeyrityksessä. Perheen lapsista vanhin poika oli kuollut tuberkuloosiin, toinen hylätty suvusta ja kolmas kuollut vauvaikäisenä, ja Higuchin isosisko oli mennyt naimisiin. Niinpä Higuchin vastuulle jäi huolehtia perheen päänä ikääntyvästä äidistään ja pikkusiskostaan. Henkensä pitimiksi perhe lainasi rahaa ystäviltä ja sukulaisilta ja Higuchi toimi Haginoyan koulunjohtajan kodinhoitajana. Uuden idean toimeentulosta Higuchi sai seurattuaan koulutoverinsa Tanabe Tatsukon (myöh. Miyake Kaho) menestystä, kun tämä oli saanut julkaistua novellinsa ”Yabu no uguisu” (1888).
Vuodesta 1887 lähtien Higuchi kirjoitti säännöllisesti päiväkirjaa, jonka avulla hän myös harjoitteli kirjoittamista. Alkuvuosien yksinkertaisista muistiinpanoista päiväkirja kehittyi myöhempinä vuosina huolitellummaksi ja harkitummaksi kokonaisuudeksi, josta Higuchi teki luonnoksiakin ennen lopullista versiota. Päiväkirja julkaistiin postuumisti vuonna 1912.
Ichiyōn kuva on ollut 5000 jenin setelissä vuodesta 2004 lähtien.
Kabibulla Džakupov

Kabibulla Kabenovitš Džakupov (s. 16. syyskuuta 1949 Kaztalov, Kaztalovin piiri, Länsi-Kazakstanin alue, Kazahstanin sosialistinen neuvostotasavalta) on entinen mažiliksen puhemies 3. huhtikuuta 2014 - 25. maaliskuuta 2015 ja sen valtiopäiväedustaja kausina 2007-2012, 2012-2016 ja 2016-
Boraani

Boraanit on suuri ryhmä luonnossa esiintymättömiä boorin ja vedyn yhdisteitä. Monet boraanit oksidoituvat pelkässä ilmassa, joskus voimakkaastikin. Molekyyliä BH₃ kutsutaan boraaniksi. Se on tunnettu ainoastaan kaasumaisessa muodossa ja dimerisoituu helposti diboraaniksi (B₂H₆). Suurimmat boraanit muodostuvat booriklustereista, jotka ovat monitahokkaita. Joillakin yhdisteillä esiintyy myös isomeriaa. Esimerkiksi eikosaboraanin B₂₀H₂₆ isomerien pohjana on kaksi kymmenen booriatomia sisältävää klusteria.
Tärkeimmät boraanit ovat diboraani, pentaboraani B₅H₉ ja dekaboraani B₁₀H₁₄. On myös olemassa boraaneja, joissa yksi tai useampi booriatomi on korvautunut jollain toisella atomilla. Tällaisia ovat esimerkiksi karboraanit, joissa boorin tilalla on hiili, ja metalloboraanit, joissa boori on korvautunut jollakin metallilla.

Boraanien kemiaa

Kaikki boraanit ovat värittömiä ja diamagneettisia. Ne reagoivat helposti ja jotkut ovat pyrofoorisia ja useat myrkyllisiä. Suurikokoisemmat boraanit ovat usein pienikokoisempia stabiilimpia.
BZNS

