google/wiki40b huggingface dataset:
Magenta (Italia)

Historia

Magenta oli aluksi ilmeisestikin insubrien asuttama noin 500 vuotta ennen ajanlaskun alkua. Roomalaiset valloittivat alueen 222 eaa. Länsi-Rooman valtakunnan hajottua aluetta hallitsivat langobardit.
Keskiajalla kaupunki hävitettiin kahdesti: vuonna 1162 Fredrik I Barbarossa hyökkäsi kaupunkiin ja vuonna 1356 sen hävittivät Viscontien hallintoa vastustaneet joukot. Tarinan mukaan keisari Henri VII yöpyi kaupungissa jouduttuaan lumimyrskyyn ollessaan matkalla Milanoon. Vuonna 1398 Gian Galeazzo Visconti lahjoitti kaupungin alueet Certosa di Pavian munkeille.
4. kesäkuuta 1859 kaupunki oli Italian toisen itsenäisyyssodan merkittävän taistelun tapahtumapaikkana. Ranskalaisten joukkojen voitto mahdollisti Itävallan keisarikunnan siihen saakka hallitseman Lombardian valloittamisen.
Magenta sai Italian presidentin myöntämän kunniamaininnan 25. toukokuuta 1947.
Martti Aho

Martti Johannes Aho (19. marraskuuta 1896 Kemin maalaiskunta – 21. kesäkuuta 1968 Kokkola) oli suomalainen eversti ja kaksinkertainen Mannerheim-ristin ritari.

Elämäkerta

Martti Aho osallistui Suomen sisällissotaan 1918 ja Aunuksen retkikuntaan 1919–1920. Hän valmistui toiselta reserviupseerikurssilta vuonna 1921 ja kävi Kadettikoulun erikoiskurssin 1927-1928. Suomen rajavartiostossa nuorempana upseerina ja komppanianpäällikkönä hän toimi 1923-1926 sekä vuodesta 1929 alkaen. Rajavartioaliupseerikoulun johtajana hän oli 1927 ja 1933-1934. Ennen talvisotaa hän palveli rajavartiolaitoksessa Salmin rajavartiostossa komppanianpäällikkönä. Talvisodassa hän oli ensin komppanian päällikkö ja sitten Erillinen pataljoona 8:n (ErP 8) komentaja. Myöhemmin hän komensi pataljoona Jalkaväkirykmentti 38:ssa. Aho haavoittui talvisodassa kahdesti. Välirauhan aikana hän toimi 13. divisioonan esikunnan rajatoimiston päällikkönä ja Rajavartiolaitoksen esikunnassa toimistoesiupseerina.
Jatkosodan alkaessa majuri Aho toimi ensin 11. divisioonan esikunnan operatiivisen osaston päällikkönä ja 21. heinäkuuta alkaen komensi Jalkaväkirykmentti 50:tä (JR 50), joka kuului myös 11. divisioonaan. Rykmentin taitavasta johtamisesta Karjalan armeijan läpimurtotaisteluissa ja myötävaikuttamisesta Äänislinnan valtaukseen everstiluutnantti Aho nimitettiin 1. maaliskuuta 1942 Mannerheim-ristin ritariksi numero 52. Aho rykmentteineen oli asemasotavaiheen Syvärillä. Hänet ylennettiin everstiksi 23. kesäkuuta 1944. Neuvostoliiton suurhyökkäyksen alettua 11. divisioona siirrettiin Kannakselle, jossa Aho rykmentteineen 27. kesäkuuta alkaen osallistui Talin–Ihantalan taisteluun. Aho haavoittui taistelussa 29. kesäkuuta Kärstilänjärven Ylähovissa.
Lapin sodassa JR 50 osallistui osana Ryhmä Pajaria menestyksellisesti sotatoimiin Tornion pohjoispuolella, jonka johdosta Aho nimettiin toistamiseen Mannerheim-ristin ritariksi 16. lokakuuta 1944.
Sodan jälkeen Aho toimi Rovaniemen ja Raahen sotilaspiirien päällikkönä. Hän siirtyi reserviin 1949 ja toimi laivaus- ja ahtausalalla jääden eläkkeelle 1966.
Ylennykset: reservivänrikki 16.11.1921, reserviluutnantti 5.12.1925, reservikapteeni 13.6.1930, kapteeni 21.3.1931, majuri 5.2.1940, everstiluutnantti 11.10.1941, eversti 23.6.1944.
Aho on haudattu Kokkolaan, Marian hautausmaalle.
Naulavaara

Naulavaara on Sotkamon eteläosassa oleva vaara. Sen korkeus on 355 metriä, toisten lähteiden mukaan 368 metriä. Se kuuluu Maanselän vaara-alueeseen ja on mittausten mukaan Kainuun sateisinta seutua.
Aimo T. Nikolainen

