Jokipoikien historia

1950-luku - Jääkiekko saapuu Joensuuhun

1950-luvulla jääpallo oli niin Joensuussa kuin koko Suomessakin talvinen ykköspalloilulaji. Jääkiekko alkoi kuitenkin vähitellen vallata tilaa. Joensuulaisen Paavo Pitkäsen ohella tärkeässä roolissa jääkiekon leviämisessä Joensuuhun olivat muualta Suomesta kaupunkiin muuttaneet kolme miestä: liikunnanopettaja Juhani Soila, SVUL:n Pohjois-Karjalan piirin toiminnanjohtaja Sulo Vakkuri sekä Ilveksessä Suomen mestaruuksia voittanut Henry Kvist. Miehet levittivät lajitietämystä Joensuussa sekä olivat mm. perustamassa ensimmäistä jääkiekon erikoisseuraa, Kiekko-Karhuja marraskuussa 1953. 
Pian myös muita urheiluseuroja, kuten TUL:ään kuulunut Joensuun Pallo-Toverit (JoPT) sekä Joensuun Maila-Pojat ottivat jääkiekon ohjelmistoonsa jääpallon rinnalle. Joensuun kiekkoherruudesta käytiin keskinäisiä taistoja piirisarjassa tai muissa kaupungin sisäisissä otteluissa. Syksystä 1953 alkaen otteluita pelattiin Rantakadun varrella ja Pielisjoen rannalla sijainneessa uudessa Pötkän kaukalossa, jonne saatiin myös valot seuraavana vuonna. Jääpallotaustansa ansiosta JoPT ja Maila-Pojat olivat paremmin luistelevia joukkueita, minkä vuoksi aluksi Kiekko-Karhut jäi yleensä alakynteen kaupungin kahdelle muulle joukkueelle. Kaudella 1958-59 JoPT:sta tuli ensimmäinen joensuulainen joukkue, joka nousi maakuntasarjasta valtakunnan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle, Jääkiekkoliiton Suomen sarjaan. Tässä vaiheessa sarjaan lähteneen joukkueen nimi muuttui Pallo-Tovereista Peli-Tovereiksi (PeTo).

1960-luku - JoKP:n ensimmäiset vuodet Suomen sarjassa

Kaudelle 1960-61 myös Joensuun Maila-Poikien onnistui päästä jääkiekon Suomen sarjaan Peli-Tovereiden ohella. JMP:n johto päätti kuitenkin pysyä ensisijaisesti jääpalloseurana, minkä vuoksi kahden seuran, JMP:n ja Kiekko-Karhujen jääkiekkoilijat päättivät yhdistää voimansa ja perustivat syyskuussa 1960 Suomen sarjaan pelaamaan uuden seuran, Joensuun Kiekko-Pojat. Uutta seuraa, JoKP:tä, kutsuttiin heti alusta lähtien kansan suussa lempinimellä Jokipojat. 1960-luvun joensuulaista jääkiekkoa värittivät paikallisottelut JoKP:n ja PeTo:n välillä. Kaudella 1960-61 ensimmäinen paikallisottelu päättyi noin tuhannen katsojan läsnä ollessa JoKP:n voittoon 6-3 ja toinen kohtaaminen tasalukemiin 2-2. Kauden päätyttyä JoKP oli kahdeksan joukkueen itälohkossa neljäs ja PeTo kuudes.
Kaudella 1961-62 JoKP voitti itälohkon ja PeTo oli viides. Keskinäiset kohtaamiset menivät ensin PeTolle 4-2 ja jälkimmäinen JoKP:lle 8-1. Otteluita pelattiin nyt Mehtimäellä, jonne valmistui kaukalo syksyllä 1961. Lohkovoittonsa ansiosta Jokipojat pääsi mestaruussarjan karsintaan yhdessä Tampereen Pallo-Veikkojen ja helsinkiläisen Töölön Vesan kanssa. Kahdelle parhaalle oli luvassa pääsy SM-sarjaan.  Avauspelissään TPV:tä vastaan Mehtimäen kaukalossa JoKP päätyi tasapeliin 3-3 yli 2000 katsojan todistaessa ottelua. Seuraavassa ottelussa Töölön Vesa haki voiton Joensuusta maalein 7-2, mutta viikkoa myöhemmin Jokipojat onnistui yllättämään Vesan Helsingissä maalein 2-0 maalivahti Pentti Kuntun pelattua nollapelin. Viimeisessä ottelussa TP-V voitti kuitenkin JoKP:n Tampereella maalein 4-1 ja vei samalla joensuulaisilta mahdollisuuden SM-sarjapaikkaan.
Kaudella 1962-63 JoKP oli kuuden joukkueen Suomen sarjan itälohkossa viides ja joukkue säilytti sarjapaikkansa vain niukasti kerättyään 7 pistettä 10 ottelussa. Lohkon viimeiseksi jääneen Peli-Tovereiden kohtalona oli pudota maakuntasarjaan. Joensuussa jääkiekkokauden erikoisin tapahtuma oli tammikuinen yleisömellakka, kun itälohkon kärkijoukkue Warkauden Urheilijat vieraili Joensuussa. Ottelu päättyi Varkauden voittoon 4-2 ja tästä pettyneenä noin sadasta humalaisesta joensuulaisesta koostunut joukko uhkaili pelin jälkeen WU:n pelaajia ja viskeli näitä jääpaakuilla. Tarvittiin poliisia turvaamaan varkautelaisten kotimatkaa. Helsingin Sanomat kirjoitti: "Kiihtynyt yleisö pani Varkauden huutosakin kanssa toimeen pelin jälkeen suukovun, joka kehittyi ilmitappeluksi ja jota selvittämään kutsuttu poliisiryhmä joutui korjaamaan muutamia kuumimpia jälkipelureita mukaansa."
Kausi 1963-64 oli JoKP:lle erinomainen seuran voitettua Suomen sarjan itälohkon 17 pisteellä. JoKP:n paras pistemies kaudella oli Raimo Sorjonen, joka teki 10 ottelussa tehot 8+1=9. Seuralla oli runkosarjan jälkeen edessä mestaruussarjan karsintasarja. Ensimmäisessä karsintaottelussa Jokipojat kohtasin Helsingissä HIFK:n, joka voitti selvästi 7-2. Helsingin Sanomien mukaan ottelun ensimmäinen erä sujui Jokipojilta tyydyttävästi, mutta sen jälkeen "liiallinen hosuminen ja yksin pelaaminen antoi peliohjat helsinkiläisille." Mainittakoon, että tässä pelissä HIFK:n legendaarinen kanadalaisvahvistus Jerry Sullivan pelasi ensimmäisen virallisen sarjaottelunsa helsinkiläisjoukkueessa. Joensuulaisten mahdollisuudet nousuun katsoivat  seuraavissa peleissä, kun Jokipojat kärsi selvät tappiot Kokkolan Hermekselle ja RU-38:lle Porista. Ainoat pisteensä karsintasarjassa JoKP sai kukistettuaan Hermeksen vieraissa 3-2. Viimeisessäkin karsintasarjan ottelussa HIFK haki Joensuusta 5-2-voiton, vaikka helsinkiläisillä oli maalivahdit poislukien käytettävissään vain 10 kenttäpelaajaa joensuulaisten 14 vastaan. Myös HIFK:n kanadalaisvahvistus Jerry Sullivan pelasi tuossa ottelussa ja teki myös maalin Joensuussa. Hän oli mahdollisesti ensimmäinen kanadalainen kiekkoilija, joka pelasi Jokipoikien kotikentällä Mehtimäellä.
Kaudella 1964-65 JoKP pelit sujuivat hyvin ja niiden ansiosta joukkue sijoittui kahdeksan joukkueen kokoisessa Suomen sarjan kaakkoislohkossa toiseksi kerättyään 14 ottelussa 17 pistettä. Lohkon voittaja Lahden Reipas nousi suoraan mestaruussarjaan voitettuaan sarjan selvällä 6 pisteen erolla joensuulaisiin. JoKP:n paras pistemies runkosarjassa oli Erkki Mononen teholukemin 15+6=21.
Kaudella 1965-66 JoKP:n sijoitus Suomen sarjan itälohkossa oli 14 ottelun jälkeen 5. Vaikka joukkue ei lohkon kärkisijoille saakka päässytkään, oli JoKP kuitenkin kova kotijoukkue (vain yksi kotitappio), ja mm. Töölön Vesa sai helmikuussa 1966 poistua Mehtimäeltä 7-0 -murskatappion kärsineenä. Itälohkon pistepörssissä JoKP:n Jukka Juntunen oli kolmas teholukemin 18+4=22.
Kaudesta 1966-67 kehkeytyi joensuulaisyleisön kannalta mielenkiintoinen, kun JoKP:n ja PeTo:n kanssa samassa kahdeksan joukkueen suuruisessa Suomen sarjan itälohkossa oli peräti neljä pääkaupungin joukkuetta. Kauden ensimmäisessä vierasottelussaan Jokipojat venyi 3-3-tasapeliin Helsingin Karhu-Kissoja vastaan. JoKP:n hyvät otteet sai huomiota Helsingin Sanomissa, jossa kirjoitettiin värikkäästi: "On syytä varoa Joensuun Kiekko-Poikia! Vaaranmerkkiä on syytä heiluttaa kaikille Joensuuhun matkaaville joukkueille." Varoitukset eivät olleet turhia, sillä JoKP voitti kauden aikana yhtä vaille kaikki kotiottelunsa. Helsinkiläisistä joukkueista Töölön Vesa, HJK ja Karhu-Kissat saivat poistua Joensuusta tappion kärsineenä, mutta HIFK otti JoKP:sta 2-1-voiton tammikuussa 1967 yli 20 asteen pakkasessa ja 3000 katsojan edessä pelatussa ottelussa.  JoKP:lla oli vielä runkosarjan lopulla pieni mahdollisuus ykköstilaan ja siten suoraan nousuun Mestaruussarjaan, mutta viimeisen kierroksen tulosten johdosta JoKP:n sijoitus itälohkossa oli lopulta neljäs Töölön Vesan, HIFK:n ja HJK:n jälkeen. Lohkon kärjessä tasapisteisiin päätyneet HIFK ja Vesa pelasivat uusintaottelun, jonka HIFK voitti ja nousi Mestaruussarjaan. 
Kaudeksi 1967-68 Joensuun olosuhteet jääkiekkoilulle paranivat selvästi, kun Mehtimäelle saatiin uusi tekojäärata. Tekojää mahdollisti jääharjoittelun aloittamisen paria kuukautta aikaisemmin kuin luonnonjäillä. Aikaisemmin JoKP oli joutunut syksyisin käymään Varkaudessa asti harjoittelemassa tekojäällä. JoKP asetti tavoitteekseen nousun SM-sarjaan eli itälohko voiton, kun Suomen sarjan kolmen eri lohkon kaikille voittajajoukkueille oli tiedossa suora nousu.   Uusi tekojää ei kuitenkaan siivittänyt JoKP:tä aivan riittävän hyvään menestykseen, vaan joukkue jäi SaPKon jälkeen itälohkossa selvällä erolla toiseksi. JoKP:n paras pistemies tuolla kaudella oli Antero Honkanen, joka 14 ottelussa sai kokoon teholukemat 13+3=16. 