Bălgarski zemedelski naroden săjuz (bulg. Български земеделски народен съюз; ”Bulgarian kansallinen maalaisliitto”) on bulgarialainen agraaripuolue, joka oli vaikutusvaltaisimmillaan välittömästi ensimmäisen maailmansodan jälkeen ja piti hallitusvaltaa vuosina 1919–1923. Nykyisin se on vähäpätöinen.
Bulgarian maalaisliitto perustettiin vuonna 1899 talonpoikien etujärjestöksi, mutta se muuttui 1901 poliittiseksi puolueeksi. Puolueen kannatus kasvoi maailmansodan jälkeen ja se sai elokuun 1919 parlamenttivaaleissa 31 prosenttia äänistä. Puolueen johtaja Aleksandăr Stambolijski tuli lokakuussa 1919 pääministeriksi, ja hänen hallituksensa toteutti uudistusohjelman, johon kuului maiden jakamista pientalonpojille, verotuksen uudistus ja pakollisen työvelvollisuuden käyttöönotto. Myös Bulgarian ulkopolitiikan suunta muuttui. Hallinnon diktatorisuudesta huolimatta BNZS:n kannatus oli suurta, ja se sai vuoden 1923 vaaleissa 52 prosenttia äänistä. Muut puolueet ja sotilasjohto eivät kuitenkaan hyväksyneet BZNS:n vallankäyttöä, joten ne toteuttivat kesäkuussa 1923 vallankaappauksen, jonka yhteydessä Stambolijski ja muut maalaispuoluen johtajat surmattiin. Stambolijskin aikana BZNS osallistui agraaripuolueiden kansainvälisen järjestön eli niin sanotun vihreän internationaalin perustamiseen.
Vallasta syrjäyttämisen jälkeen BZNS hajosi kahtia. Äärivasemmistolainen siipi pyrki kaatamaan Bulgarian hallituksen terroritaktiikalla, mitä yrittivät samaan aikaan myös kommunistit. Maltillisempi siipi jatkoi tavanomaista oppositiopolitiikkaa ja osallistui vuosina 1931–1934 koalitiohallitukseen. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosina BZNS oli johtava kommunistien valtaannousua jarruttamaan pyrkinyt voima, mutta hävisi kamppailun. Puolueen tuolloinen johtaja Nikola Petkov teloitettiin vuonna 1947. Puolueen vasemmistosiipi jatkoi olemassaoloaan koko kommunistien vallan ajan blokkipuolueeksi muuttuneena.
BZNS perustettiin uudelleen itsenäisenä puolueena kommunistien vallan kaaduttua vuonna 1989. 1990-luvulla puolueesta irtosi useita sirpaleryhmiä ja 2000-luvun aikana sen kannatus on romahtanut.
Käppärän hautausmaa

Käppärän hautausmaa on Porissa Käppärän kaupunginosassa Maantiekadun varrella sijaitseva hautausmaa. Käppärän hautausmaa on järjestyksessään kolmas Porin hautausmaa ja se korvasi Käppärän Hampustenmäellä sijainneen, nykyään Porin vanhana hautausmaana tunnetun hautausmaan. Uusi hautausmaa sijoitettiin Hirsipuunmäkenä tunnetulle paikalle ja se vihittiin käyttöön 29. kesäkuuta 1884.
1970- ja 1980-luvuilla laajennetun hautausmaan nykyinen koko on noin 18 hehtaaria ja siellä on 27 000 hautapaikkaa. Kaikkiaan Käppärän hautausmaalle on haudattu noin 76 000 vainajaa.
Käppärän hautausmaalla sijaitsee useita vanhoja historiallisesti arvokkaita, muun muassa porilaisten teollisuus- ja kauppiassukujen, sukuhautoja. Lisäksi hautausmaalla on useita muita merkittäviä muistomerkkejä, muun muassa punaisten muistomerkki vuodelta 1918, sekä talvisodan pommituksissa menehtyneiden W. Rosenlew Ab:n työläisten yhteishauta.
Käppärässä sijaitsee myös vuonna 1903 valmistunut Juseliuksen mausoleumi, joka on yksi Porin tunnetuimmista nähtävyyksistä ja Pohjoismaiden ainoa mausoleumi.
Hautausmaalla on kaksi siunauskappelia, 1800-luvulla valmistunut ns. Pieni kappeli sekä uudempi ns. Iso kappeli. Pienen kappelin on suunnitellut arkkitehti Brynolf Blomqvist ja se oli valmistuessaan vuonna 1891 yksi suomen ensimmäisistä siunauskappeleista. Vuonna 1960 valmistuneen Ison kappelin suunnitteli arkkitehti Keijo Valli. Sen seinässä on kuvanveistäjä Jussi Vikaisen reliefi.
Ison kappelin ja Juseliuksen mausoleumin välissä sijaitsee Menneiden sukupolvien ja unohdettujen vainajien muistomerkki. Vuonna 1985 paljastetun muistomerkin tekstin on laatinut professori Unto Salo. Sen vieressä on vuodelta 1954 peräisin oleva Aimo Tukiaisen suunnittelema Tyttö, lintu ja kala-suihkuallas.
Käppärän hautausmaa on osa Porin kansallista kaupunkipuistoa. Se kuuluu myös Museoviraston inventoimiin Valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Pilarikaktukset