Elämäkerta

Asemapäällikön poika Nikolainen kirjoitti ylioppilaaksi 1929, valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1932 sekä teologian kandidaatiksi 1934. Seuraavana vuonna hänet vihittiin papiksi Tampereella. Nikolainen väitteli 25-vuotiaana tohtoriksi aiheesta Lähimmäinen uskonnollisena kysymyksenä Uudessa testamentissa. Hän on edelleen Suomen kaikkien aikojen nuorin teologian tohtori. Työskenneltyään 1930-luvulla muutaman vuoden apupappina Jyväksylän maaseurakunnassa Nikolainen siirtyi 1939 Helsinkiin yliopistouralle, aluksi teologisten esikäsitteiden vt. apulaiseksi. Sotavuosina hän oli myös sotilaspappina rintamalla. Kirjoitettuaan kaksiosaisen saksankielisen tutkimuksen ylösnousemususkosta (Der Auferstehungsglauben in der Bibel und ihrer Umwelt) hänet nimitettiin 1946 Uuden testamentin eksegetiikan professoriksi Eelis Gulinin seuraajana. Nikolainen kirjoitti teokseen kolmannen osan vuonna 1992.
Jotkin Nikolaisen näkemykset varsinkin Raamatun ihmiskuvasta herättivät aikanaan Suomessa teologisia kiistoja. Hänen kirjallisen tuotantonsa merkittävimmät osat ovat suomalaiseen kommentaarisarjaan laaditut Uuden testamentin kirjojen selitykset sekä hänen pääteoksenaan pitämänsä Uuden testamentin tulkinta ja tutkimus (1971).
Jo opiskeluajoistaan lähtien Nikolainen oli NMKY-toiminnan kautta yhteydessä ulkomaille ja Kirkkojen maailmanneuvoston (KMN) perustamisen jälkeen hänestä tuli Suomen evankelis-luterilaisen kirkon tärkeä ekumeeninen vaikuttaja. Hän edusti Suomea kaikissa KMN:n yleiskokouksissa vuosina 1948–1975 ja kuului KMN:n keskustoimikuntaan 1954–1975. Nikolaisella oli myös monia luottamustehtäviä kotimaassa. Hän oli 1951–1970 Suomen kirkon pappisliiton, 1952–1964 Kirkon Nuorison, 1955–1964 ja 1969–1971 Suomen Eksegeettisen Seuran, 1960–1961 ja 1967–1969 Pohjoismaisen ekumeenisen instituutin, 1966–1978 Suomen Ekumeenisen Seuran, 1973–1983 kirkon lähetysasiain keskuksen sekä 1981–1984 Suomen ekumeenisen neuvoston puheenjohtaja ja 1981–1982 Suomalaisen Tiedeakatemian esimies.
Nikolainen vihittiin piispaksi 1. lokakuuta 1972. Hän oli vuonna 1959 perustetun Helsingin hiippakunnan kolmas piispa.
Nikolainen toimi 1940-luvulta alkaen vuosikymmenten ajan naispappeuden käyttöönoton puolesta ja johti asiaa pohtineita komiteoita. Ensimmäiset naispapit vihittiin Suomessa lopulta vuonna 1988. Vuonna 1973 Nikolainen valittiin johtamaan raamatunkäännöskomiteaa, joka pyrki Raamatun modernimpaan suomennokseen. Tähän tehtävään hän paneutui tarmokkaasti varsinkin jäätyään eläkkeelle. Komitean työ jatkui vuoteen 1990 ja Uusi kirkkoraamattu hyväksyttiin 1992. Komiteassa oli muun muassa piispa Aarre Lauha, joka pyysi myöhemmin eroa, sekä ortodoksisen kirkkokunnan edustajia.
Nikolainen oli tunnettu televisiokasvo, minkä arvellaan johtuneen hänen esiintymistaidostaan.
Nikolainen oli vuodesta 1936 naimisissa sairaanhoitaja Eila Alasen kanssa, jonka isä oli vuorineuvos Julius Alanen.
Burtassit

Burtassit olivat kasaarien ja bulgaarien alueiden välissä asunut kansa. Heidän taustansa ei ole täysin selvä, mutta heidät on ennen yritetty yhdistää muun muassa mordvalaisiin, mišääreihin ja unkarilaisiin. Nykyisin suuri osa pitää heitä suomalaisugrilaisten ja turkkilaisten kansojen sekoituksena, joiden lisäksi heihin oli mahdollisesti sekoittunut myös iranilaisia kansoja.