Kaudella 1968-69 JoKP pelasi runkosarjan tappioitta ja voitti Suomen sarjan itälohkon, jossa 12 ottelua tuottivat 8 voittoa ja 4 tasapeliä. JoKP:n paras pistemies oli Seppo Saros teholukemin 13+7=20, joilla hän oli itälohkon pistepörssissä 4. sijalla. Jokipojille avautui nousumahdollisuus Mestaruussarjaan joukkueen päästyä lohkovoittonsa ansiosta pelaamaan nousukarsintoihin, jossa olivat JoKP:n lisäksi mukana Mäntän Kiekko-Pojat, Jokerit, TPS sekä Tampereen joukkueet Hilpara ja TP-V.  Yksinkertaisessa karsintasarjassa Jokipojille määräytyi kolme vierasottelua ja kaksi kotiottelua. Ensimmäisessä karsintapelissä Mehtimäen 1800-päinen kotiyleisö joutui pettymään, kun Hilpara haki Joensuusta voiton maalein 3-1. Toisessa karsintaottelussa Helsingissä Jokereita vastaan JoKP taisteli 1-1-tilanteessa lähes kolmannen erän puoliväliin saakka, kunnes JoKP:n maalivahti Markku Rouhiaisen helpohkossa tilanteessa pudottaman kiekon pääsi maaliin työntämään Jokereiden Timo Kyntölä. Tämän jälkeen Jokerit sai vauhdin päälle ja helsinkiläiset tekivät neljässä minuutissa neljä maalia lisää. Loppulukemat JoKP:n romahdettua olivat 7-2. JoKP:n nousumahdollisuudet katosivat viimeistään toisen kotiottelunsa jälkeen, kun Juhani Tammisen, Juhani Wahlstenin ja Timo Nummelinin tähdittämä TPS voitti Mehtimäellä 2-0. Lopulta JoKP voitti karsintasarjassa ainoastaan Mäntän Kiekko-Pojat. 
Kaudella 1969-70 JoKP ei päässyt karsintapeleihin joukkueen jäätyä kahdeksen joukkueen suuruisessa itälohkossa selvällä erolla kolmanneksi HJK:n ja Saipan jälkeen. PeTon oli noussut jälleen Suomen sarjaan, niinpä Joensuussa nähtiin kauden aikana myös kaksi paikallisottelua, jotka menivät molemmat Jokipojille maalein 5-4 ja 8-4. Tuolla kaudella Jokipoikien paras pistemies oli Juha Silvennoinen tehoin 7+14=21. Seitsemässä kotiottelussaan JoKP huokutteli yleisöä keskimäärin 862 katsojaa ottelua kohden.

1970-luku - JoKP hakee sarjatasoaan

Kauden 1970-71 alla joensuulaiset jääkiekkoseurat sopivat keskinäisestä yhteistyöstä. Neljälle seuralle perustettiin yhteistoimintaelin, mutta seurat säilyivät itsenäisinä toimijoina. Profiloiduttiin siten, että kaupungin ykkösjoukkueeksi tuli Kiekko-Pojat, jonne pyrittiin keräämään parhaat pelaajat. Selkeänä JoKP:n tavoitteena oli päästä Mestaruussarjaan. Peli-Toverien oli tarkoitus olla kaupungin kakkosjoukkue Suomen sarjassa Kiekko-Karhujen ja Maila-Poikien keskittyessä junioritoimintaan. Joensuu tunnettiin tuohon aikaan kaupunkina, joka oli tuottanut ja josta oli lähtenyt SM-sarjan joukkueisiin paljon huippujääkiekkoilijoita, kuten esimerkiksi Monosen veljekset Erkki ja Lauri, Hannu Kapanen, Tapio Kauppinen, Jorma Muikku ja Seppo Repo. Lähteneistä huolimatta Joensuussa oli edelleen runsaasti valinnanvaraa kyvykkäistä nuorista pelaajista, joista alettiin muodostaa SM-sarjaan pyrkivää joukkuetta. JoKP:hen poimittiin etenkin fyysisesti vahvoja pelaajia, koska jääkiekko oli tuolloin kehittymässä aina vaan enemmän voimaa vaativaksi lajiksi. PeTo:sta JoKP sai vahvistuksekseen kymmenkunta pelaajaa, joiden joukossa oli mm. voimahyökkääjä Pentti Matikainen.  Voimien yhdistäminen kannatti, sillä kaudesta 1970-1971 tuli heti menestys Jokipojille. Suomen sarjan itälohkossa pelattiin 8 joukkueen kaksinkertainen sarja, jonka voittajaksi JoKP selvisi 21 pisteellä. Saipa jäi toiseksi pisteen vähemmän keränneenä. Jokipoikien paras pistemies tehoin 14+8=22 oli Yrjö Hakulinen, joka sijoittui itälohkon pistepörssissä toiseksi. Yleisökeskiarvo 7 kotipelissä oli 1255 katsojaa. Lohkovoitto tiesi JoKP:lle pelaamista noususta Mestaruussarjaan.
Kevään 1971 Mestaruussarjan karsintasarjaan pääsi kaksi kärkijoukkuetta kustakin Suomen sarjan kolmesta alueellisesta lohkosta. Sarjasysteeminä oli pelata yksinkertainen sarja, eli kukin joukkue 5 ottelua, jonka jälkeen kaksi parasta joukkuetta oli nouseva sarjaporrasta ylemmäs. Niille tilaa antoivat Mestaruussarjan kaksi viimeistä joukkuetta, SaPKo ja Kiekko-67, joiden kohtalona oli pudota suoraan Suomen sarjaan. JoKP aloitti karsinnat Tampereen Hakametsässä, josta joukkue hankki vierasvoiton Hilparasta maalein 6-2. Toisessa pelissä JoKP sai kotikentällään Mehtimäellä vastaansa Vaasan Sportin. Tasainen ottelu ratkesi joensuulaisten eduksi ylivoimapelissä Pentti Hirvosen tekemällä 4-3-maalilla kolmannen erän lopulla. Kirjoittamassaan Joensuun Kiekko-Poikien historiikissä (1980) Timo Mustonen on kuvannut kovassa lumisateessa pelatun ottelun ratkaisua lennokkain sanakääntein: "Martikaisen Pera kavoi laatan hangesta ja tyrkkäsi sen Hirvosen Pentille. ´Kenu´ sutaisi lumen sekaan, maila kolahti samalla kiekkoon ja siellä lepäsi." Kun seuraavaksi kaatui Mäntän Kiekko-Pojat vieraskentällä (5-3), oli JoKP:n nousu jo lähellä ja sen odotettiin tapahtuvan kotiottelussa SaiPaa vastaan. SaiPan korkea karvauspeli hermoillutta kotijoukkuetta vastaan oli sillä kertaa oikein valittu taktiikka, ja täten 1633 maksanutta joensuulaiskatsojaa joutui vielä sillä erää pettymään vierailijoiden voitettua maalein 4-1. Joensuun Mehtimäen 2000-päinen kotiyleisö pääsi kuitenkin todistamaan joensuulaisjoukkueen sarjanousua, kun JoKP otti nousun varmistaneet pisteet karsintasarjan viimeisessä ottelussa Karhu-Kissoja vastaan. Ottelu ratkesi käytännössä ensimmäisen 6 minuutin aikana, jolloin JoKP oli jo 4-0-johdossa. JoKP murskasi oman nousunsa jo aiemmin varmistaneen Karhu-Kissat lopulta maalein 9-0. Päätösvihellys tiesi nousujuhlia molemmille joukkueille. Riemuitsevat pelaajat viskelivät kallisarvoisia mailojaan, joita yleisö keräsi talteen. 
Kaudella 1971-1972 SM-sarjassa oli vielä 12 joukkuetta, mutta seuraavaksi kaudeksi oli tarkoitus siirtyä 10 joukkueen Mestaruussarjaan. Tämä tarkoitti, että kauden 1971-72 jälkeen kolme joukkuetta pudotettaisiin suoraan Suomen sarjaan ja vielä neljäskin joukkue joutuisi karsimaan Suomen sarjan toiseksi parhaan kanssa. Pelaaja-valmentaja Tapio Kauppisen luotsaamaa Joensuun Kiekko-Poikia pidettiin yleisesti yhtenä putoajasuosikkina, etenkin kun JoKP lähti kauteen ilman merkittävämpiä vahvistuksia ja melkein samalla rungolla, jolla seura oli noussutkin Mestaruussarjaan. JoKP:n lisäksi vain Turun joukkueet TuTo ja TPS pelasivat SM-sarjassa vielä ulkokaukalossa. Torstaina 14.10.1971 Mehtimäellä tehtiin joensuulaista jääkiekkohistoriaa, kun JoKP pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa kotikaukalossaan. Ottelu hallitsevaa mestaria Ässiä vastaan päättyi 3149 katsojan läsnäollessa tasalukemiin 3-3 Pentti Matikaisen viimeisteltyä JoKP:n tasoituksen kolmannen erän lopulla. Matikainen oli tehnyt muutamaa päivää aikaisemmin vierasottelussa Turussa myös joensuulaiskiekkoilun ensimmäisen pääsarjamaalin. SM-sarjan kyyti oli JoKP:lle kylmää ja pisteitä kertyi harvakseltaan. Kun kauden 9. ottelussa oli tullut tappio Jokereille maalein 6-0 ja plakkarissa oli vain kolme tasapelipistettä, todettiin joensuulaisen sanomalehti Karjalaisen urheilusivuilla realistisesti, ettei JoKP ollut senhetkisellä miehistöllään kypsä pääsarjaan. Jokipoikien ensimmäinen voitto tuli vasta tammikuun 13. päivänä kauden 19 ottelussa, kun helpon voiton toivossa Joensuuhun saapunut sarjakärki Jokerit joutui todistamaan Jokipoikien 5-4-kotivoittoa. Helsingin Sanomien värikkään ottelukuvauksen mukaan Mehtimäen 1500-päinen katsomo oli kuin hurmiossa ja kannatus sai ”viimeisillä sekunneilla sellaiset mittasuhteet, ettei mokomaa ole vielä Joensuussa ennen nähty eikä kuultu.” JoKP keräsi 22 alkusarjan ottelussaan vain 5 pistettä, mikä tarkoitti pelien jatkumista putoamissarjassa. Putoamissarjan 10 ottelusta JoKP saalisti vain 2 voittoa, ja niinpä joukkueella oli edessään vääjäämättömästi paluu Suomen sarjaan seuraavaksi kaudeksi. Kokonaisuudessaan JoKP sai kokoon SM-sarjan peleissään 3 voittoa, 3 tasapeliä ja 26 tappiota musertavalla maalierolla 79-229. Jokipoikien paras pistemies oli joukkueen 18-vuotias kuopus Jari Kapanen, joka teki pelaamissaan 30 ottelussa tehot 14+6=20. Mestaruussarjakauden kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 1907 henkeä (koko sarjan ka. 4054).  SM-sarjajoukkueessa pelannut Pentti Matikainen muisteli vuosia myöhemmin, että putoaminen ei merkinnyt pelaajille "maailmanloppua", koska ymmärrettiin haasteen kovuus ja ettei SM-sarjassa pelaaminen ollut JoKP:lle taloudellisessa mielessä eikä olosuhteidenkaan kannalta realistista. Turkuun oli tulossa jäähalli ja SM-sarjaan jäädessäänkin JoKP olisi ollut ainoa ulkojääjoukkue.
Kaudelle 1972-73 Jokipojat palasi itselleen tuttuun Suomen sarjan itälohkoon entisen pelaajansa Seppo Saroksen valmennuksessa. Taloudellisesti raskaan Mestaruussarjakauden jälkeen Jokipojat joutui huolehtimaan tarkasti taloudestaan, minkä vuoksi monet parhaista pelaajista siirtyivät parempia etuja tarjoaviin seuroihin. Menestys oli kaudella vaatimatonta, JoKP oli itälohkon viides. Itälohkon pistepörssin voitti kuitenkin JoKP:n Yrjö Hakulinen, joka teki 14 ottelussa tehot 17+14= 31. 
Kaudella 1973-74 JoKP oli Suomen sarjan itälohkossa edelliskauden tapaan viides. Joukkueen paras pistemies oli Markku Hakulinen, joka teki 13 ottelussa tehot 15+8 =23. Joensuussa nähtiin pitkästä aikaa paikallispelejä, kun myös PeTo pelasi Suomen sarjaa. JoKP oli PeToa vastaan ylivoimainen voitettuaan keskinäiset ottelut 10-0 ja 17-2. Yleisömäärät olivat Mestaruussarjassa vierailun jälkeen saaneet kovasti takapakkia (1973-74 katsojia kotipeleissä oli enää keskimäärin 356), mutta muutoin joensuulaisessa jääkiekossa otettiin kehitysaskelia: Vuoden 1973 aikana jääkiekkotoiminta kaupungissa yhdistettiin lopullisesti, kun Peli-Toverien, Kiekko-Karhujen ja Joensuun Kiekko-Poikien toiminnat keskitettiin saman yhdistyksen alaisuuteen.