Tuntomerkit

Pilarikaktukset ovat puumaisia ja kynttelikkömäisiä tai pensasmaisia, usein hyvin suuriksi kasvavia saavuttaen jopa 25 metrin korkeuden. Niiden varret ovat vihreät tai sinivihreät, pystyt, tukevat ja uurteiset, nystyttömät. Areolit, joihin ei kehity kukkia, ovat piikkisiä; kukkia tuottavat areolit ovat joko samanlaisia tai ovat yhteen kasvavia tai uurteiden yhdistämiä, tiheävillaisia ja piikittömiä. Areolissa on neljä kovaa, 2-10-senttistä keskipiikkiä ja vähintään 20 säteittäispiikkiä, joiden pituus vaihtelee kahdesta seitsemään senttimetriin.
Pilarikaktukset kukkivat tavallisesti öisin. Kukat ovat lyhyen putkimaisia, suppilomaisia tai kellomaisia, pieniä tai keskikokoisia. Kukan tyviosa on suomuinen, ja kukkapohjuksessa esiintyvät areolit ovat kaljuja, villakarvaisia tai sukasellisia. Hedelmä on pitkänomainen, mehevä ja kasvaa 7,5 cm:n pituiseksi. Sen pinta on tiheän villakarvan ja sukasten peittämä. Hedelmä avautuu epäsäännöllisesti, ja sen malto on punainen tai purppurainen. Myöhemmin hedelmä muuttuu kuivaksi. Siemenet ovat muodoltaan kypärämäisiä, pinnaltaan sileitä, kiiltävän mustia ja kooltaan isoja.

Levinneisyys

Pilarikaktukset ovat levinneet varsin laajalle alueelle. Ne kasvavat Yhdysvaltojen lounaisosissa, Kalifornian niemimaalla, Pohjois-Meksikossa sekä Hondurasissa ja Guatemalassa.
Adelaïde Ehrnrooth

Lovisa Adelaïde Ehrnrooth (17. tammikuuta 1826 Nastola – 13. tammikuuta 1905 Helsinki) oli suomalainen (suomenruotsalainen) kirjailija ja suomalaisen naisasialiikkeen johtohahmoja.
Ehrnrooth oli ensimmäisiä suomalaisia, jotka nostivat kysymyksen naisten äänioikeudesta esille. Hän esitteli vuonna 1869 brittiläisen filosofin John Stuart Millin tutkielmaa Naisen asema, joka käsitteli sukupuolten välistä tasa-arvoa, Helsingfors Dagblad -lehdessä.
Ehrnrooth käsitteli myös romaaneissaan yhteiskunnallisia asioita. Teokset Bilder ur familjekretserna i Finland, Dagmar, Tiden går och vi med den ja Hvardagslifvets skuggor och dagrar käsittelivät kaikki vahvoja naisia, jotka eivät suostu naimisiin pelkästään ympäristön paineesta. Romaanissa Många döttrar Ehrnrooth ottaa esille myös naisen ammattiuran. Adelaïde Ehrnrooth oli perustamassa sekä Suomen Naisyhdistystä vuonna 1884 että Naisasialiitto Unionia vuonna 1892.
Adelaïde Ehrnroothin isä Gustaf Adolf ja veljet Gustaf Robert ja Johan Casimir olivat suomalaisia kenraaleita.
Ilmahehku

