google/wiki40b huggingface dataset:
Gerhard Fieseler

Gerhard Fieseler (15. huhtikuuta 1896 – 1. syyskuuta 1987) oli saksalainen ensimmäisen maailmansodan aikainen hävittäjä-ässä, josta tuli toisen maailmansodan aikainen lentokonesuunnittelija.

Nuoruus

Gwrhard Fieseler syntyi Gleschissä, Saksassa, kirjapainon omistajan poikana. 
Hän astui asepalvelukseen Saksan armeijan lentojoukkoihin vuonna 1915. Lentokoulutuksen aikana hän romutti yhden koneen. Hän pääsi tähystäjäksi vuonna 1916. Vuonna 1917 hän oli läpikäynyt hävittäjäkoulutuksen. Hän joutui Makedonian rintamalle.  
Hän saavutti 19 ilmavoittoa ensimmäisessä maailmansodassa saaden kultaisen palveluristin ja 1. ja 2. luokan rautaristit.

1920-luvulla

Hän toimi kirjapainossaan sodan jälkeen. Vuonna 1926 hän lopetti kirjapainonsa Eschweilerissa ja pestautui kasselilaisen Raab-Katzenstein-lentokonetehtaan lennonopettajaksi. Hän kehittyi hyväksi taitolentäjäksi. Vuonna 1927 hän esitti Zürichissä erityisen rohkean taitolentoesityksen ja alkoi hankkia esityksillään yhä enemmän. Vuonna 1928 hän suunnitteli oman taitolentokoneensa, joka sai nimen Fieseler F1 vaikka oli Raab-Katzensteinin tehtaan valmistama. 
Hän suunnitteli Raab-Katzenstein RK-26 Tigerschwalbe-lentokoneen 1920-luvun lopussa. näiden koneiden valmistuslisenssi myytiin ruotsalaiselle AB Svenska Järnvägverkstaderna (ASJA), joka valmisti 25 konetta Ruotsin ilmavoimille. Yksi näistä lahjoitettiin Suomen ilmavoimille talvisodan aikana. 
Vuonna 1930 Raab-Katzenstien meni konkurssiin. Fieseler päätti yrittää itsenäisenä yrittäjänä. Hän osti Segelflugzeugbau Kassel-tehtaan, joka oli tehnyt purjelentokoneita. Hän nimesi sen Fieseler Flugzeugbau -tehtaaksi. Vuodesta 1932 hän alkoi tehdä urheilukoneita. 
Hän voitti Pariisissa vuoden 1934 taitolennon maailmanmestaruuden – 10 000 frangin palkinto meni yhtiön kehittämiseen.

Toiminta natsi-Saksassa

Fieseler oli Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen jäsen ja voitti Luftwaffen tilauksia vuonna 1935. Vuonna 1936 hän voitti STOL-koneen suunnittelukilvan Fieseler Fi 156 Storch -koneella. 
Sodan jälkeen hän oli yhdysvaltalaisten vankina. Vankeuden jälkeen hän avasi uudelleen tehtaansa, joka alkoi valmistaa autojen osia. 
Fieseler kuoli Kasselissa 91-vuotiaana.
Eddie Irvine

Formula 1 -ura

Irvine aloitti F1-uransa Jordanilla kauden 1993 toiseksi viimeisessä kilpailussa Japanin GP:ssä, jossa hän saalisti yhden MM-pisteen sijoittumalla kuudenneksi. Irvinen kilpailu muistetaan myös siitä, että hän ohitti kilpailua johtaneen Ayrton Sennan, joka oli aiemmin ohittanut Irvinen kierroksella. Vihainen Senna löi Irvinea kisan jälkeen kasvoihin. Irvine ajoi Jordanilla myös seuraavat kaksi kautta parhaana saavutuksenaan kolmas tila Kanadan GP:ssä kaudella 1995.
Kaudeksi 1996 Irvine siirtyi Ferrarille, jossa hän ajoi kauden 1999 loppuun saakka. Hänet muistetaan Ferrari-vuosiltaan erityisesti Michael Schumacherin kakkoskuskina, mutta Schumacherin loukkaannuttua kaudella 1999 Irvine taisteli mestaruudesta Mika Häkkisen kanssa ja oli lähellä voittaa Ferrarin ensimmäisen kuljettajien mestaruuden 20 vuoteen. Irvine kuitenkin hävisi mestaruustaiston kahdella pisteellä Häkkisen voitettua kauden päättäneen Japanin GP:n. Samalla kaudella Irvine otti uransa ainoiksi jääneet neljä GP-voittoa.
F1-uransa viimeiset kolme kautta 2000-2002 Irvine ajoi Jaguar-tallissa. Menestys oli pitkälti hänen Jordan-vuosiensa kaltainen: hän sijoittui kahdesti palkintokorokkeelle ja keräsi yhteensä 18 MM-pistettä.