Kaudeksi 1974–1975 Mestaruus- ja Suomen sarjan väliin perustettiin uusi sarja, 8 joukkueen 1. divisioona. Sarjaan pääsi parhaimmisto Suomen sarjan kolmesta eri lohkosta. Suomen sarjaa ei enää nimenä ollut olemassa, vaan 1. divisioonan alapuolella sarjan nimenä oli 2. divisioona, jonka itälohkossa JoKP pelasi kauden 1974–75. JoKP sijoittui kuuden joukkeen suuruisessa itälohkossa toiseksi Jukureiden jälkeen. Lohkon pistepörssin voitti JoKP:n Pentti Matikainen tehoin 15+18=33. Toiseksi  jääminen oli Joensuun jääkiekkoihmisille pienoinen pettymys, koska Seppo Saroksen valmentaman seuran tavoitteena oli ollut nousu seuraava kaudeksi sarjaporrasta ylemmäksi 1. divisioonaan. Itälohkon voittajana Jukurit pääsi nouskarsintoihin ja selvitti tiensä sarjaporrasta ylemmäksi 1.divisioonaan.  
Kauden 1975–76 JoKP pelasi kuitenkin 1. divisoonaa, vaikka ei ollut sarjaan pelaamalla noussutkaan. 1. divisioonaan oli vapautunut yllättäen yksi paikka, kun SM-sarjasta pudonnut ja talousvaikeuksissa ollut TuTo ei ottanut 1. divisioonan paikkaa vastaan, vaan seura jatkoi 4. divisioonassa. JoKP sai paikan pelattuaan alkusyksystä karsintasarjan Hämeenlinnan Tiikereiden ja Heinolan Peliittojen kanssa. 1. divisoonan runkosarjassa JoKP jäi kuitenkin hännille, sillä yllättäen avautuneen sarjapaikan takia JoKP:n pelaajamateriaali oli 1. divisioonan vaatimuksiin nähden liian heikko. Myöskään putoamissarjassa JoKP:n taso ei riittänyt, vaan edessä oli paluu kakkosdivisoonaan. Runkosarjan 18 kotipelissä JoKP:n yleisökeskiarvo oli 710 katsojaa ja kauden paras pistemies oli Jouko Hirvonen, joka teki 34 ottelussa tehot 10+11=21. Surullisen muiston kaudesta jätti JoKP:n linja-auto joutuminen liikenneonnettomuuteen, mikä vaati yhden kuolonuhrin. Tammikuun 7. ja 8. päivän välisenä yönä 1976 JoKP:n joukkue oli palaamassa pelimatkaltaan Kouvolasta, kun liukkaassa kelissä linja-auto suistui tieltä kuutostiellä Parikkalan Surumäessä. Onnettomuuden seurauksena 9 pelaajaa loukkaantui sekä joukkueen huoltaja, 18-vuotias Esa Laine menehtyi ambulanssissa matkalla Parikkalan terveyskeskukseen. 
Kaudella 1976-77 JoKP:n tavoitteena oli nousu 1.divisioonaan. Jokipojat pelasi hyvän runkosarjan ja voitti kuuden joukkueen suuruisen kakkosdivisioonan itälohkon ennen Varkauden VarTP:tä. Runkosarjassa JoKP:n yleisökeskiarvo 10 kotiottelussa oli 580 katsojaa. Lohkovoiton ansiosta JoKP pääsi kakkosdivisioonan lohkovoittajien väliseen karsintaan, josta JoKP selvisi yhdessä Karhu-Kissojen kanssa jatkoon varsinaiseen 1.divisioonan karsintasarjaan. Siellä vastaan tulivat 1.divisoonassa hännille jääneet Mikkelin Jukurit ja Pitäjänmäen Tarmo Helsingistä. Ylempisarjalaisten taso oli kuitenkin liian kova ja niinpä Jokipojat jäi neljän joukkueen karsintasarjassa kolmanneksi eikä tavoiteltu nousu 1. divisioonaan ollut edes lähellä.
Kaudelle 1977-1978 JoKP lähti melkoisen kapealla pelaajamateriaalilla menetettyään edelliskauden joukkueestaan lukuisia pelaajia, joiden tilalle saatiin vain kaksi uutta pelaajaa. Siihen nähden pelit sujuivat hyvin, sillä JoKP sijoittui 9 joukkueen suuruisessa kakkosdivisioonan itälohkossa toiseksi Varkauden VarTP:n jälkeen. Yleisöä kotiotteluissa Mehtimäen ulkokaukalon laidalla kävi keskimäärin 529 katsojaa ottelua kohden. Alkusarjan jälkeen viisi joukkuetta pääsi itälohkon loppusarjaan, jossa pelien panoksena oli paikka yhdelle joukkueelle 1. divisioonaan karsintasarjaan. JoKP:lla oli loppusarjassa paras maaliero, mutta silti joukkue jäi niukasti 2 pisteen erolla toiseksi VarTP:n vietyä 1.divisioonan karsintapaikan.
Kaudelle 1978-79 Joensuun Kiekko-Pojat teki seuran kannalta vaikean päätökseen luopuessaan kustannussyistä A-nuorten SM-sarjapaikasta, jossa Jokipoikien nuoret olivat pelanneet edellisen kauden. Vaikeasta päätöksestä seurasi seuran kannalta hyvääkin, sillä A-nuoret ja pelaajapulasta kärsinyt edustus yhdistivät voimansa ja laajentuneella pelaajaringillä tavoitteeksi asetettiin pikainen nousu 1.divisioonaan. JoKP voitti 8 joukkueen suuruisen II divisioonan itälohkon 14 pelatun ottelun jälkeen. JoKP:n paras pistemies oli  Paavo Nevalainen, joka 14 ottelussa sai kokoon tehopisteet 20+4=24. Nevalainen oli voittanut edellisellä kaudella JoKP:n A-nuorten paidassa nuorten SM-sarjan pistepörssin. JoKP:n matka jatkui alkupelien jälkeen II divisioonan jatkosarjaan ja sen pohjoiseen lohkoon viiden muun joukkueen seuraksi. Lohkon voittaja pääsisi taistelemaan sarjanoususta 1. divisioonan karsintasarjaan. Jatkolohkossakin pelit sujuivat Jokipojilta hyvin, ja joukkue päätyi 10 ottelun jälkeen ykköseksi tasapistein Varkauden TP:n kanssa. Tasapisteisiin päätyneiden joukkueiden kesken pelattiin uusintaottelu Joensuussa, jossa ulkokaukalon laidoille pakkautuneet 2200 katsojaa saivat todistaa JoKP:n 5-4-voittoa VarTP:stä Olavi Karvisen jatkoaikamaalilla. Voitollaan JoKP oli raivannut tiensä 1. divisioonan karsintoihin. Karsintasarjassa JoKP:n taidot eivät vieläkään riittäneet haastamaan eteenkään ylempisarjalaisia, vaan joensuulaiset jäivät karsinnoissa selvästi neljänsiksi Jukureiden, Vaasan Sportin ja Tampereen Weikkojen jälkeen. JoKP ja TaWe joutuivat palaamaan seuraavaksi kaudeksi takaisin II divisioonaan.  
Kaudella 1979–80 Jokipojat pelasi itsensä monimutkaisten vaiheiden jälkeen sarjaporrasta ylemmäs 1.divisioonaan. Joukkue saavutti ensin 2. divisioonan itälohkossa toisen sijan. JoKP:n paras pistemies alkusarjan 12 ottelussa oli Tapani Hämäläinen tehoin 12+7=19. Runkosarjan jälkeen seuraavassa vaiheessa JoKP voitti 2. divisioonan ylemmän loppusarjan pohjoislohkon, jossa pelattiin 10 ottelua. Lohkovoiton ansiosta JoKP pääsi kohtaamaan jatkokarsinnan play off -otteluissa Tampereen Hilparan, joka oli päässyt jatkoon ylemmän loppusarjan etelälohkosta. JoKP selvisi tästä otteluparista jatkoon ja pääsi varsinaisiin 1. divisioonan karsintapeleihin. 1. divisioonan karsintasarjan 6 ottelusta JoKP voitti viisi ja jätti kilpakumppanit Kiekko-67:n (Turku), Valtit (Varkaus) ja Jukurit selvästi taakseen. Näin JoKP oli noussut takaisin maan toiseksi korkeimmalle sarjatasolle. Onnistuneen nousun taustalla oli ensinnäkin pitkäjänteinen työ, sillä nousseen joukkueen rungon muodostivat samat pelaajat, jotka olivat pelanneet kaksi kautta takaperin A-nuorten mestaruussarjassa. Toinen merkittävä seikka oli nuoren JoKP:n joukkueen vahvistuminen kokeneilla pelaajilla, kun joukkueessa pelasivat SM-liigan KooVeesta saapuneet puolustajat Kari Viitalahti ja Reino Pulkkinen sekä paluumuuttaja Tapani Hämäläinen.  Joukkueen valmentaja Juha Eskelinen totesi nousun varmistuttua, että "Viitalahden ja kumppaneiden joukkueeseen tulo on ollut meille ensiarvoisen tärkeää. He ovat näyttäneet esimerkillään, mitä kiekkoilu kovemmalla tasolla on".

1980-luku - JoKP:n vauhdikkaat vuodet 1. divisioonassa

Kaudelle 1980–1981 1. divisioonan nousijajoukkue JoKP lähti tavoittelemaan sarjan keskivälin sijoituksia. Valmentaja Juha Eskelinen piti ennakkoarvioissaan sijoja 4-6 realistisina Jokipojille. Pelaajista kotiyleisön suurin mielenkiinto kohdistui HIFK:sta ja maajoukkueesta tuttuun Hannu Kapaseen, joka oli palannut takaisiin synnyinseudulleen ja liittynyt JoKP:n joukkueeseen. Joukkueen tavoite sarjan keskivaiheille sijoittumisesta ei kuitenkaan ollut lähelläkään toteutumista, sillä JoKP jäi 10 joukkueen suuruisessa sarjassa viimeiseksi ja joutui 1. divisioonan karsintasarjaan. JoKP kuitenkin uusi sarjapaikkansa helposti Hannu Kapasen johdolla. Kapanen teki 6 karsintasarjan ottelussa 9 maalia ja voitti karsintojen pistepörssin Huomionarvoista oli, että Saipan valmentajaksi jo siirtynyt Pentti Matikainen tuli auttamaan entistä seuraansa karsintaotteluihin ja iski karsinnoissa tehopisteet 4+4=8. 
Kauden 1981–1982 tavoitteena JoKP:lla oli suora säilyminen sarjassa. Tämä tarkoitti pääsyä ylempään play offsiin eli sijoittumista kuuden parhaan joukkoon runkosarjassa. Savonlinnan SaPKosta saapuneen valmentaja Kai Rosvallin mukana tulivat Joensuuhun hyökkääjät Erkki Huttunen ja Jari Hämäläinen, jotka toivat joukkueeseen aimo määrän lisää hyökkäystehoa. Ykköskentän hyökkäyskolmikon muodostivat niin kauden ensimmäisessä kuin vielä sen viimeisessäkin pelissä Huttunen, Hämäläinen sekä Hannu Kapanen, joka saavutti 1. divisioonan runkosarjan maalikuninkuuden 30 osumallaan. JoKP saavutti asettamansa tavoitteen sijoituttuaan runkosarjassa viidenneksi. Yleisökeskiarvo 18:ssa kotiottelussa oli 1938 katsojaa. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella Jokipoikia vastaan asettui JyP Jyväskylästä. Ensimmäisen kohtaamisen JyP voitti kotikentällään Hippoksella maalein 7-5 vietyään kolmannen erän selvästi 4-1. Seuraavassa kohtaamisessa Joensuussa JoKP onnistui ottamaan niukan voiton maalein 5-4 etenkin maalivahti Tapio Pohtisen torjuntojen ja Erkki Huttusen hattutempun ansiosta. Seuraavassa ja ratkaisevassa ottelussa JyP pudotti lopulta JoKP:n jatkopeleistä voitettuaan kotikentällään tasaväkisen ottelun maalein 4-3. "Hyvä kausi, joka antaa mainion ponnistuspohjan", Jokipoikien valmentaja Kai Rosvall kommentoi positiiviseen sävyyn hävityn ottelun jälkeen. 