Ilmahehku on ilmakehässä syntyvää heikkoa valoa, jota tulee kaikkialta taivaalta. Ilmahehku on mahdollista havaita vähäisenä kirkastumisena noin 15 asteen korkeudelle horisontista. Ilmahehku näkyy parhaiten juuri horisontin suunnassa siksi, että siinä suunnassa katsomme paksuimman ilmakerroksen läpi.
Päivällä Auringon säteily hajottaa happimolekyylejä atomeiksi ja irrottaa atomeista elektroneja. Kun atomit taas yhtyvät molekyyleiksi tai vapaat elektronit liittyvät ioneihin, vapautuu energiaa, joka havaitaan säteilynä.
Ilmahehkun näkyvä osa syntyy pääasiassa happiatomien yhtyessä molekyyleiksi. Tämä säteily saa alkunsa 80–120 kilometrin korkeudella. Suurin osa ilmahehkusta on kuitenkin infrapunasäteilyä. Noin 250–300 kilometrin korkeudella on toinen ilmahehkua tuottava kerros, jonka säteily on peräisin lähinnä elektronien ja ionien rekombinaatioista. Tämä säteily on enimmäkseen infrapuna-alueella.
Ionosfäärissä syntyvä ilmahehku muodostaa taivaalle tasaisen valaistuksen, joka on kirkkaampi kuin kaikkien tähtien aiheuttama valaistus. Ilmahehkun vuoksi kuuton pimeä yökään ei ole aivan pimeä.
Pakkokiertokattila

Pakkokiertokattila on vesiputkikattila, jossa vedenkierron tehostamiseksi käytetään pumppua pumppaamaan vettä lieriöstä höyrystimeen. Rakenteeltaan kattila on muuten kuin luonnonkiertokattila. Höyry erottuu vedestä painovoimaisesti kuten luonnonkiertokattilassa, joten paineen tulee olla alle veden kriittisen paineen eli alle 221 bar tavallisest korkeintaan 190 bar. Pumpun pakkokierto vie tavallisesti 0,5 % sähkötehosta.
Riitta Viiperi

Riitta Viiperi (s. 1960) on suomalainen malli, joka myös näytteli 1980-luvulla kolmessa Lauri Törhösen elokuvassa. Hän esitti pääosaa, mielisairaanhoitaja Tuulikkia, Törhösen ensimmäisessä pitkässä elokuvassa Palava enkeli (1984) ja näytteli sivuosia Törhösen tv-draamassa Pano (1986) ja pitkässä näytelmäelokuvassa Riisuminen (1986). Viiperi palasi Törhösen ohjattavaksi vuoden 2012 elokuvassa Vares – Huhtikuun tytöt.
Riitta Viiperi haki tyttökaverinsa kanssa 14-vuotiaana kesätöihin farkkumerkki Beaversille. He pääsivätkin Hurriganesin kiertueelle, jossa heidän tehtävänsä oli myydä Beavers-tuotteita. Viiperi kävi abiturienttivuonnaan Kerttu Selinin mallikoulua ja lähti mallintöihin heti ylioppilaaksi päästyään. Vuonna 1982 hän voitti Tähtimalli-kisan, mistä alkoi pitkä mallinura muun muassa Anna- ja Jaana-naistenlehdissä sekä Vatevan muotinäytöksissä. Hän tapasi espanjalaisen Rafael Canomanuelin, jäi Espanjaan ja perusti perheen.
Riitta Viiperin poika on malli River Viiperi.
Puuaines

Puuaines on kasveissa olevaa jällen sisäänpäin kasvattamaa solukkoa. Se koostuu suurimmaksi osaksi pitkistä elottomista soluista, jotka toimivat kasvin johtosolukkona ja tukirakenteena. Näiden soluseinämät ovat paksuuntuneet ja puutuneet. Johtosolukkojen lisäksi puuosassa voi olla rakennetta lujittavia tukisolukkoja.

Yksittäisen puusolun rakenne

Puu on rakentunut kemiallisista yhdisteistä, jotka sisältävät pääasiassa hiiltä (C) ja happea (O) sekä jonkin verran vetyä ja typpeä. Suurin osa puun kemiallisista yhdisteistä on erilaisia hiilihydraatteja, joita ovat mm. polysakkaridit. Puun varsinaisia rakennusaineita ovat selluloosa, hemiselluloosa ja ligniini.