Muuta

Irvine on yksi niistä harvoista F1-kuljettajista, jotka ovat ajaneet pisteille avauskilpailussaan. Irvine on tullut tunnetuksi myös napakoista kommenteistaan.
Vauhdin Maailman erikoislehti F1 Maailmassa arvioitiin vuonna 2007 Irvinen omaisuuden olevan n. 160 miljoonaa dollaria. Uransa jälkeen Irvine sijoitti varojaan kiinteistöhin ja tätä kautta hän on varsinaisesti kerännyt suurimman osan omaisuudestaan.
Naoto Ōtake

Jalkapallomaajoukkue

Naoto Ōtake edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1994. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1988 ja 1992.
SK-105 Kürassier

SK-105 Kürassier on itävaltalainen 105 mm kanuunalla aseistettu panssarintorjuntavaunu.
Kürassierin alusta perustuu Saurer 4K 4FA-miehistönkuljetuspanssarivaunuun, jonka nimike Itävallan puolustusvoimissa on Schützenpanzer A1. Saurerwerke, josta myöhemmin tuli Steyr Daimler Puch, valmisti vuonna 1967 Kürassierin ensimmäisen prototyypin. Vuonna 1971 valmistui viisi esisarjan vaunua. Vaunun sarjatuotanto alkoi pian tämän jälkeen. Kürassierissa on ranskalaista AMX-13-vaunua varten suunniteltu torni, jossa on GIATin valmistama 105 mm CN 105-57 -panssarivaunukanuuna. Tykki on varustettu latausautomaatilla. Nuoliammuksen lähtönopeus on 1 475 m/s ja panssarinläpäisy 500-550 mm 90 asteen iskukulmalla.
Kürassierin torni on poikkeaa ulkonäkönsä osalta tavanomaisista panssarivaunutorneista, sillä siinä tykin asekilpi on samaa osaa tornin katto- ja takapanssarin sekä kylkipanssarin yläosan kanssa. Tykin korotusta säädettäessä koko tornin yläosa seuraa mukana.
Vaunun enimmäinen tienopeus on 65-68 km/h ja toimintamatka 520 km. 6-sylinterisen dieselmoottorin teho on 320 hv (238 kW).
Omar Abdulrahman

Seurajoukkueura

Saudi-Arabiassa syntynyt Abdulrahman aloitti pelaamisen paikallisessa Al-Hilalissa. Hän edusti seuraa vuodet 2000-2005. Abdulrahman muutti perheensä kanssa vuonna 2005 Yhdistyneihin arabiemiirikuntiin ja Omar liittyi vuonna 2007 Al Ain FC:n juniorijoukkueisiin. Debyytti seuran ykkösjoukkueen paidassa tapahtui tammikuussa 2009. Elokuussa 2012 Abdulrahman kävi testissä Englannin valioliigan suurseurassa Manchester Cityssä. Nykyisin Abdulrahman kuuluu seuran avainpelaajiin ja pelaa numerolla 10. Hän on voittanut maansa pääsarjan kahdesti, kausilla 2011-2012 ja 2012-2013. Vuonna 2013 Abdulrahman valittiin maansa vuoden pelaajaksi.