Kausi 1982-1983 oli JoKP:n ensimmäinen kausi, joka pelattiin sisällä jäähallissa. Ensimmäinen kotiottelu pelattiin kuitenkin vielä ulkona, koska uudessa Mehtimäen jäähallissa ei ollut vielä aivan valmista. Lumisateessa ulkokaukalossa JoKP:n kautta aikojen ensimmäinen ulkomaalaispelaaja Jon Fontas ehti jo hädissään miettiä, että "mitä hittoa minä täällä teen." Kaudesta jäi kuitenkin Fontakselle ja muillekin Jokipojille varmasti hienot muistot. Uusi halli, mielenkiintoiset pelaajat ja menestys kaukalossa saivat Joensuussa aikaan buumin, jonka ansiosta JoKP:lla oli 1. divisioonan paras yleisökeskiarvo, 2959 silmäparia (KalPa 2542; Jyp 2294). Runkosarjan päätteeksi JoKP sijoittui toiseksi yhden pisteen HPK:ta perässä. JoKP:n tehotrion hyökkäyspäässä muodostivat Jon Fontas, Pekka Räsänen ja Hannu Kapanen, jotka iskivät yhteensä 84 maalia. Tehokkaiden hyökkääjien ohella myös joukkueen puolustuspelaaminen oli erinomaista JoKP:n päästettyä sarjassa toiseksi vähiten maaleja. Maalin vartioinnista huolehtivat puoliksi kauden pelanneet kokenut Tapio Pohtinen (90,98%) ja 19-vuotias Juha Jääskeläinen (90.35%). 1.divisioonan Play Off -otteluissa JoKP kukisti KalPan otteluvoiton 3-1 ja pääsi kauden päätteeksi pelaamaan SM-liigakarsintoja Oulun Kärppiä vastaan.
Kevään 1983 karsintasarjassa Kärpät oli odotetun kova musertaen joensuulaiset ensimmäisessä ottelussa Oulussa maalein 14-3. Ottelun jälkeen JoKP:n valmentaja Kai Rosvall sanoi, että ensimmäisen kohtaaminen oli "tavallaan tunnusteluretki" ja lupasi JoKP:n pystyvän Joensuussa täysin erilaiseen peliin. Ja niin kävikin, Jokipojat unohti murskatappion ja taisteli jännittävien vaiheiden jälkeen voiton maalein 7-6. Sanomalehti Karjalainen kuvasi riemukkaan ottelun tunnelmaa: "Lähes viisituhantinen yleisö riemuitsi Erkki Huttusen kentällisen tehdessä viisi maalia, huusi Pekka Räsäsen lauottua ratkaisevat 1-0 ja 7-4 ja melkein nauroi epäonniset Kärpät pelin päätteeksi kotimatkalle." Kolmannessa kohtaamisessa Oulussa Kärpät jyräsi jälleen: lopputulos 10-1. Kuitenkin neljänteen otteluun Kärpät teki taas turhan matkan Joensuuhun. Maalivahti Tapio Pohtisen huippuottelun siivittämänä JoKP otti 4-1-voiton ja pakotti Kärpät viidenteen otteluun. Oulussa Kärpät oli kuitenkin Jokipojille liian kova vastus, ja niinpä Kärpät sai pitää liigapaikkansa voitettuaan ratkaisevan ottelun maalein 4-1. Tappiosta huolimatta JoKP:n pelaajat saattoivat olla ylpeitä upeasta kaudestaan.
Kauden 1983–1984 JoKP aloitti voitokkaasti kukistettuaan kotipelissään Lukon 8–5. Seurauksena Lukon valmentaja Esko Mäkelä sai heti kauden alussa kenkää! Lukko kuitenkin voitti lopulta 1.divisioonan runkosarjan ja nousi SM-liigaan. JoKP puolestaan oli runkosarjan kolmas sekä sarjan paras yleisöjoukkue saatuaan Mehtimäen kotipeleihin keskimäärin 2912 katsojaa (Jyp 2459;  KalPa 2310). JoKP:n paras pistemies oli Jon Fontas tehoin 27+36=63, mikä oikeutti 1.divisioonan pistepörssissä kolmanteen sijaan. Pudostuspeleissä JoKP:tä vastaan asettui KooKoo. JoKP voitti ensin kotonaan 5–2, mutta KooKoo oli parempi kahdessa seuraavassa ottelussa päästen pudotuspelien toiselle kierrokselle.
Kaudeksi 1984-1985 1.divisioona oli laajennettu 10 joukkueesta 12 joukkueen kokoiseksi. JoKP menetti parhaan pistemiehensä Jon Fontasin Saipaan, mutta jatkoi muuten vanhalla rungollaan, johon lisämausteensa toivat entiset maajoukkuetähdet Lauri Mononen ja maalivahti Antero Kivelä. Molemmat ex-leijonat kärsivät kauden aikana loukkaantumisista, niinpä  "Leuka" Mononen pelasi kauden aikana vain 18 ottelua ja Kiveläkin poistui Jokipojista kesken kauden. Kotiotteluissaan (ka. 2045 katsojaa / ottelu) JoKP oli ollut kova luu läpi kauden (vain yksi tappio), mutta vieraissa peli ei kulkenut. Valmentaja Kai Rosvall sai lähteä, ja hänen tilalleen tuli myöhemmin medialalla merkittävän uran luonut entinen JoKP:n pelaaja Kari Väisänen.  Runkosarjan loppua kohden Jokipoikien peli parantui huomattavasti, minkä ansiosta 13 viimeisestä ottelustaan joukkue voitti yksitoista ja pelasi kaksi tasan. Se ei kuitenkaan riittänyt, vaan JoKP jäi sarjan toiseksi parhaalla maalierolla (246-154) vasta viidenneksi ja täten niukasti SM-Liigan karsintasarjan ulkopuolelle. JoKP:n paras pistemies oli Jari Hämäläinen tehoin 37+45=82, mikä oikeutti 1. divisioonan pistepörssissä kolmanteen sijaan.
Kaudelle 1985-86 edelleen Kari Väisäsen luotsaaman JoKP:n kokoonpano heikkeni selvästi. Lopettaneiden (Tapio Pohtinen, Hannu Kapanen, Lauri Mononen) ja lähteneiden (kuten Markku Kyllönen, Ossi Piitulainen, Kari Järvinen) tilalle ei tullut aivan yhtä meritoituneita pelaajia, vaan korvaajia otettiin mm. omista junioreista. Heikkeneminen näkyi etenkin JoKP:n hyökkäyspelissä, ja joukkue teki 1.divisioonassa toiseksi vähiten maaleja (169 kpl). Niinpä joukkue päätyi vaatimattomalle 7. sijalle runkosarjassa. JoKP:n paras pistemies oli edelliskauden tapaan Jari Hämäläinen tehoin 20+33=53. Kauden kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 2237 katsojaa.
Kauteen 1986-87 JoKP:n lähti kovasti muuttuneena, kun vanhoista pelaajista joukkueeseen jäi jäljelle alle puolet. Tärkeimmistä runkomiehistä JoKP:n jättivät Auvo Väänänen, Erkki Huttunen, Timo Norppa ja Jari Hakkarainen. Tulijapuolella olivat mm. hyökkääjät  Milos Tarant (Litvinov), Esa Tutti (TuTo), Pasi Sallinen (SaPKo) sekä puolustaja Janne Karelius (TPS). Uuden valmentajakaksikon, Tapani Hämäläisen ja Juha Piiroisen, valmentaman joukkueen itselleen määrittelemä tavoite oli neljäs sija, mikä oikeuttaisi pääsyyn mukaan liigakarsintaan. JoKP:n nuori joukkue (keski-ikä 22 vuotta) yllätti edelliskautta selvästi pirteämmällä hyökkäyspelillä tehden sarjassa kolmanneksi eniten maaleja, 231 kpl. Joukkue keräsi pisteitä tasaisesti läpi runkosarjan ja saavuttikin tavoitteensa jätettyään SaiPan viidenneksi yhden pisteen erolla. Runkosarjassa joukkueen kotipelien yleisökeskiarvo oli 2665 katsojaa ja paras pistemies kolmatta kautta peräkkäin Jari Hämäläinen (34+29 = 63).
Kevään 1987 SM-liigan karsintasarjassa pelasivat TuTo, HPK, JoKP ja SM-liigassa karsijan paikalle jäänyt KalPa. Divarin runkosarjan voittaja KooKoo oli noussut suoraan SM-liigaan. Jokipoikien ensimmäisessä karsintaottelussa Kuopiossa KalPaa vastaan naapurikaupunkien joukkueet pelasivat huikea jännittävän ottelun, joka päättyi liigajoukkue KalPan hyväksi 5-4. Sadoittain vieraspeliin matkanneita Jokipo-faneja joutui pettymään KalPan iskettyä voittomaalin vain pari minuuttia ennen kolmannen erän loppua. Toisessa ottelussa JoKP pelasi kotonaan 2-2-tasapelin 1.divisioonassa toiseksi sijoittunutta TuToa vastaan. Karsintojen alku oli ollut jännittävä, mutta seuraavassa ottelussa tuli todellinen selkäsauna HPK:n kukistaessa JoKP:n maalein 12-2.  Lopulta muiden karsijoiden taito ja kokemus olivat karsintasarjassa Jokipojille yksinkertaisesti liikaa: joukkue jäi karsintasarjan jumboksi saalistettuaan vain yhden tasapelipisteen TuToa vastaan.
Kauden 1987-88 päätteeksi kahdelle 1.divisioonan kärkijoukkueelle oli tiedossa suora nousu laajenevaan SM-liigaan ja kolmanneksi sijoittuva pääsisi vielä karsimaan SM-liigan viimeisen kanssa. JoKP:n tavoite oli olla mukana tuossa joukossa ja seura myöskin panosti päästäkseen kärkitaisteluihin. Milos Tarantin kaveriksi palkattiin maanmies, 31-vuotias Minnesota North Starsin varaus Vladimir Kyhos.  Hyökkäysvoimaa toi myös HIFK:stä siirtynyt nuorten SM-sarjan paras pistenikkari Jari Laukkanen. Kun vielä edelliskauden kymmestä parhaasta pistemiehestä 8 jatkoi joukkueessa, saatettiin JoKP:lta odottaa pirteää kautta. Alkusyksyn vaikeuksien jälkeen JoKP:n pelit etenivät suunnitelmien mukaisesti joukkueen keikkuessa sarjassa toisena ja kolmantena läpi talven. Mutta kausi päättyi kuitenkin lopulta pahaan pannukakkuun: Viidestä viimeisestä pelistä Jokipojat voitti vain yhden ja näin ollen Kiekko-Reipas livahti kahden pisteen turvin JoKP:n takaa ohi runkosarjan kolmanneksi, eli viimeiselle karsintapaikalle. JoKP:lle jäi luu käteen, mutta pettynyttä seuraa ehkä hieman lohdutti sarjan paras kotiotteluiden yleisökeskiarvo, 2772 henkeä. Kauden paras pistemies Jokipojissa oli Vladimir Kyhos tehoin 11+53=64.
Kaudelle 1988̣–1989 JoKP asetti tavoitteekseen liigakarsintapaikan eli sijoittumisen kahden parhaan joukkoon. Valmennuskaksikko Tapani Hämäläinen ja Juha Eskelinen valitsivat pelaajia tiukalla seulalla, minkä vuoksi edellisen kauden joukkueesta kymmenkunta pelaajaa vaihtui uusiin. Puheenjohtajansa Keijo Tervon mukaan JoKP oli nyt edellisvuotta nuorempi, taistelutahtoisempi, liigakokeneempi ja tasaisempi. Näillä eväillä Jokipojat pelasi tasaisen vakuuttavasti läpi kauden johtaen sarjaa 8. kierroksesta alkaen runkosarjan loppuun saakka ja päätyen 68 pisteeseen. Pahin kilpailija Jokerit jäi 4 pisteen päähän. Runkosarjassa JoKP:n paras pistemies oli 20-vuotias varusmies Tero Arkiomaa teholukemin 36+35=71. Maalivahdit Henry Eskelinen (17 pelattua ottelua) ja Juha Jääskeläinen (33 pelattua ottelua) loistivat maalivahtien tilaston kärkikaksikkona. Divisioonan voittajana JoKP:lla oli edessään karsintasarja SM-Liigassa viimeiseksi jäänyttä Porin Ässiä vastaan. 