Selluloosa

Selluloosan osuus kuivapainosta suomalaisilla puulajeilla on noin 40 %. Suurin osa selluloosasta sijaitsee solun sekundääriseinässä. Selluloosamolekyyli muodostaa helposti vetysidoksia naapurimolekyylien kanssa, joiden avulla syntyy selluloosan kuiturakenne, joka antaa solulle mekaanisen tuen. Selluloosa molekyylikimppuja kutsutaan perusfibrilleiksi, joista soluseinän kerrokset rakentuvat.

Hemiselluloosa

Hemiselluloosan määrä solun kuivapainosta on noin 20–35 %. Hemiselluloosat muodostuvat polysakkarideista. Hemiselluloosan oletetaan sijaitsevan soluseinässä mikrofibrillien välissä. Se vahvistaa rakennetta liiman tavoin.

Ligniini

Ligniiniä on puussa 20–30 %. Ligniini sijaitsee solun sekundääriseinässä ja suhteellisesti sitä on eniten välilamelleissa. Ligniini tulee soluun solun kasvun loppuvaiheessa ja aiheuttaa lignifioitumisen eli puutumisen. Solu "kuolee" tämän aikana.

Muut aineet

Pihkaa esiintyy sekä havu- että lehtipuilla. Lehtipuiden pihka on niin sanottua fysiologista pihkaa, joka sijaitsee ydinsäteiden tylppysoluissa. Sen tehtävänä on toimia vararavintona. Havupuilla pihkaa sijaitsee myös pihkatiehyissä ja pihkarakkuloissa, joissa sen tehtävä on suojata puuta biologisilta vaurioilta (patologista pihkaa).
Puu sisältää myös epäorgaanisia kivennäisaineita, jotka jäävät puun polton jälkeen tuhkana jäljelle (2–4 % kuivapainosta). Tuhka muodostuu pääosin kalsiumista. Muita alkuaineita ovat kalium, fosfori ja magnesium.
Kermit Cintron

Elämä ja ura

Cintronin lapsuus oli karu. Hänen äitinsä kuoli syöpään hänen ollessaan vain pieni poika. Cintronin isä ei kyennyt huolehtimaan pojastaan ja lähetti tämän Yhdysvaltoihin setänsä, entisen keskisarjalaisen nyrkkeilijän Benjamin Serranon kasvatettavaksi. Isä piti kuitenkin yhteyttä Crintoniin kunnes kuoli sydänkohtaukseen pojan ollessa 13 vuoden ikäinen. Nuorena poikana Cintron harrasti sekä nyrkkeilyä että painia. Opiskeluaikoinaan hänen painiuransa lähti lupaavaan nousuun, mutta katkesi polvivammoihin ja hän päätti keskittyä nyrkkeilyyn.
Amatööriuransa nyrkkeilijänä Cintron aloitti 19-vuotiaana. Amatöörinä hänen saldokseen jäi 24 voittoa ja kolme tappiota. Ammattilaisuransa hän aloitti vuonna 2000 toisen erän tyrmäysvoitolla Jesse Williamsista. Seuraavan kahden ja puolen vuoden aikana hän otteli lukuisia kamppailuja, joista kahta lukuun ottamatta voitti kaikki ennen täyttä aikaa. 17. heinäkuuta 2004 Cintron pääsi ensimmäiseen titteliotteluunsa Teddy Reidiä vastaan, panoksena oli tilapäinen WBO- ja NABF-mestaruus. Ottelu päättyi hänen voittoonsa teknisellä tyrmäyksellä kahdeksannessa erässä. Seuraavassa ottelussaan WBO-mestaruudesta heinäkuussa Antonio Margaritoa vastaan hän kärsi tappion teknisellä tyrmäyksellä viidennessä erässä.
Huhtikuussa 2006 Cintron voitti David Estradan kymmenennen erän teknisellä tyrmäyksellä, minkä myötä hänelle siunaantui paikka MM-otteluun. 28. lokakuuta samana vuonna hän kohtasi Floridan Palm Beachillä Mark Suarezin avoimena olleesta IBF-liiton maailmanmestaruudesta ja voitti kamppailun kuudennen erän teknisellä tyrmäyksellä. Hän puolusti titteliään voitokkaasti Walter Dario Matthyssea ja Jesse Felicianoa vastaan. Cintron hävisi viime ottelussaan Antonio Margaritolle tyrmäyksellä kuudennessa erässä.
Plouguerneau