Maajoukkueura

Abdulrahman on pelannut Yhdistyneiden arabiemiirikuntien nuorten maajoukkueissa. Hän debytoi Yhdistyneiden arabiemiirikuntien jalkapallomaajoukkueessa vuonna 2010. Samana vuonna hän voitti hopeaa Aasian kisoista Kantonista. Abdulrahman pelasi maajoukkueen paidassa myös vuoden 2011 Aasian-mestaruuskilpailuissa sekä vuoden 2012 kesäolympialaisissa Lontoossa, jossa hän pelasi vakuuttavasti. Abdulrahman kuuluu maansa joukkueeseen myös vuoden 2015 Aasian-mestaruuskilpailuissa.
Tapio Salo (basisti)

Tapio Salo (22. toukokuuta 1948 Kuru – 17. maaliskuuta 2010 Espoo) oli suomalainen kontrabasisti.
Salo oli kokenut studiomuusikko: hän sijoittui sijalle 15 Gramexin vuonna 2007 julkaisemalla listalla Suomen kautta aikain ahkerimmista studiomuusikoista. Studiotyön lisäksi hän soitti muun muassa Tampereen kaupunginorkesterissa, teattereissa, Yleisradion TV2:n viihdeohjelmissa sekä monen artistin, kuten Eino Grönin, Paula Koivuniemen ja Reijo Taipaleen, keikkaorkestereissa. Lempinimen ”Jäpikkä” saanut Salo opiskeli kenraalibassoa, musiikinteoriaa, soinnutusta ja säveltapailua käydessään Tampereen musiikkiopistoa 1960-luvulla.
Salo sai täyden taiteilijaeläkkeen vuonna 2006. Hän kuoli maaliskuussa 2010, 61-vuotiaana, pitkäaikaiseen sairauteen.
Robert Pirès

Robert Emmanuel Pirès (s. 29. lokakuuta 1973, Reims, Ranska) on jo aktiiviuransa lopettanut ranskalainen jalkapalloilija. Pirèsin pelipaikka oli keskikentällä, useimmiten laidalla hyökkäävässä roolissa.

Seurajoukkueura

Pirès aloitti jalkapallouransa kotikaupunkinsa pikkuseurassa, josta siirtyi ensimmäiseen ammattilaisseuraansa, FC Metziin kaudeksi 1992–1993. Hän debytoi Metzissä 2. huhtikuuta 1993. Vuonna 1998 Pirèsin kyvyt huomattiin vielä korkeammalla tasolla vuonna 1998, kun Ranskan liigan huippuseura Olympique Marseille osti hänet. Siellä hän ehti pelata vain kaksi kautta, kunnes Arsenal hankki Ranskan maajoukkueessa vähän aikaa sitten Euroopan-mestaruuden voittaneen laitalinkin riveihinsä. Kauden 2005–2006 jälkeen Pirés siirtyi Villarrealiin, jossa hän pelasi kesään 2010 asti. Hänen viimeinen seuransa oli Intian liigan FC Goa, jota hän edusti kaudella 2014-2015 ja helmikuussa 2016 Pirès ilmoitti lopettavansa pelaajauransa, 42-vuotiaana ja viimeisenä pelaajana Ranskan vuonna 1998 maailmanmestaruuden voittaneesta joukkueesta.

Maajoukkueura

Ranskan maajoukkueessa Pirès pelasi säännöllisesti vuodesta 1996 lähtien, mutta vuoden 2004 jälkeen hän ei ole enää esiintynyt "Les Bleusin" riveissä. Hänen maajoukkuesaldokseen jäi 79 ottelua ja niissä 14 maalia. Kirkkaimpina maajoukkueuran saavutuksina Pirèsillä on maailmanmestaruus kotikisoista 1998 ja Euroopan-mestaruus vuodelta 2000. Lisäksi hän on voittanut FIFA:n Maanosaliittojen Cupin kahdesti, vuosina 2001 ja 2003.
Red Bull Air Race World Championship -kausi 2010