Kevään 1989 SM-liigan karsinnat JoKP:n ja Ässien välillä aloitettiin Joensuussa. Ensimmäisessä ottelussa Mehtimäellä 16.2.1989 JoKP kukisti Ässät niukasti 5-4 Jyrki Mannisen jatkoaikamaalilla. Toisen osa-ottelun Porissa Ässät voitti samoin lukemin 5–4. Kolmannessa ottelussa JoKP luisteli Ässät kumoon murskalukemin 5–1. Seuraavaksi oli jälleen Ässien vuoro voittaa kotonaan (5–3), minkä jälkeen edessä oli ratkaiseva ottelu Joensuussa. Maaliskuun 1. päivänä täysi tupa 5040 katsojaa todisti JoKP-hurmosta kotijoukkueen jyrätessä toisessa erässä jo 4–0-johtoon. Ässät viritteli vielä kiriä kolmannessa erässä, mutta lopulta ottelu päättyi Jokipoikien voittoon maalein 5-3. Joensuulaisseura oli noussut ensimmäistä kertaa SM-Liigaan!
Shampanja kuohui pukukopissa. Valmentaja Juha Eskelisen hiukset leikattiin. Lauri Mononen kävi kukittamassa päävalmentaja Tapani Hämäläisen. Juhlat jatkuivat läpi yön kaikissa Joensuun ravintoloissa, kaduilla ja kodeissa.
SM-liiga-kaudelle 1989–90 JoKP hankki muutaman vahvistuksen, joista nimekkäin oli Winnipeg Jetsin organisaatiosta saapunut paluumuuttaja Markku Kyllönen. Aivan kauden kynnyksellä valmentajaksi vaihtui Ässiä vielä keväällä valmentanut Tapio Flinck, joka arveli sijojen 7–10 tavoittelemisen olevan Jokipojille aivan realistista. Totuus Liigan ja JoKP:n tasoista paljastui kuitenkin heti syksyn peleissä, joissa tuli paljon tappioita, myös useita suurinumeroisia, ja pisteitä kertyi vain harvakseltaan. Joukkue taisteli kuitenkin useita kertoja tasaisesti sortuen lähinnä huonoon maalintekotaitoon JoKP pysyi karsijan paikalla käytännössä läpi koko runkosarjan. JoKP:n paras pistemies Tero Arkiomaa oli Liigan pistepörssissä vasta sijalla 48 teholukemin 18+14=32. Arkiomaa jäi kuitenkin tuolla kaudella liigahistoriaan tehtyään peräti 6 maalia yhdessä ottelussa, kun sarjajumbo Jokipojat hämmästyttävällä tavalla murskasi SM-Liigaa tuolloin johtaneen Ilveksen Tampereella maalein 4-11. Vaatimattomasta menestyksestä huolimatta JoKP:n kotipelejä kävi katsomassa hieno määrä eli keskimäärin 3 799 katsojaa ottelua kohden. Liigakarsinnoissa revanssinhaluinen Ässät voitti kaksi ensimmäistä kohtaamista maalin erolla (3–2 ja 4–5), mutta kolmannessa ottelussa se ei antanut enää JoKP:lle mitään mahdollisuuksia jyräten takaisin Liigaan maalein 9-4 ja otteluvoitoin 3-0. JoKP:lla oli edessään paluu 1. divisioonaan.

1990-luku - Ylös ja alas: Jokipojat vuoristoradassa

1. divisioonan kaudelle 1990–91 Jokipojilla oli asettaa käytännössä parempi kokoonpano, kuin vuotta aiemmin SM-liigaan. Lähteneiden tilalle saatiin heitä kovempia vahvistuksia, etunenässä Tsekkoslovakian maajoukkuemiehet Rostislav Vlach sekä kuusinkertainen MM-kisakävijä Antonin Stavjana. Myös uusi valmentaja, Jan Eysselt oli tsekki. Runkosarjan voittajalle oli luvassa suora nousu SM-Liigaan, ja ennakkoasetelmissa sitä lähtivät suurimpina suosikkeina tavoittelemaan JoKP ja Kärpät. Etukäteiskaavailut pitivät kutinsa, sillä JoKP voitti pelejään välillä jopa murskalukemin ja pysyi sarjan ykkösenä 11. kierrokselta lähtien aina loppuun saakka Kärppien seuratessa perässä muutaman pisteen päässä. JoKP:n nousu varmistui lopullisesti 4 kierrosta ennen loppua, kun kotiottelussa kaatui juuri Kärpät maalein 4–1 4 725 katsojan todistaessa tapahtumaa. Lopulta ero Kärppiin venähti 14 pisteeseen JoKP:n päätettyä kauden 15 ottelun voittoputkeen. Voittoisalla kaudella JoKP:n maaliero oli murskaava 282-111 ja myös pelaajien tilastoissa JoKP oli hyvin edustettuna: Rostislav Vlach voitti pistepörssin (33+48=81) ja Markku Kyllönen maalikuninkuuden (42 maalia). Maalivahti Juha Jääskeläinen pelasi 43 ottelua torjuntaprosentilla 90,39, mikä oikeutti maalivahtien tilastossa toiseen sijaan K-67:n Jim Bedardin jälkeen. 
Kaudelle 1991–1992 JoKP vahvisti joukkuettaan hankkimalla kentällisen verran liigakokemusta. Liigaan lähdettiin luottavaisemmin mielin kuin edellisen kerran kaksi vuotta aikaisemmin. Kauden alku oli kuitenkin huono: syksyllä ensimmäisen neljänneksen eli 11 ottelun jälkeen JoKP:lla oli koossa vain kaksi tasapelipistettä. Omiin oli kolissut keskimäärin yli viisi maalia ottelua kohden ja kuudessa pelissä JoKP oli joutunut vaihtamaan maalivahtia kesken ottelun. Helsingin Sanomat totesikin sarkastisesti, että "maalivahtien vaihtaminen on Joensuun tavaramerkki." Tässä vaiheessa JoKP:n seurajohto teki onnistuneen hankinnan palkkaamalla Tapparassa penkille juuttuneen Juha Vireniuksen uudeksi maalivahdikseen. Virenius torjuikin heti ensimmäisessä ottelussaan Jokipojille 1-0 -vierasvoiton Ilveksestä, ja jatkossa pisteitäkin alkoi vähitellen kertyä JoKP:n peräpään pitäessä aikaisempaa paremmin. Edelleen joukkue kuitenkin tuskaili tehottomuutensa kanssa, ja etenkin kaksikolta Rostislav Vlach - Markku Kyllönen seurajohto oli odottanut enemmän. Joulukuussa valmentaja Eysselt mieluili joukkueeseen yhtä maalitykkiä, mutta manageri Jukka Kostiainen ei suostunut harkitsemaan uusien pelaajien hankkimista. Kauden loppua kohden JoKP:n peliesitykset paranivat tasaisesti, mutta runkosarjan päätyttyä tuloksena oli kuitenkin viimeinen sija ja karsintapelit. Suora säilyminen oli jäänyt kuuden pisteen päähän. Jokipoikien historian toisen liigakauden kotipelien yleisökeskiarvo oli jälleen kerran hyvä: 3891 katsojaa. Liigakarsinnoissa vastaan tuli divarin voittaja Kiekko-Espoo. Jokipoikia pidettiin ennakkosuosikkina, ja joensuulaiset voittivatkin ensimmäisen Helsingin jäähallissa pelatun ottelun maalein 4-3. Seuraavaan peliin JoKP lähti jostain kumman syystä huonolla asenteella, minkä seurauksena K-Espoo otti vierasvoiton murskaluvuin 8-2. Seuraavaksi molemmat joukkueet voittivat omat kotipelinsä (Espoossa 3-2 ja. ; Joensuussa 3-2), jonka jälkeen oli edessä ratkaiseva ottelu Helsingin jäähallissa. Peli eteni tasaisissa merkeissä ja lopulta Espoon nuoret tähdet Jere Lehtinen ja Tero Lehterä tekaisivat johtomaalin 2-1 kolmannen erän alussa. JoKP ei enää onnistunut tasoittamaan ja seuran liigataival oli sillä erää katkennut.
Kauden 1992-1993 1. divisioona ("Finlandia-liiga") oli erittäin kovatasoinen. Etenkin Tuto, KooKoo, nousija Junkkarit ja Kärpät lähtivät kauteen toinen toistaan kovemmilla kokoonpanoilla. Myös uuden päävalmentajan, Samu Kuitusen luotsaama JoKP oli yksi sarjan suosikkeista. Jokipojista poistui edelliskauden jälkeen kymmenkunta runkopelaajaa, joita paikattiin omilla kasvateilla sekä lisäksi kärkihankintoina olivat slovakit, hyökkääjä Lubomir Kolnik ja puolustaja Ernest Bokros. JoKP pelasi syksyn tasaisesti ja lisäsi kevätkaudella vauhtia: Etenkin vahvan hyökkäyspelaamisen ansiosta JoKP paineli runkosarjan voittoon neljän pisteen erolla TuToon. JoKP paukutti 44 ottelussa eniten maaleja (244 kpl) ykköspyssynään Kolnik, joka voitti pistepörssin ja oli myös sarjan paras maalintekijä (46+38=84). SM-Liigan karsinnat pelattiin neljän joukkueen kaksinkertaisena sarjana, jossa liigapaikkaansa oli puolustamassa Lahden Reipas. Ensimmäisessä ottelussaan JoKP kukisti Mehtimäellä TuTon maalein 5-1 3716 katsojan silmien alla. Alku näytti lupaavalta, mutta seuraavissa peleissä Reipasta ja KooKoota vastaan JoKP tuhri kuitenkin hallinnassaan olleet ottelut lopulta tappioiksi, eikä karsintasarjasta jäänyt muuta käteen kuin jumbosija.
Divarikauden ("Finlandia-Liiga") 1993-94 alla Joensuussa haaveiltiin vielä SM-liigasta. JoKP:lla oli edelleen hyökkäysvoittoinen kokoonpano, johon kuuluivat uusina tulijoina liigassa mainetta niittäneet tehohyökkääjät Jari Hirsimäki ja Kari Laitinen sekä maalivahti Ilpo Kauhanen. JoKP hyökkäsi taas vauhdikkaasti ja teki edellisen kauden tapaan runkosarjassa eniten maaleja, keskimäärin 5,15 per ottelu, vaikka syksyn paras pistemies Lubomir Kolnik olikin päästetty kustannussyistä Raumalle jo marraskuun lopulla. Joulukuussa JoKP:n pelaajat väläyttelivät jopa harjoituslakkoa myöhässä olleiden palkkojensa vuoksi, mutta sillä erää palkat saatiin hoidettua. Vaikeuksista huolimatta JoKP päätyi runkosarjassa toiseksi TuTon vanavedessä. Jokipoikien paras pistemies oli koko sarjan pistepörssissä toiseksi sijoittunut Jari Hirsimäki tehoin 35+50=85. Karsintasarjassa Reipasta, Saipaa ja Tutoa vastaan Jokipoikien paukut eivät riittäneet silläkään kertaa. Kevään pelejä varjosti ykköshyökkääjä Jari Hirsimäen saamat potkut kesken karsintojen: Hirsimäen epäiltiin tehneen TuTon kanssa sopimuksen seuraavasta kaudesta kesken karsintojen ja pelanneen kilpailijan pussiin. Hirsimäki on jälkeen päin kiistänyt epäilyt ja esittänyt käsityksensä, että TuTon valmentaja Juhani Tamminen pisti alulle siirtohuhun hämmentääkseen vastustajan rivejä. Viimeisessä merkityksettömässä pelissään JoKP murskasi liiganousunsa ja varmistaneen TuTon peräti 13-0. Kausi jäi Joensuun Kiekko-Pojat ry:n viimeiseksi 1. divisioonassa. Talousvaikeudet olivat muhineet jo pidemmän aikaa, ja toukokuun lopulla 1994 JoKP lopulta haki itsensä konkurssimenettelyyn, joka tosin raukesi varojen puutteeseen. 11,8 miljoonan markan velkojen perijöiden joukossa oli mm. kaksi pankkia sekä verottaja. Vararikon suurimpana yksittäisenä syynä oli vuosikausia maksetut ylisuuret pelaajapalkkiot. SM-liigaan nousua yritettiin taloudellisella riskillä eli 1. divisioonassa saatuihin tuloihin nähden liian kalliilla joukkueilla. JoKP siirsi kaiken jääkiekkotoimintansa sisarseura Kiekko-Karhujen nimiin.