Plouguerneau on kunta Finistèren departementissa Bretagnen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 5 628 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Plouguerneaun pinta-ala on 43 neliökilometriä.
Augustin Jean Fresnel

Elämäkerta

Fresnel oli arkkitehdin poika, kotoisin Brogliesta, nykyisen Euren departementin alueelta. Aluksi hän oli hidas oppimaan, eikä vielä kahdeksan­vuotiaana osannut lukea. Hän pääsi kuitenkin 12-vuotiaana Caenin École Centraleen ja 16 vuoden iässä École Polytechniqueen, jossa hän menestyi hyvin. Sieltä hän siirtyi kansalliseen silta- ja maantiekouluun (École des Ponts et Chaussées). Hän toimi tie- ja vesirakennusinsinöörinä Vendéen, Drômen ja Ille-et-Vilainen departementeissa, mutta koska hän oli kannattanut Bourboneja vuonna 1814, hän joutui kotiarestiin ja menetti virkansa Napoleonin palatessa valtaan. 
Kun monarkia toisen kerran palautettiin, hän sai toimen insinöörinä Pariisissa, jossa hän asui siitä lähtien suurimman osan elämästään. Hän ilmeisesti aloitti optiikan tutkimuksensa vuonna 1814, jolloin hän kirjoitti artikkelin valon aberraatiosta, mutta sitä ei koskaan julkaistu. Vuonna 1814 hän kirjoitti tutkielman diffraktiosta, ja sillä hän sai seuraavana vuonna Ranskan tiedeakatemian palkinnon. Hän keksi erityisen linssityypin, Fresnel-linssin, jolla voitiin korvata peilit majakoissa. Vuonna 1819 hänet nimitettiin majakoista vastaavaksi virkamieheksi. Vuonna 1823 hänet valittiin yksi­mielisesti tiede­akatemian jäseneksi, ja vuonna 1825 hän pääsi myös Royal Society of Londonin jäseneksi. Vuonna 1827, hänen ollessaan jo vakavasti sairaana, Royal Society myönsi hänelle Rumfordin palkinnon.
Fresnel kuoli tuberkuloosiin Ville-d'Avrayssä lähellä Pariisia.
Fresnel sai optiikan töistään eläessään vain niukasti julkista tunnustusta. Jotkin hänen artikkeleistaan Ranskan akatemia painatti vasta monta vuotta hänen kuolemansa jälkeen.

Tutkimukset

Fresnelin keksinnöt perustuivat Thomas Youngin kokeisiin, ja hän selitti valon aaltoteorian avulla monia optiikan ilmiöitä. Vuonna 1817 Young oli ehdottanut, että valoaaltoihin liittyy vähäinen poikittainen komponentti, joskin hänen mukaansa niiden pitkittäinen komponentti olisi paljon suurempi. Vuonna 1821 Fresnel kuitenkin osoitti matemaattisesti, että valon polarisaatio oli selitettävissä vain olettamalla, että valoaallot olivat kokonaan poikittaista aaltoliikettä ilman pitkittäistä komponenttia.
Fresnel esitti eräiden tähtitieteellisten havaintojen selittämiseksi hypoteesin, jonka mukaan liikkuva aine kuljetti eetteriä mukanaan.
Käyttämällä kahta metallipeiliä, jotka muodostivat lähes 180 asteen kulman, hän sai kumotuksi diffraktion vaikutuksen kokeessa, jolla F. M. Grimaldi oli tutkinut valoaaltojen interferenssiä. Tämän hän katsoi vakuuttavasti vahvistavan, että valoaaltojen interferenssi oli selitettävissä aaltoteorian avulla.
Yhdessä François Aragon kanssa hän tutki myös polarisoitujen säteiden interferenssiä. Hän osoitti, että ympyräpolaroitunutta valoa voitiin saada Fresnelin särmiöksi kutsutulla lasisärmiöllä, jossa on kaksi 126 asteen tylppää ja kaksi 54 asteen terävää kulmaa. Fresnel havaitsi ja selitti myös jännittyneiden kiteiden kahtaistaittavuuden.
Specie Resumption Act