Onnettomuudet

Adilson Kindlemannin kone syöksyi 15. huhtikuuta Perthin Swan River -jokeen kilpailun harjoituksissa. Kindlemann vietiin sairaalaan tarkastettavaksi, mutta hän selvisi vähin vammoin. Windsorin osakilpailun aika-ajossa Matt Hallin kone oli syöksyä Detroitjokeen. Kone menetti nostetta jyrkässä kaarteessa, laskeutui alaspäin ja osui jo vedenpintaan, mutta Hall sai nostettua koneen takaisin ilmaan. Hall diskattiin Windsorin osakilpailusta ja sai kilpailukiellon sitä seuranneeseen New Yorkin osakilpailuun.
Espanjalainen Alejandro Maclean kuoli kilpailukauden päätyttyä jouduttuaan 17. elokuuta harjoituslennolla onnettomuuteen.
William Nylander (kasvitieteilijä)

Elämäkerta

Nylander valmistui ylioppilaaksi vuonna 1839 Turussa. Vuonna 1847 hän väitteli 25-vuotiaana lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi Helsingissä Keisarillisessa Aleksanterin-Yliopistossa. Lääkärin ammattinsa ohella hän oli kiinnostunut eläin- ja kasvitieteestä, ja hän tutki muun muassa hyönteistiedettä. 1850-luvulla hän kiinnostui yhä enemmän kasvitieteestä ja erityisesti jäkälistä. Nylander toimi aktiivisesti Societas pro Fauna et Flora Fennica -seurassa. Hänen julkaisujaan Helsingin seudun ja Karjalan kasvistosta pidetään Suomen floristisen tutkimuksen lähtökohtana ja monien myöhempien selvitysten malleina. Nylander työskenteli apurahojen turvin vuosina 1850–1857 Pariisissa, jossa hän keskittyi jäkälien tutkimukseen.
Yliopistoon perustettiin vuonna 1852 uusi kasvitieteen oppituoli, kun edellinen eläintieteen ja kasvitieteen yhdistetty professuuri jaettiin näiden oppiaineiden kesken kahdeksi itsenäiseksi viraksi. Nylander haki tätä virkaa ja tuli valituksi. Entistä yhdistettyä virkaa hoitanut Alexander von Nordmann jatkoi eläintieteen professorina. Nylander nimitettiin virkaan vuonna 1857. Hän julkaisi yhdessä lääkäri Thiodolf Saelanin kanssa vuonna 1859 luettelon Suomen kasvi- ja sienilajeista ja niiden levinneisyydestä, ja tässä yhteydessä luonnosteltiin maan luonnonhistoriallisen maakuntajaon runko. Nylander hoiti professorin virkaansa Helsingissä vain kolme vuotta, minkä jälkeen hän jäi virkavapaalle ja muutti takaisin Pariisiin, jossa toimi vapaana tutkijana. Tuolloin hän sai aseman maailman johtavana jäkälätutkijana, ja hän julkaisi runsaasti tieteellisiä artikkeleita. Hän erosi virastaan vuonna 1863, ja seuraajaksi nimitettiin Sextus Otto Lindberg.
Valtaosa William Nylanderin julkaisuista käsittelee jäkälien esiintymistä eri puolilla maailmaa, ja etenkin eräiden trooppisten alueiden jäkälien tuntemus on viime aikoihin asti ollut Nylanderin tutkimusten varassa. Kaikkiaan hänen arvioidaan kuvanneen noin 3 000 jäkälälajia tai -muotoa. Hänen julkaisujensa kokonaismäärä on yli 300, ja julkaisut käsittävät yli 4 000 sivua.
Nylander ei hyväksynyt saksalaisen Simon Schwendenerin esittämää ja sittemmin aivan oikeaksi osoittautunutta teoriaa, jonka mukaan jäkälät ovat sienten ja levien symbiooseja. Nylander ryhtyi tämän teorian eturivin vastustajaksi. Hän katkaisi pitkäaikaisetkin yhteytensä paitsi teorian kannattajiin myös niihin jäkälätieteilijöihin, jotka eivät vastustaneet sitä riittävän ponnekkaasti.
Nylander keräsi Ranskassa ollessaan huomattavan jäkäläkokoelman, jonka hän testamenttasi yliopistolle. Kokoelmaa säilytetään nykyään Kasvimuseon sieniosastolla, ja se käsittää yli 51 000 näytettä. Kokoelma on edelleen käytössä.
Hänen nimeämiensä eliöiden perässä käytetään tieteellisen nimen perään liittettävää auktorilyhenettä Nyl..
Topaasi