Kaudelle 1994-95 Jääkiekkoliitto antoi Kiekko-Karhuille sarjapaikan 2. divisioonasta. Tapani Hämäläisen luotsaamalla Kiekko-Karhuilla oli sarjaan lähdettäessä mukanaan useita edelliskausien JoKP-pelaajia, minkä vuoksi joukkue oli todella vahva kakkosdivariin. Kiekko-Karhut voittikin itälohkon ja sen jälkeen 9 joukkueen noususarjan ("Fazer-liiga") varmoin ottein ja nousi seuraavaksi kaudeksi 1. divisioonaan. Kiekko-Karhujen kotipelien yleisökeskiarvo oli itälohkossa (7 ottelua) 1332 ja noususarjassa (8 ottelua) 1567 katsojaa. Noususarjan pistepörssin voitti Kiekko-Karhujen Markku Kyllönen, joka takoi pelaamissaan 15 ottelussa tehot 20+19=39. 
Fazer-liigaan eli divarikaudelle 1995-1996 Kiekko-Karhut lähti edelliskauden rungolla ja oman kylän pojilla. Nousijajoukkue pärjäsi hyvin, tuloksena oli runkosarjan 5. sija vain 6 pistettä voittajaa Hermestä jäljessä. Etenkin kotona Kiekko-Karhut oli vahva; 22 kotipelistä joukkue voitti 20 ja tasapeliinkin Joensuussa ylsivät kertaalleen vain Haukat ja Titaanit. Kiekko-Karhujen paras pistemies runkosarjassa oli Mika Kupiainen tehoin 27+28=55, mikä oikeutti pistepörssissä 6. sijaan. Ensimmäisellä pudotuspelikierroksessa (paras kolmesta -järjestelmä) vastaan luisteli Kärpät. Ensin molemmat voittivat kotipelinsä ja lopulta kolmannesta ottelusta 2817 katsojan todistaessa Mehtimäellä tapahtumaa jatkoon meni Kiekko-Karhut Pasi Nissisen jatkoaikamaalilla. Toisella pudotuspelikierroksella (paras viidestä -järjestelmä) Kiekko-Karhujen haaveet pääsystä SM-liigan karsintasarjaan karisivat nopeasti, kun SaiPa voitti ottelusarjan suoraan voitoin 3-0.
Kauden 1996-1997 16 joukkueen 1.divisioonaan Kiekko-Karhuja lähti luotsaamaan Kai Rosvall, joka palasi Joensuun ykkösjoukkueen päävalmentajaksi reilun 10 vuoden tauon jälkeen. Joukkue uudistui edelliskaudesta merkittävästi, kun muutama kokenut pelaaja pakkasi laukkunsa ja tilalle otettiin omia kasvatteja. Lisäksi kärkihankintoja olivat Forssasta saapunut hyökkääjä Vesa Lehtonen sekä kokenut venäläispakki Juri Gailik. Joukkue hitsautui nopeasti yhteen ja 30 ottelun runkosarjan jälkeen Kiekko-Karhut oli toisena 2 pistettä Kärppien perässä. Runkosarjaa seuranneessa 8 joukkueen ylemmässä jatkosarjassa Kiekko-Karhut jatkoi hyvää menoaan ja oli lopulta 44 ottelun jälkeen piikkipaikalla 3 pistettä Kärppiä edellä. Kiekko-Karhujen tehohyökkääjiä olivat Vesa Lehtonen (26+40=66) sekä Pasi Nissinen, joka myös voitti 1.divisioonan pistepörssin teholukemin 27+44=71. Pudotuspeleissä taisteltiin pääsystä SM-liigan karsintapeleihin. Aluksi Kiekko-Karhut pudotti Hermeksen pois kuvioista otteluvoitoin 3-0. Tämän jälkeen oli vuorossa SM-liigan karsintasarjan 1. vaiheen ottelusarja Kärppiä vastaan. Tällä kertaa osat vaihtuivat vuoden takaisesta, kun Kiekko-Karhut joutui nöyrtymään Kärppien rumputulessa: Kärpät voitti sarjan suoraan kolmessa ottelussa lukemin 2-6, 5-1 ja 2-6 ja jatkoi matkaan karsintasarjan toiseen vaiheeseen KalPaa vastaan.
Kaudella 1997-1998 Kiekko-Karhujen tavoitteena oli taas liigakarsinnat, vaikka joukkue oli heikentynyt edelliskaudesta selvästi. Joukko parhaita hyökkääjiä oli lähtenyt (Pasi Nissinen, Vesa Lehtonen, Sami Vannisen, Pasi Volotinen) eikä tilalle ollut saapunut aivan yhtä kovia pelimiehiä. Syksy sujui vaihtelevissa merkeissä; välillä Kiekko-Karhut oli aivan sarjan kärjen tuntumassa, mutta sitten peli sakkasi pahasti ja joukkue putosi joulukuussa pudotuspeliviivan alapuolelle. Seurajohto painoi paniikkinappulaa ja Kai Rosvallin tilalle ykkösvalmentajaksi nousi kakkosmies Timo Turunen. Samalla joukkuetta onnistuttiin vahvistamaan, kun edelliskauden tehomiehet Pasi Nissinen ja Vesa Lehtonen sekä Saksassa pelannut Mika Kupiainen palasivat takaisin Joensuuhun. Meno kaukalossa ei kuitenkaan parantunut toivotulla tavalla, vaan pudotuspelit karkasivat kauas ja karsintapeikko alkoi kummitella. Seura vaihtoi toistamiseen päävalmentajaa saman kauden aikana, ja lopulta vanha tuttu Tapani Hämäläinen sai kurssin kääntymään ja sarjapaikka säilyi suoraan ilman karsintapelejä. Kiekko-Karhut teki sarjassa melkein saman verran maaleja kuin useimmat pudotuspelijoukkueista, eli 138, mutta päästi omiin maaleja jopa jumbokaksikkoa, Ahmat, UJK, enemmän eli  165 kpl. Näin ollen kehno menestys johtui enemmän huonosta puolustamisesta kuin hyökkäyspelistä.
Kaudelle 1998 - 99 Kiekko-Karhut vaihtoi nimensä Jokipojiksi, joka oli ollut Joensuun Kiekko-Poikien lempinimi seuran perustamisesta lähtien. Yleisön vuosikymmeniä hellimästä nimestä tuli ensimmäistä kertaa Joensuun edustusjoukkueen virallinen nimi. Kiekko-Karhujen nimen lisäksi pukukopista poistui edellisen kauden kahdeksan parasta pistemiestä, joiden tilalle hankittiin peräti viisi venäläispelaajaa pietarilaisesta Izorets-seurasta. Kauden käynnistyttyä Tapani Hämäläisen suojattien peli ei tahtonut ottaa kulkeakseen ja muutenkin koko syksy oli hyvin sekavaa. Kymmenen ottelun jälkeen venäläisistä oli Joensuussa jäljellä enää puolustaja Dimitri Sherebenkov. Pahaa loukkaantumissumaa paikattiin KalPa-lainoilla, parilla latvialaisella (Marek Jass, Artis Abols) sekä paluumuuttajilla Pasi Volotisella ja Pasi Nissisellä. Hankinnoista huolimatta Jokipojat oli vuoden lopulla sarjan hännillä karsintaviivan huonommalla puolella. Joulutauolla Jokipojat harjoitteli hyvin, sai sairastuvalta pelaajia takaisin ja viimein peli alkoi sujua paremmin. Jokipojat kipusi vähitellen jo pudotuspeliviivan yläpuolella, mutta lopulta pari rumaa tappiota Kärpille ja UJK:lle runkosarjan viimeisissä peleissä tarkoitti sitä, että Jokipojat jäi huonommalla maalierollaan niukasti pudotuspelien ulkopuolelle ja kausi päättyi ennenaikaisesti.Kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 1372 katsojaa.
Kaudelle 1999-2000 pelaajalegenda Seppo Repon valmentama joukkue uudistui maltillisesti. Merkittävimmät muutokset koskivat ulkomaalaisvahvistuksia, kun vanhat poistuivat ja tilalle tulivat venäläishyökkääjä Vladimir Andrejev ja latvialaispuolustaja Igors Bondarevs. Kausi ei sujunut ilman turbulenssia: Jokipoikien talousvaikeuksien takia kärkipelaajista puolustajat Bondarevs ja Arttu Käyhkö sekä hyökkääjä Janne Turpeinen jättivät joukkueen kesken kauden. Vaikeuksista huolimatta Jokipojat saavutti runkosarjassa kelvollisen viidennen sijan. Runkosarjassa Jokipoikien paras pistemies oli Pasi Nissinen tehoin 18+35=53 ja kotipelien yleisökeskiarvo oli 1370 katsojaa. Pudotuspelien avauskierroksella Jokipojat sai vastaansa kuudenneksi sijoittuneen KooKoon. Ensin molemmat joukkueet voittivat kotonaan (2-0 ; 4-2), minkä jälkeen ratkaisevan ottelun Joensuussa voitti Jokipojat maalein 5-2. Seuranneesta välieräsarjasta Vaasan Sport eteni SM-Liigan karsintasarjan ensimmäiseen vaiheeseen voitettuaan Jokipojat otteluvoitoin 2-0.

2000-luvun ensikymmen - Nousujohteinen työ saa palkintonsa

Kaudelle 2000-2001 1. divisioonan nimi muuttui Mestikseksi ja samalla SM-liiga suljettiin, mikä tarkoitti sitä, ettei Jokipojat voinut enää asettaa kauden tavoitteekseen liigakarsintoja. Melko kokemattomalla joukkueella Mestikseen lähteneiden Jokipoikien syksy sujui pelillisesti sarjan keskikastissa, mutta käänne huonompaan suuntaa tapahtui joulukuussa. Jokipoikien talousongelmien takia niin päävalmentaja Ari "Turbo" Aaltonen kuin myös osa kärkipelaajista jättivät seuran. Loppukauden valmennuksesta vastasi parivaljakko Kari Riihola ja Jouni Varis. A-junioripitoisella kokoonpanolla taistellut Jokipojat oli suurissa vaikeuksissa, mutta onnistui lopulta 2 pisteen turvin välttämään joutumasta Suomi-sarjan karsintaan. Suomi-sarjalta se ei kuitenkaan pelastanut: Jääkiekkoliitto pudotti Jokipojat sarjaporrasta alemmas, kun seuran taustayhdistys Kiekko-Karhut ry oli päättänyt hakea itsensä konkurssiin. Jääkiekkoliitto salli kuitenkin Jokipoikien A-junioreiden pitää liigapaikkansa. Seuran konkurssipäätöksen taustalla olikin halu turvata A-junioreiden jatko Liigassa, kun resurssit eivät olisi riittäneet pelaamiseen sekä junioreiden Liigassa että aikuisten Mestiksessä.
Kauteen 2001-2002 Jokipojat valmistautui uuden taustayhdistyksen, Joensuun Kiekko ry:n siipien suojissa. Tavoitteena oli nousta takaisin Mestikseen kolmen vuoden kuluessa. Ensimmäiselle Suomi-sarjan kaudelleen Jokipojat sai pelaajat kokoon vasta loppukesästä, eikä Markku Kyllösen luotsaama ryhmä kyennyt viidettä sijaa parempaan sijoitukseen 8 joukkueen etelälohkossa. Kotiotteluiden yleisökeskiarvo oli 536 katsojaa.
