Ääntötapa

Avauma-aste

Ääntämiseen käytetyn ilmavirran esteenä voi ääntöväylällä olla eri suuruisia tiloja. Kun kaksi ääntöväylän osaa (esimerkiksi kieli ja kitalaki tai ylähuuli ja alahuuli) koskettavat toisiaan niin, että ilmavirta ei pääse kulkemaan suusta ulos lainkaan, puhutaan sulkeumasta eli klausuurasta. Sulkeuman avulla tuotettuja äänteitä ovat klusiilit ja nasaalikonsonantit. Jos ilmavirran tuloa ei ole kokonaan estetty, mutta kuitenkin ilma pääsee vain vaivoin ulos suusta, puhutaan hälyä tuottavasta supistumasta eli striktuurasta. Supistumaäänteitä ovat frikatiivit. Mikäli ääntöväylä taas on täysin avoin, puhutaan avaumasta eli apertuurasta. Tällä tavoin tuotettuja äänteitä ovat vokaalit. Lisäksi joskus mainitaan supistuman ja avauman välimuoto lähentymä, jolla puolivokaalit ja lateraalit tuotetaan. Ääntöväylällä on tällöin pieni kapeikko, joka ei kuitenkaan tuota merkittävästi hankaushälyä. Klusiileissa ja affrikaatoissa avauma-aste on monivaiheinen siten, että äänteiden alussa muodostetaan täysi sulkeuma, joka sitten purkautuu klusiileilla avaumaksi ja affrikaatoilla supistumaksi.
Kielten historiallisessa kehityksessä äänteet voivat muuttua avauma-asteeltaan avoimemmiksi lenitioksi kutsutussa prosessissa.

Muut supistumat

Frikatiivit jaotellaan usein kahteen luokkaan niissä käytetyn supistuman muodon perusteella. Sibilanteille on ominaista kielen selän avulla tehty kourusupistuma, jonka kautta ilmavirta kulkee. Spiranteilla esiintyy tämän sijasta kitakielekkeellä, kielellä, etuhampailla tai huulilla muodostettu rakosupistuma. Kielen suhteellisesta liikkumattomuudesta johtuen kaikissa ääntöpaikoissa ei voida tuottaa sibilantteja, kun taas spirantteja voidaan tuottaa lähes missä ääntöväylän osassa tahansa.
Tremulantit muistuttavat monella tapaa lyhyitä klusiileja. Niissä käytetyn tärysupistuman alkuvaihe muistuttaa klusiilien sulkeumaa, joka kuitenkin purkautuu ja taas pian sulkeutuu ilmanpaineen ja aktiivisen lihasvoiman yhteisvaikutuksesta. Tremulanteilla sulkeuma–avauma-liike eli täry toistuu usein nopeassa tahdissa monta kertaa peräkkäin, joskin yksitäryinenkin tremulantti on mahdollinen ja kuulovaikutelmaltaan erilainen kuin vastaava klusiili.
Täryn aikaansaamiseksi ääntöväylällä ei tarvitse sulkeumavaiheen jälkeen olla täyttä avaumaa. Mikäli kielen perusasentoa nostetaan suun seinämää kohden, saadaan muodostetulla supistumalla aikaan tremulanttifrikatiivi. Joissakin kielissä on myös olemassa tremulanttiaffrikaattoja.

Nasaalisuus ja lateraalisuus

Äänteitä tuotettaessa osa ilmavirrasta voidaan ohjata nenäväylään. Mikäli suun kautta ei kulje ilmaa laisinkaan, puhutaan varsinaisista nasaalikonsonanteista. Näiden tapauksessa suuhun on siis muodostettu täysi sulkeuma.
Ilmavirta voidaan myös ohjata osittain nenä- ja osittain suuväylään. Tällöin puhutaan suussa olevan avauma-asteen mukaisesti nasaalivokaaleista, nasaalifrikatiiveista, nasaalilateraaleista, nasaalitremulanteista tai nasaalisista puolivokaaleista. Nasaalivokaaleita lukuun ottamatta tällaiset puolinasaaliset äänteet ovat maailman kielissä – ainakin itsenäisinä foneemeina – suhteellisen harvinaisia. Äännettä, jonka tuottamisessa kaikki ilmavirta kulkee suun kautta, kutsutaan oraaliseksi.
Lateraalisuus tarkoittaa ilmavirran ohjaamista kulkemaan suussa kielen laiteilta kielen keskikohdan sijaan. Lateraalikonsonanteiksi nimitetään tavallisesti lateraalisia puolivokaaleita eli lateraalisia äänteitä, joissa ei synny merkittävää hankaushälyä. Lateraaleja on mahdollista tuottaa myös muilla avauma-asteilla ja supistumatyypeillä. Lateraalisten puolivokaalien lisäksi on siis olemassa myös lateraalifrikatiiveja, lateraaliaffrikaattoja sekä yksitäryisiä lateraalitremulantteja.

Laajemmat luokat

Klusiilit, frikatiivit ja affrikaatat muodostavat yhdessä obstruenttien luokan. Näille on ominaista ilmavirran kulun estäminen joko kokonaan tai merkittävästi. Ne ovat tyypillisesti soinnittomia, mutta soinnilliset obstruentit ovat maailman kielissä myös yleisiä. Sonorantteihin kuuluvat äänteet, joissa ilmavirta kulkee suhteellisen vapaasti. Näitä ovat siis nasaalit, likvidat, puolivokaalit ja vokaalit. Useimmissa maailman kielissä sonorantit ovat lähes aina soinnillisia. Soinnittomia sonorantteja tosin löytyy esimerkiksi islannista sekä monista Tyynenmeren alueen kielistä.
Resonantit ovat äänteitä, joilla on samanlaisia resonanssipiirteitä kuin vokaaleilla ja joiden spektrissä esiintyy harmonisia osasäveliä. Resonantteja ovat vokaalit, likvidat, nasaalit ja ainakin jotkin puolivokaalit.