Topaasi on silikaatteihin kuuluva mineraali, jossa on mukana alumiinia sekä fluoria ja jonka kaava on Al₂SiO₄(F,OH)₂. Topaasin kiderakenne on rombinen ja kiteet ovat yleensä prisman muotoisia. Topaasin kovuus Mohsin asteikolla on 8, mutta erittäin herkän lohkeavuutensa takia se ei juuri kestä iskuja. Topaasi on tavallisimmin väritön, vaaleansininen, keltainen tai oranssinruskea, mutta myös vaaleanpunaisia, tummanpunaisia ja vihreitä topaaseja esiintyy. Läpinäkyvänä topaasi on arvostettu jalokivi. Väritöntä jalotopaasia kutsutaan myös nimellä orjatimantti.

Topaasi-nimi

Topaasin nimen arvellaan periytyvän Topazos-nimisestä Punaisellamerellä sijaitsevasta saaresta, jonka nimi merkitsee ’etsiä’ saaren hankalan löydettävyyden mukaan. Saarelta löydettiin kellertävää peridoottia. Aiemmin kaikkia keltaisia jalokiviä kutsuttiinkin topaaseiksi, ja vasta myöhemmin sana yhdistettiin nimenomaan tiettyyn silikaattimineraaliin. Tästä seurauksena monilla arvottomammilla jalokivillä on vanhoja harhaanjohtavia nimiä, joissa esiintyy topaasin nimi: esimerkiksi poltettua ametistia on kutsuttu kultatopaasiksi ja Madeiran topaasiksi. Näistä erotuksena aitoja topaaseja kutsuttiin jalotopaaseiksi.

Esiintyminen

Topaasia esiintyy värittöminä tai sinertävinä, usein valtavan suurina kiteinä pegmatiiteissa. Pegmatiitin rapautumisjäänteenä syntyneestä sorasta tavataan pyöristyneitä kappaleita, jotka ovat rikastuneet upaesiintymiksi jokiin veden lajittelemina. Myös vulkaanisten kivilajien kidesykeröistä on tavattu pieniä ruskeita kiteitä. Merkittävä historiallinen topaasiesiintymä Euroopassa oli Schneckenstein Saksissa, jossa louhinta aloitettiin 1800-luvun alussa ja on nykyisin loppunut. Myöhemmin merkittävä esiintymä löydettiin Uralvuorilta. Brasiliasta louhitaan erittäin suuria jalokiviluokan kiteitä, joista suurin painaa viistehiottuna 22 892,5 karaattia (4,58 kg) ollen siten maailman suurin viistehiottu jalokivi. Suomessa topaasia on löydetty muun muassa Orivedeltä, Kaakkois-Suomen rapakivialueelta, Eurajoelta ja Eräjärven Viitaniemen louhoksesta.
Solifer Export

Solifer Export oli suomalaisen Solifer-tehtaan mopomalli, jota valmistettiin vuodesta 1960 aina 70-luvun alkuvuosiin. Tämän "alkuperäisen" Solifer Exportin lisäksi nimeä on käytetty 70-luvun lopulla täysin erilaisen mallin sekä 2000-luvulla eräiden kaukoidässä valmistettujen moposkoottereiden myyntinimenä.