Specie Resumption Act oli Yhdysvalloissa 14. tammikuuta 1875 hyväksytty lakiehdotus, jonka myötä Yhdysvallat palasi takaisin kultakantaan. Laki astui voimaan vuoden 1879 alussa.
Specie Resumption Act päätti vuosia kestäneen kiistan siitä, pitäisikö Yhdysvaltain dollarin olla sidottu johonkin jalometalliin vai ei (ns. fiat-raha). Vihreäselkäisiä dollareita alettiin painamaan Yhdysvaltain sisällissodan aikaan, kun Unionilla ei ollut varaa maksaa liikkeelle laskemiaan valtionobligaatioita takaisin. Koska vihreäselkäisiä dollareita ei oltu sidottu mihinkään jalometalliin, laski niiden arvo nopeasti niiden nimellisarvon alapuolelle. Tämän takia velkaantuneet yhdysvaltalaiset - joista valtaosa oli kotoisin vanhoista etelävaltioista - halusi pysyä vihreäselkäisissä dollareissa, kun taas velanantajat - jotka olivat pääosin pohjoisvaltiolaisia - halusivat palata takaisin kultakantaan.
Yvonne Daniels

Yvonne Daniels (1937 – 21. kesäkuuta 1991) oli  yhdysvaltalainen radiopersoona ja DJ, ja ensimmäisiä afroamerikkalaisia naisia alallaan. Kutsumanimeltään hän oli The First Lady of Chicago Radio.
Yvonne Danielsin isä oli jazz-laulaja Billy Daniels. Hän aloitti uransa radiossa Jacksonvillessä, Illinois'n osavaltiossa. Sieltä hän siirtyi Chicagoon ensin WYNR-radioasemalle, jolta hän siirtyi WCFL:lle. Vuosina 1964-1973 Daniels työskenteli täysin naisten pyörittämllä WSDM-asemalla. Vuonna 1973 hän siirtyi WLS:lle, jossa hänestä tuli aseman ensimmäinen naispuolinen DJ. 1980-luvulla hän teki aamuohjelmia WVON, WGCI ja WNUA:lle.
Yvonne Daniels nimettiin Radio Hall of Fameen 1995.
Marja Pyykkö

Ura

Pyykön elokuvaura alkoi jo lapsena vauvan roolissa Risto Jarvan elokuvassa Mies, joka ei osannut sanoa ei (1975). Lapsena hän esiintyi muun muassa Päivi Hartzellin elokuvassa Lumikuningatar (1986). Raimo O. Niemen ohjaamassa elokuvassa Kissan kuolema (1994) Pyykkö näytteli Nittaa, joka oli yksi päärooleista. Myöhemmin hän teki elokuva- ja teatterirooleja ja pyrki Teatterikorkeakouluun, kunnes siirtyi pysyvästi ohjaajaksi. Pyykkö opiskeli Taideteollisen korkeakoulun ohjaajalinjalla 2002–2008 ja on koulutukseltaan taiteen maisteri.
Pyykkö on ohjannut muun muassa elokuvat Sisko tahtoisin jäädä (2010) ja Kekkonen tulee! (2013) sekä televisiosarjat Mustat lesket (2014) ja Koukussa (2015). Pyykön on määrä ohjata Miika Nousiaisen romaanista Juurihoito tehtävä elokuva, johon tuotantoyhtiö Kaiho Records osti elokuvaoikeudet joulukuussa 2016.

Yksityiselämä

Pyykön äiti oli elokuvatyöläinen Nadja Pyykkö. Marja Pyykön aviomies on kuvaaja Konsta Sohlberg. Heillä on kaksi lasta.