Kauteen 2002-2003 Jokipojat pääsi valmistautumaan edelliskautta huolellisimmin. Kovan luokan vahvistuksen Jokipojat sai Itävallasta kotikaupunkiinsa palanneesta puolustaja Arttu Käyhköstä. Uusi valmennuskaksikko Jouni Varis ja Teemu Tiainen johdatti Jokipojat lohkonsa voittoon (sinä kautena pelattiin "Itälohkossa"). Seuranneesta paras kolmesta -sarjasta Kiekko-Oulua vastaan Jokipojat eteni Mestiksen karsintasarjaan. Pahaan aikaan sattunut loukkaantumissuma sotki kuitenkin Jokipoikien noususuunnitelmat ja tuloksena karsintasarjasta oli vasta viides sija.
Jokipoikien 50-vuotisjuhlakauteen 2003-2004 lähdettiin entisillä valmentajilla mutta selvästi vahvistuneella joukkueella. Jokipojat oli Suomi-sarjan etelälohkossa omaa luokkaansa tehtyään 36 ottelussa 218 maalia. Lohkon pistepörssin voitti Jokipoikien Sami Puruskainen teholukemin 24+39=63. Alkupelien kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 742 katsojaa. Jatkopeleissä joensuulaiset raivasi tieltään ensin Kuusamon Pallo-Karhut ja sitten Pietarsaaren Jeppiksen edeten täten neljän joukkueen Mestiksen karsintasarjaan. Karsinnoissa vastus oli jo kovempaa, etenkin rutinoitunutta TuToa vastaan, mutta lopulta kaikki päättyi Jokipoikien kannalta onnellisesti. Karsintapelien toiseksi viimeisellä kierroksella Jokipojat murskasi Hyvinkään Ahmat maalein 7-0 ja varmisti nousunsa Mestikseen.
Kaudelle 2004-2005 Mestikseen noussut Jokipojat ei kesän aikana juurikaan vahvistunut ja kuului täten ennakkoarvioissa sarjan heikoimpiin joukkueisiin. Syksy sujuikin kehnosti. Jäädessään marraskuussa puolentoista viikon pelitauolle oli Jokipojilla koossa vain 3 pistettä 17 ottelusta. Tässä kohtaa Jokipojat kuitenkin räjäytti melkoisen uutispommin: Caroline Hurricanesin hyökkääjä Pavel Brendl liittyi Jokipoikiin aluksi kuukauden mittaisella sopimuksella, kun samaan aikaan NHL:ssä oli työsulku. Joulukuun alussa tuli seuraava kova uutinen, kun valmentajakaksikko Jouni Varis - Teemu Tiainen päätti erota. Syyksi he ilmoittivat, että kokivat menettäneensä seurajohdon luottamuksen. Tilalle päävalmentajaksi napattiin pikavauhtia Kari Rauhanen Jokipoikien A-nuorista. Rauhanen muutti siihenastista hyökkäyspainotteista pelitapaa puolustusvoittoisemmaksi, mikä sopikin paremmin Jokipoikien sen kauden joukkueelle. Jokipojat nousi joulukuussa pois jumbopaikalta ohi FPS:n. Pavel Brendl käväisi vuodenvaihteessa kokeilemassa Sveitsissä, mutta jatkoi kuitenkin tammikuussa Jokipojissa. Yhteensä Brendl pelasi Jokipojissa 21 runkosarjan ottelua ja teki niissä 19 tehopistettä. Joulukuussa alkanut Jokipoikien hyvä pelivire jatkui kevätkaudellakin, mutta kun syksyn pistesaalis oli ollut niin vaatimaton, jäi joukkue kuitenkin sarjassa toiseksi viimeiseksi ja joutui karsintaan. Kahden Mestis- ja kahden Suomi-sarjajoukkueen karsintasarja oli totista työtä Jokipojille, mutta lopulta Mestis-paikka varmistui, kun joensuulaiset kukistivat Mehtimäellä viimeisessä ottelussaan Seinäjoen SHT:n maalein 5-3 2852:n katsojan edessä. Karsinnoissa Jokipojille kaikki kaikessa oli hyökkäyskolmikko Tapio Ahtonen-Sami Puruskainen-Jani Keränen, joka teki kuudessa ottelussa yhteensä 26 tehopistettä. 
Kauden 2005-2006 ennakko-odotuksissa Jokipoikien iskukyky oli pienoinen arvoitus. Lähtijöitä oli paikkailtu potentiaalisilla mutta edellisellä kaudellaan muissa joukkueissa vaatimattomasti onnistuneilla pelaajilla. Yhtenäiseksi hitsautunut joukkue pelasi kuitenkin tasaisen vahvan syksyn onnistuen kääntämään tiukkoja kamppailuja edukseen. Joulutauolla Jokipojat oli viidentenä 6 pistettä kärkeä perässä. Tammikuussa peli vielä kulki ja pisteitä kertyi, mutta runkosarjan loppua kohden peliesitykset heikkenivät rajusti. Jokipojat hävisi runkosarjan yhdeksän viimeistä otteluaan (joista kaksi jatkoajalla) ja valahti sarjataulukossa kahdeksanneksi - päästen kuitenkin viimeisenä joukkueena mukaan pudotuspeleihin. Huonohkoista loppukauden peleistä huolimatta Jokipoikien kotiottelujen yleisökeskiarvo oli Mestiksen toiseksi paras, 1456 katsojaa. Jokipoikien johto oli reagoinut tappioihin erottamalla päävalmentaja Kari Rauhasen aivan pudotuspelien kynnyksellä. Tilalle nousi kakkosvalmentajana aiemmin toiminut Pasi Parviainen apunaan Arttu Käyhkö. Puolivälierissä vastaan tuli runkosarjan voittaja Jukurit. Ensimmäisessä pelissä Mikkelissä Jokipojat taisteli kovasti, mutta joutui tyytymään niukkaan 0-1 tappioon. Toisessa kohtaamisessa Mehtimäellä Jokipojat oli parempi maalein 3-2. Seuraavissa kahdessa ottelussa Jukurit kuitenkin lisäsi höyryä eikä Jokipojille jäänyt sanan sijaa, kun Jukurit eteni vastustamattomasti välieriin (Jokipoikien tappiot Mikkelissä 0-4 ja Joensuussa 2-8).
Kaudelle 2006-2007 Jokipojat sai päävalmentajaksi Jami Kaupin. Kakkosena jatkoi Arttu Käyhkö. Joukkueen kokoaminen venyi elokuulle saakka, mutta onnistuneen try-out -leirin myötä kasaan saatiin kelpo joukkue. Try-outin kautta ykkösmaalivahdin paikan nappasi myös tsekkivahti Alexander Salak. Jokipojat pelasi mainion alkukauden ja oli marraskuussa sarjassa jopa toisena, mutta päätyi lopulta runkosarjassa kuudenneksi. Hyvien kotiesitysten ansiosta (vain 4 tappiota) Jokipojat oli sarjan toiseksi paras yleisöjoukkue kotona kerättyään Mehtimäen otteluihin keskimäärin 1639 katsojaa. Jokipokien paras pistemies oli Sami Puruskainen tehoin 16+36=52, mikä toi runkosarjan pistepörssin neljänteen sijan. Edellisen vuoden tapaan puolivälierissä vastaan luisteli Jukurit. Jokipojat taisteli joukkueena hurjasti, mutta Jukurit meni jälleen jatkoon otteluvoitoin 3-0 voitettuaan kaikki pelit yhden maalin erolla. Jokipoikien osalta olisi voinut luulla kauden loppuneen välierätappioon, mutta kevään 2007 kummallisuuksiin kuului Mestiksen Playout-sarjat, jossa kohtasivat puolivälierissä tippuneet sekä  pudotuspelien ulkopuolelle jääneet joukkueet. Jokipoikia vastaan tuli KooVee, jonka Jokipojat kuitenkin onnistui voittamaan suoraan kolmessa ottelussa (7-4, 1-6, 3-0). Jokipojat pääsi kesälomalle ja KooVee joutui jatkamaan putoamiskarsinnoissa seuraavalle kierrokselle.
Kauteen 2007-2008  uusi  Ärjy-logo-paidassaan startannut Jokipojat asetti tavoitteekseen neljän joukkoon sijoittumisen. Edellisen kauden runkomiehistö oli edelleen melko pitkälti koossa, uusina kärkivahvistuksina joukkueeseen tulivat puolustaja Juuso Akkanen sekä kanadalainen maalivahti Jocelyn Guimond. Päävalmentajana jatkoi Jami Kauppi. Syyskausi osoitti, ettei Jokipojat kuulunut pelaajamateriaaliltaan aivan kärkinelikkoon, mutta oli joulutauolla kuitenkin kuudentena 6 pistettä tavoittelemastaan 4. sijasta jääneenä (ensimmäistä kautta Mestiksessä varsinaisen peliajan voitosta sai kolme pistettä). Joulutauolla Guimond päästettiin maalivahtia tarvinneeseen Vaasan Sportiin. Ykkösmaalivahdin paikan nappasi Teemu Seppänen, joka oli syyskaudella palannut yhdeksässä ottelussa torjuntaprosentilla 93,07. Jokipojat aloitti tammikuun ottamalla viisi peräkkäistä voittoa. Jatkossa oli kuitenkin tiukempaa, ja kun vähitellen pudotuspelien kotietu käytännössä karkasi, eivät loppukauden pelitkään sujuneet enää aivan optimaalisella tavalla. Tuloksena Jokipojille tuli 7. sija runkosarjassa, jossa kotiottelujen yleisökeskiarvo oli 1875 silmäparia. Keskiarvoa kasvatti etenkin kaksi kauden aikana yli 3600 katsojaa vetänyttä ilmaisottelua. Puolivälierissä vastaan luisteli Hokki. Vaikka Jokipojat olikin voittanut Hokkin runkosarjan viimeisessä ottelussa 4-1, niin pudotuspeleissä kajaanilaiset osoittautuivat selvästi Jokipoikia vahvemmiksi. Hokki voitti puolivälieräsarjan suoraan otteluvoitoin 3-0 (10-2, 2-5, 3-2).
Kaudelle 2008-2009 Jokipoikien joukkueesta vaihtui noin puolet. Urheilullisuuden ja sitoutuneisuuden suhteen uuden valmentajan Jarno Pikkaraiset vaatimukset olivat tiukat, ja kesätreeneissä mentiinkin lujaa. Uusia vahvistuksia olivat mm. hyökkääjä Jarno Koskiranta, puolustaja Luke Sellars sekä maalivahti Antti Ore. Joukkueen tavoitteena oli lähteä parantamaan edellisen kauden 7. sijaa.  Syyskausi sujui odotuksiin nähden yläkanttiin. Erinomaisen viisikkopuolustuksen ja vahvan neljän kentän pelin ansiosta Jokipojat oli joulutauolla sarjajohdossa kerättyään 29 ottelusta 19 voittoa ja yhteensä 58 sarjapistettä. Hieno meno jatkui myös kevätkaudella ja Jokipojat voitti kuin voittikin runkosarjan 3 pisteen erolla ennen Sportia. Joukkueen hyvä puolustaminen erottui edukseen: Jokipojat oli päästänyt runkosarjassa vähiten maaleja, minkä lisäksi Mestiksen plusmiinustilastossa oli Jokipojista neljä pakkia - Juuso Akkanen, Aku Pekkarinen, Jarkko Immonen ja Luke Sellars - kymmenen eniten pluspisteitä keränneen pelaajan joukossa. Jokipoikien paras pistemies runkosarjassa oli Jani Keränen tehoin 18+18=36. Pudotuspelien ensimmäisellä kierroksella vastaan tuli Leki. Jokipojat meni tästä otteluparista jatkoon otteluvoitoin 3-0 eikä vähiten maalivahti Antti Oreen ansiosta, joka piti nollan kahdessa viimeisessä pelissä. Välierissä Jokipojat kohtasi TuTon. Ensimmäisen ottelun Jokipojat voitti 3-2 Mika Mäkiahon jatkoaikamaalilla. Turussa Tuto tasoitti otteluvoitot maalein 4-2, mutta kolmannessa pelissä Mehtimäellä Jokipojat marssi selvään 3-0-voittoon 4198 katsojan edessä. Seuraavassa Turun-ottelussa Jokipojat nappasi hienon 3-2-vierasvoiton jatkoajalla Mika Mäkiahon toimiessa jälleen ratkaisijana. Näin Jokipojat oli edennyt Mestiksen finaaleihin Vaasan Sportia vastaan. Finaaleista tuli tiukkaa taistelua, jossa Jokipojat antoi kaikkensa, mutta hieman kokeneempana joukkueena Sport oli terävämpi ratkaisun hetkinä ja nappasi kaksi jatkoaikavoittoa Vaasassa. Sport voitti mestaruuden otteluvoitoin 3-1. Finaalitappiosta huolimatta Jokipojat saattoi olla tyytyväinen hopeasijaansa. Myös yleisö löysi hyvin Mehtimäelle, Jokipoikien pudotuspelien yleisökeskiarvo kuudessa kotiottelussa oli 3334 katsojaa. Mestiksen pudotuspelien pistepörssin voitti Jokipoikien Jarno Koskiranta, joka teki 11 ottelussa tehot 4+7=11.