Historiaa

Solifer Export julkistettiin Suomessa maaliskuun ensimmäisenä päivänä vuonna 1960 valtavan ennakkokohun säestämänä. Sen on suunnitellut Arabia-keramiikkatehtaalla muotoilijana työskennellyt Richard Lindh. Sen nimen julkisti suzuki moottoripyörien ja mopojen maahantuoja Aarne Silander. Mopo voitti elinkaarensa aikana monia palkintoja kansainvälisissä näyttelytilaisuuksissa.
Exportista piti tulla vientituote ja sitä vietiinkin mm. Ruotsiin ja Englantiin. Englannin vienti tyrehtyi kuitenkin yhteen erään, ilmeisesti ostajan maksuvaikeuksista johtuen, ja muutenkin vienti jäi odotettua paljon vähäisemmäksi.
Vuonna 1961 Solifer Export sai uuden Solifer Express -moottorin. Moottori oli valmistettu hollantilaisessa Motorenfabriek Pluvier -tehtaassa eikä sillä ollut nimensä lisäksi muita yhteyksiä aiempaan Express-moottoriin. Moottori sai kansan suussa lisänimen “kuumapää”; nimitys johtui moottorin taipumuksesta ylikuumentua ja tämän vuoksi leikata kiinni. Värivalikoima säilyi niukkana: sininen ja punainen. Värivalikoima laajeni vasta vuonna 1963, jolloin tuli kullanruskea ja valkoinen runko; valkoiseen runkoon oli moottorin suojapellit ja etulokasuoja saatavana pastellinsinisenä, tiilenpunaisena tai tummansiniharmaana. Viimeinen “kuumapäämalli” oli kolmivaihteinen vuonna 1964, jolloin Thermomat-moottori jo tuli jatkamaan Pluvier-moottorien sarjaa.
Vuosina 1962–64 Solifer Exportia tehtiin ajoviimajäähdytteisen moottorin rinnalla myös puhallinjäähdytteisenä. Moottorina käytettiin itävaltalaisen Puchin lisenssillä Jugoslaviassa valmistettua Tomos-moottoria. Moottori oli ulkonäöltään yhtenevä Puch-moottorin kanssa mutta osat eivät kuitenkaan olleet vaihtokelpoisia keskenään. Tomos-moottorista kokeiltiin useita eri versioita mutta ne eivät laadullisesti vastanneet Soliferin tarpeita. Tomoksen käytöstä luovuttiin vähin äänin vuonna −64. Vuonna −62 oli Tomos-moottorisessa Exportissa maalatut vanteet ja tavarateline, myöhemmät mallit erosivat vain moottorinsa osalta, −64 mallin ollessa jo Thermomat-moottorilla.
Vuonna 1971 Tomos palasi Exportin moottoriksi Thermomat-moottorin tuotannon loputtua. Moottori oli nyt ajoviimajäähdytteinen ja laadukkaampi kun aiemmat M-102- ja M-103-puhallinmallit. Vuonna 1973 Exportin runkoon lisättiin jarruvalo ja siihen vuoteen Exportin tarina katkesikin moneksi vuodeksi kunnes vuonna 1979 esiteltiin täysin uusi malli, Export Automat.
Antoine de Lévis-Mirepoix

Antoine Pierre Marie François Joseph de Lévis-Mirepoix (1. elokuuta 1884, Léran Ariège – 16. heinäkuuta 1981, Lavelanet Ariège) oli ranskalainen romaanikirjailija, historioitsija ja esseisti. Hän oli Ranskan akatemian jäsen. Hän oli titteleiltään San Fernando Luisin herttua ja Espanjan grande sekä Lèvis-Mirepoix’n paroni.

Tausta

Lévis-Mirepoix syntyi aristokraattiseen perheeseen, sillä hänen perheensä kuului Espanjan grandeina Espanjan korkeimpaan mahdolliseen aristokratiaan. Perusopetuksen hän sai luostarikoulussa, ja sittemmin hän kävi lukion Toulousessa. Jo varhain Lévis-Mirepoix osoitti voimakasta taipumusta kirjoittamiseen. Hän suorittikin alemman loppututkinnon kirjallisuustieteissä.
Lévis-Mirepoix peri edesmenneeltä isältään vuonna 1915 tämän arvonimet, ja näin hänestä tuli viides San Fernando Luisin herttua ja Espanjan grande sekä neljäs Lévis-Mirepoix’n paroni. Herttuan ja Espanjan granden tittelit vahvistettiin hänen osaltaan kuninkaallisella asetuksella 25. kesäkuuta 1916. Ranskan tasavallan presidentin antamalla asetuksella 24. elokuuta 1961 kenraali Charles de Gaulle antoi oikeuden tämän espanjalaisen herttuallisen tittelin käyttöön.
Heti sen jälkeen hän otti virallisesti käyttöön tittelin Lévis-Mirepoix’n herttua, joskin hän oli käyttänyt tätä titteliä kirjallisissa toimissaan jo huomattavasti aiemmin. Tämä titteli oli tavallaan eräänlainen lisänimike tai jopa nimimerkki, sillä Ranskassa on sallittua, että herttua A kantaa herttua B:n titteliä, joka on nimenä hohdokkaampi ja liittyisi muuten paroni B:n arvoon.

Tuotanto

Lévis-Mirepoix’n tuotanto keskittyi historiaan ja erityisesti Ranskan kuninkaiden elämäkertoihin.
Hänet nimitettiin Ranskan akatemian jäseneksi vuonna 1953, ja hänellä on tuoli 16, jolla hän seurasi kirjailija Charles Maurras’ta ja edelsi runoilija Léopold Sédar Senghoria.
Pertti Ripatti

Pertti Justus Ripatti (31. toukokuuta 1930 Viipuri – 2. tammikuuta 2016 Westchester, Yhdysvallat) oli suomalainen diplomaatti, ulkoasiainneuvos ja varatuomari. Ripatti valmstui lainopin kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1954 ja sai varatuomarin arvon 1958. Hän oli suurlähettiläs Kuwaitissa 1981–1985, ja hänet akkreditoitiin 1982 Abu Dhabiin. Hän oli suurlähettiläänä Caracasissa 1985–1989 ja Kuala Lumpurissa 1989–1992 sekä viimeisenä tehtävänä pääkonsulina New Yorkissa 1992–1995.
Ennen diplomaatinuraansa Ripatti työskenteli 1950-luvulla asianajotoimistojen sekä Suomen Lastauttajain työnantajaliiton palveluksessa, 1962–1977 Suomen Työnantajain Keskusliiton ja valtiovarainministeriön palveluksessa.
Ripatin isä oli laamanni Justus Ripatti, joka toimi muun muassa valtakunnansovittelijana.
Ruben Studdard

Christopher Ruben Studdard (s. 12. syyskuuta 1978), tunnetaan paremmin nimellä Ruben Studdard, on yhdysvaltalainen R&B-laulaja, joka nousi kuuluisuuteen voitettuaan American Idolin toisen tuotantokauden, jossa hän voitti täpärästi Clay Aikenin.
Hän on julkaissut tähän mennessä neljä albumia, Soulful (2003), I Need an Angel (2004), The Return (2006) ja Love Is (2009), jotka ovat myyneet Yhdysvalloissa yhteensä yli 2,5 miljoonaa kappaletta. Vuoden 2004 Grammy-gaalassa Studdard oli kappaleellaan Superstar ehdolla palkinnon saajaksi kategoriassa paras miespuolisen esiintyjän R&B-esitys; palkinnon voitti Studdardin esikuvakseen mainitseman Luther Vandrossin kappale Dance With My Father.
Hartlen–Hawkingin tila

Hartlen–Hawkingin tila kuuluu teoreettiseen fysiikkaan. Se on nimetty kehittäjiensä James Hartlen ja Stephen Hawkingin mukaan ja on universumin aaltofunktio – käsite tarkoitettu selvittämään kuinka universumi alkoi – joka on laskettu Feynmanin polkuintegraalista. Vielä tarkemmin määriteltynä se on hypoteettinen vektori Hilbertin avaruudessa kvanttigravitaation teoriassa, jota kuvailee tämä aaltofunktionaali. Se on metrisen tensorin funktionaali määriteltynä (D-1)-ulotteinen kompakti pinta, universumi jossa D on avaruusajan ulottuvuus. Tarkka muoto Hartlen–Hawkingin tilasta on polkuintegraali yli kaikkien D-ulotteisten geometrien, joilla on vaadittu indusoitu metriikka rajallaan. Teorian mukaan aika erkautui kolmesta tilaulottovuudesta meille tutuksi ajaksi vasta silloin, kun maailmankaikkeus oli Planckin ajan ikäinen. 
Tällaisen universumin aaltofunktion voidaan katsoa tyydyttävän Wheeler–DeWitt-yhtälöä.
Pinewood Iskandar Malaysia Studios