Kaudelle 2009-2010 Jarno Pikkaraisen valmentama Jokipojat lähti taas mitalin kiilto silmissään, etenkin kun hopeajoukkueen runko säilyi pääosin entisellään. Joukkueessa jatkoi vuosikausia ärjypaitaa kantaneita pelaajia, kuten Tapio Ahtonen, Sami Puruskainen, Sami Mutanen, Jani Keränen, Jarkko Immonen ja Kimmo Nevalainen. Uusista ärjyistä tehoja odotettiin etenkin Antti Kerälältä ja Tobias Salmelaiselta. Ykköstorjujan vastuuta kantoi Mikko Rämö. Jokipoikien syksy alkoi vaikeasti 5 peräkkäisellä tappiolla. Tässä vaiheessa puolustuksen vahvistukseksi hankittiin Tero Konttinen, joka nousikin heti isoon kiekolliseen rooliin. Pikkuhiljaa peli alkoi kuitenkin kulkea paremmin ja pisteitäkin kertyä. Jokipoikien pelinopeus aiheutti vastustajille hankaluuksia, joskin oman pään puolustuspelissä riitti vielä parannettavaa. Joulutauolle mentiin 6 ottelun voittoputkessa neljänneltä sijalta. Kevätkaudella Jokipoikien otteet aina vaan paranivat tasaisesti. Jarno Pikkaraisen suojatit päättivät runkosarjan KooKoon jälkeen toiseen sijaan ja hienoon seitsemän ottelun mittaiseen voittoputkeen. Jokipoikien viisikkopuolustamiseen ja nopeaan kääntämiseen perustunut pelityyli toimi yhtä hyvin niin kotona kuin vieraskentillä Jokipoikien voitettua yhtä monta ottelua (14) sekä kotona että vieraissa. Jokipojista paras pistemies runkosarjassa oli Antti Kerälä tehoin 10+ 38 = 48 ja paras teholukema oli Tero Konttisella (+25). Kun runkosarjan lopulla palaset olivat loksahtaneet kohdilleen, olivat odotukset pudotuspeleihin korkealla. Puolivälierissä Jokipoikien otteista puuttui vielä jonkin verran terävyyttä, mutta Kiekko-Vantaa ei kuitenkaan kyennyt pysäyttämään joensuulaisten neljän kentällisen tasaista vyöryä. Joensuulaisjoukkue vei ottelusarjan suoraan kolmella voitolla (3-1, 4-2, 2-1). Välierissä vastaan luisteli Leki. Ensimmäisessä kohtaamisessa Jokipojat murskasi kotonaan täydellisen esityksen jälkeen lempääläiset maalein 7-1. Seuraavaan peliin Leki paransi huomattavasti, mutta rutinoitunut joensuulaisjoukkue nappasi silti 4-3 -vierasvoiton. Parin päivän päästä Joensuussa käytiin taas tiukkaa taistoa, joka päättyi kotiyleisön riemuksi Antti Kerälän 3-2-jatkoaikamaaliin ajassa 68.20. Näin Jokipojat oli jälleen raivannut tiensä toisena vuotena peräkkäin Mestiksen finaaliin, jossa vastaan asettui D Team Jyväskylästä. Ensimmäisessä ottelussa levänneempi ja energisempi Jokipojat hallitsi peliä, joskin D Team tarjosi tiukan vastuksen. D Team nujertui Mehtimäellä maalein 4–3. Seuraavassa pelissä kotiyleisönsä edessä D Team tarjosi avausottelua vieläkin tiukemman vastuksen, mutta Jokipojat onnistui silti kairaamaan vierasvoiton maalein 3-2 - erityisesti kiitos maalivahti Mikko Rämön, joka oli tarkkana ottelun ratkaisuhetkillä. Kolmannessa finaaliottelussa Mehtimäellä Jokipojat ei enää jättänyt vastustajalle mitään jossiteltavaa, vaan jyräsi D Teamin 4 362 hengen yleisön riemuitessa  maalein 6-3. Jokipoikien kautta aikojen ensimmäinen Mestiksen mestaruus varmistui suoraan otteluvoitoin 3–0. Mestiksen pudotuspelien parhaaksi pelaajaksi valittiin Jokipoikien maalivahti Mikkö Rämö, jolla oli myös pudotuspelien paras torjuntaprosentti 93,68. Pudotuspelien paras plusmiinuslukema oli Jokipoikien puolustajalla Kimmo Nevalaisella (+12). Läpi runkosarjan ja myös pudotuspeleissä joensuulaisfaneja ihastutti etenkin tehoketju Antti Kerälä (6+7=13) – Tobias Salmelainen (3+7=10) – Jani Savolainen (4+7=11). Mainitsemisen arvoista myös on, että pudotuspeleissä erinomaisen ratkaiseviksi lisävahvistuksiksi osoittautuivat Joensuuhun siirtorajan kynnyksellä tulleet hyökkääjät Scott Matzka (5+7=12), Roberts Jekimovs (3+3=6) ja Jarkko Malinen (5+4=9). 
Liiga-karsinta Ilvestä vastaan 2010
Ilvestä vastaan pelatun Liiga-karsinnan tunnelmaa Joensuussa latisti jo ennalta uutinen, että eläkevakuutusyhtiö Ilmarinen haki Jokipoikia konkurssiin vajaan 6000 euron summan takia. Jokipojista kuitenkin vakuutettiin, että maksut hoidetaan ja koko kauden tulos tulee olemaan plusmerkkinen. Rivien välistä oli kuitenkin luettavissa, ettei liigaan nousu, mikä vaatisi seuran muuttamisen nopeasti ammattilaisorganisaatioksi, olisi kovin todennäköistä, vaikka Jokipojat sarjan voittaisikin. Joukkueiden lähtökohdat ottelusarjaan olivat kovin erilaiset: Jokipojilla oli karsinnoissa vain voitettavaa ja sarjapaikastaan taistelevalla Ilveksellä vain hävittävää. Jokipojat oli päättänyt Mestis-kautensa 16 peräkkäiseen voittoon, kun Tampereen Ilves oli voittanut SM-Liigassa koko kauden aikana vain 17 ottelua. Henkisen puolen seikkojen katsottiin hieman tasoittavan voimasuhteita pelillisesti ennalta heikomman Jokipoikien hyväksi. Oltiinhan edellisenä keväänä nähty, kuinka Vaasan Sport oli pystynyt hyödyntämään tappioiden rasittaman Porin Ässien liigamiehistön henkistä alennustilaa ja onnistunut melkein nousemaan SM-Liigaan. Ensimmäinen ottelu Tampereella oli molemmilta toisilleen ennalta tuntemattomilta joukkueilta hieman hermostunut esitys. Ilves kuitenkin hallitsi tapahtumia ja alkoi ratkoa ottelua toisessa erässä siirryttyään 2-0-johtoon Markus Seikolan ja Pasi Salosen maaleilla. Kolmannessa erässä molemmat osuivat vielä kertaalleen ja näin ollen Ilves voitti ensimmäisen kohtaamisen maalein 3-1. Jokipoikien maalivahdille Rämölle kertyi 42 torjuntaa ja Ilveksen päässä Jani Hurmeella 17 torjuntaa. Toisen kohtaamisen Ilves oli päättänyt ratkaista heti ottelun alussa ja siirtyikin 2-0-johtoon jo ajassa 5.46 Jarkko Kauvosaaren osumalla. Jokipoikien päävalmentaja Jarno Pikkarainen otti tässä vaiheessa aikalisän, ja saikin heräteltyä Jokipojat mukaan taistoon. Scott Matzka iski rannelaukauksella kavennuksen kahden miehen ylivoimalla ajassa 13.46. Toisessa erässä pelattiin avoimin ovin. Ensin Masi Marjamäki ja Johannes Alanen laukoivat tilanteeksi jo 1–4 Ilvekselle. Monet ehkä uskoivat pelin olleen jo ohi, mutta pian Jokipojat oli enää maalin päässä Antti Kerälän ja Tobias Salmelaisen osumilla. Kun vielä Ilveksen Ryan Glenn ja Jokipoikien Markku Flinck osuivat, niin toiselle erätauolle mentiin 4-5-lukemista. Jokipojat piinasi Ilvestä loppuun saakka, mutta lisämaaleja ei enää kolmannessa erässä nähty. Mikko Rämolle kertyi ottelussa 28 torjuntaa ja Ilveksen Jani Hurmeella 39 torjuntaa. Kolmannessa kohtaamisessa Tampereella Ilveksen Pasi Määttäsen johtama ykköskenttä oli liikaa Jokipojille. Määttänen oli syöttäjänä Joonas Raskin (2-0),  Markus Seikolan (3-0) ja  Jesse Niinimäen (4-0) osumissa. Jokipoikien 1-4-kavennuksen ampui päätöserän lopulla Markku Flinck. Jokipokien valmentaja Jarno Pikkarainen sanoi  ottelun jälkeen tasoerojen näkyneen etenkin siinä, että Jokipojat ei helpoista paikoistakaan saa maaleja. Mikko Rämolle kertyi ottelussa 43 torjuntaa ja Jani Hurmeella 25 torjuntaa. Neljännessä kohtaamisessa Joensuussa Jokipojat oli pakkovoiton edessä Ilveksen johdettua sarjaa jo 3-0. Ensimmäisessä erässä Jokipojat meni johtoon Roberts Jekimovsin ohjattua ylivoimalla Scott Matzkan laukauksen ohi Jani Hurmeen. Toinen erä oli maaliton. Jokipoikien toinen maali syntyi myös ylivoimalla, kun Matzkan vedon ohjasi maaliin sillä kertaa Sami Puruskainen. Ilves viritteli vielä kiriä, mutta lopulta Jokipojat voitti ottelun maalein 2-1. Torjuntoja kertyi Rämölle 37 ja Hurmeelle 20 kappaletta. Pieni yleisömäärä tiista-iltana Mehtimäellä (2432) saattoi Joensuussa tuntua pettymykseltä, kun sentään edellisissä kotipeleissä, ratkaisevassa Mestiksen finaaliottelussa ja ensimmäisessä Ilves-pelissä, oli paikalla ollut yli 4000 hengen yleisöt. Mahdollisesti ottelusarjan tilanne 0–3  sai ns. "satunnaiskatsojat" jäämään kotiin. Viimeisessä ottelussa Ilves hallitsi taas tapahtumia tasakentällisin, mutta Jokipojat sinnitteli mukana Mikko Rämön torjuntojen ja Roberts Jekimovsin kahden ylivoimaalin ansiosta kolmannen erän lopulle saakka. Loppunumerot 4-2 laukoi Pasi Määttänen ajassa 55.38. Voittojen valossa Ilves vei karsintasarjan selvästi maalein 4-1, mutta silti kaikki ottelut olivat tiukkaa taistelua pienten marginaalien sisällä. Vaikka joukkueena Jokipojat pelasi hyvin, olivat Ilveksen SM-Liigassa rutinoituneet pelaajat yksilötasolla ratkaisevasti parempia.