Pinewood Iskandar Malaysia Studios on 20 hehtaarin laajuinen elokuva- ja tv-studioalue Iskandar Puterin kaupungissa Johorin osavaltiossa Malesiassa. Se otettiin käyttöön kesäkuussa 2014. Studiot omistaa brittiläinen Pinewood Group, johon kuuluva Pinewood Studios aloitti toimintansa Britanniassa vuonna 1936. Pinewood Iskandarin päämarkkina-aluetta on Aasian–Tyynenmeren alue. Iskandarissa on viisi studiorakennusta elokuvien tekoa varten ja kaksi tv-ohjelmille. Suurimman studion pinta-ala on 2 800 neliömetriä. Alueella on vesialtaita, joissa voidaan kuvata vedenalaisia kohtauksia. Lisäksi ulkona kuvaamiseen on paljon tilaa.
Melbournen verikylpy

Melbournen verikylpy (unk. melbourne-i vérfürdő; ven. Кровь в бассейне) on nimitys, jota käytetään Unkarin ja Neuvostoliiton välillä vuoden 1956 kesäolympialaisissa Melbournessa pelatusta vesipallo-ottelusta. Joukkueiden välillä oli jännitettä aiemmin samana vuonna tapahtuneen, Neuvostoliiton voimatoimin kukistaman Unkarin kansannousun takia. Ottelu sai nimensä siitä, että se päättyi veriseen tappeluun. Unkari voitti turnauksen loppusarjan osana olleen pelin maalein 4–0.

Tausta

Syksyllä 1956 tapahtui Unkarin kansannousu, joka alkoi mielenosoituksina kommunistista hallitusta vastaan ja päättyi katutaisteluihin, kun puna-armeijan panssarijoukot hyökkäsivät Budapestiin. Budapestissa taistelut loppuivat 11. marraskuuta, mutta maaseudulla vastarinta kesti paikoin marraskuun loppuun saakka. Kansannousun aikana kuoli arviolta 3 000 henkeä, ja noin 180 000 unkarilaista pakeni maasta. 
Kun kansannousu alkoi 23. lokakuuta, Unkarin joukkueen pelaajat olivat harjoittelemassa kukkuloilla Budapestin lähellä eivätkä päässeet enää kaupunkiin. Hämmentyneinä he näkivät tulipalot ja kuulivat aseiden äänet. Joukkueen pelaajat siirrettiin ensin vaivihkaa rajan yli Tšekkoslovakiaan, josta he jatkoivat matkaansa kohti Australiaa. Darwinin lentokentällä Australiassa he saivat tietää, että kansannousu oli kukistettu ja kommunistit olivat nousseet takaisin valtaan.
Molemmat joukkueet olivat selviytyneet jatkoon olympiaturnauksessa aiemmin pelatuista alkulohkoista. Neuvostoliitto sijoittui A-lohkossa toiseksi hävittyään vain Jugoslavialle. Unkari taas voitti B-lohkon puhtaalla pelillä. Melbournen verikylpy oli jatkosarjassa molempien joukkueiden kolmas peli ja sekä Unkari että Neuvostoliitto olivat voittaneet molemmat aiemmista otteluistaan.

Ottelusta tehtyjä elokuvia

Melbournen verikylvystä on tehty kaksi elokuvaa, joista molemmat valmistuivat vuonna 2006, 50 vuotta ottelun jälkeen. Freedom's Fury on muun muassa Quentin Tarantinon ja Lucy Liun työstämä elokuva, joka kertoo tarinan Unkarin kansannoususta ja ottelusta. Myös Unkarissa tehtiin samaan aiheeseen liittyvä elokuva, Children of Glory (Szabadság, szerelem). Kyseinen elokuva kuvaa tapahtumia Unkarin maajoukkueen pelaajan ja opiskelijatytön näkökulmista. Elokuvaa esitettiin maan elokuvateattereissa kansannousun 50-vuotispäivänä, ja se näytettiin myös Yhdysvaltain presidentti George W. Bushille.