Aikalaislähteissä

Burtasseista löytyy mainintoja islamilaisista ja venäläisistä lähteistä. Islamilaisten aikalaislähteiden mukaan heidän alueensa olivat Volgan varrella bulgaarien ja kasaarien maiden välissä. He maksoivat veroja kasaareille ja pystyivät nostamaan tarvittaessa 10 000:n ratsumiehen armeijan. He sotivat bulgaareja vastaan pohjoisessa ja petsenegejä vastaan idässä saavuttaen kohtalaista menestystä. Ibn Rustan kirjoitusten mukaan burtassit olivat jakaantuneet kahteen luokkaan, joita erotti hautatavat. Toiset polttivat kuolleiden ruumiit toisten haudatessa ne. Toinen ryhmä oli ilmeisesti myös keskittynyt metsiin ja toinen arolle.
Muyjmal at-Tavarikh kirjoitti burtasseilla olleen kuninkaita, joita kutsuttiin nimellä T-rw. Ei ole selvää milloin heitä hallitsivat kuninkaat. Heidän hallintojärjestelmänsä tiedetään muuten olleen löyhä. Heidän alueensa jakaantuivat pienempiin alueisiin, joita johtivat yksi tai kaksi vanhinta. Al Mas'ūdī kuvaili burtasseja suureksi turkkilaiseksi kansaksi ja korostaa turkiskaupan merkitystä heille. Venäläisissä lähteissä heidät luokitellaan taas miltei poikkeuksetta yhteen suomalaisugrilaisten kansojen kanssa. Burtassit katosivat islamilaisista lähteistä 900−luvulla. Viimeisin maininta heistä on venäläisessä Ustiugin kronikassa, jossa heidät mainitaan vuonna 1360 osana tataarien johtamaa armeijaa.
Al Jarreau

Alwyn Lopez "Al" Jarreau (12. maaliskuuta 1940 – 12. helmikuuta 2017) oli yhdysvaltalainen laulaja ja seitsenkertainen Grammy-voittaja. Hän syntyi Milwaukeessa, Wisconsinissa, ja sai 6. maaliskuuta 2001 tähden Hollywood Walk of Famelle.
Castor ja Pollux (ooppera)

Castor ja Pollux (ransk. Castor et Pollux) on Jean-Philippe Rameaun säveltämä ooppera, joka kantaesitettiin Pariisin Kuninkaallisessa musiikkiakatemiassa 24. lokakuuta 1737. Teoksen libreton on kirjoittanut Pierre-Joseph-Justin Bernard, ja se perustuu jumalkaksosten Kastorin ja Polydeukeen taruun. Oopperaa ei ole esitetty Suomessa.

Teos

Kyseessä on Rameaun kolmas ooppera ja hänen toinen musiikillinen tragediansa (tragédie en musique), kun kadonneeksi todettua oopperaa Samson ei lasketa mukaan.
Rameau muutti oopperaa melkoisesti vuonna 1754. Hän teki merkittäviä poistoja ja lisäsi uutta materiaalia. Yhä vieläkin asiantuntijat kiistelevät versioiden keskinäisestä paremmuudesta. Kaikesta tästä huolimatta Castor ja Pollux mainitaan yhtenä tekijänsä parhaista oopperoista.
Novatus Rugambwa

Novatus Rugambwa (s. 8. lokakuuta 1957 Bukoba) on tansanialainen roomalaiskatolinen arkkipiispa ja Pyhän istuimen diplomaatti. Nestorius Timanywa vihki hänet 5. tammikuuta 1986 diakoniksi ja 6. heinäkuuta 1986 papiksi Bukoban hiippakuntaan. 6. helmikuuta 2010 hän sai nimityksen Tagarian titulaariarkkipiispaksi ja apostoliseksi nuntiukseksi São Tomé ja Príncipelle. 20. helmikuuta hänet nimitettiin lisäksi apostoliseksi nuntiukseksi Angolaan.
Tarcisio Bertone konsekroi Rugambwan piispaksi Pier Giorgio Micchiardin ja Nestorius Timanywan avustamana 18. maaliskuuta 2010.
Penttilän saha

Penttilän saha on Joensuussa Pielisjoen rannalla Penttilässä toiminut saha.
Sahan perusti vuonna 1871 Gustaf Cederberg & Co, jonka oli samana vuonna perustanut Gustaf Cederberg yhdessä Petter Parviaisen kanssa. Saha paloi 1896, mutta se rakennettiin uudelleen.
Vuonna 1916 Cederbergit päättivät keskittää kaiken sahaustoiminnan uudistettavalle Penttilän sahalle ja lopettaa samalla Karsikon ja Pekkalan sahat Joensuussa. Uusi Penttilän saha otettiin käyttöön 1918, ja se oli valmistuessaan Pohjoismaiden suurin sahalaitos. 
Johtaja Väinö Cederbergin kuoli 1917 ja vuonna 1920 Penttilän saha myytiin Kaukas Fabrikille. Saha siirtyi 1924 Repola Wood Ltd:lle  ja sitä laajennettiin voimakkaasti 1920-luvulla. 
Toisen maailmansodan jälkeen Penttilän sahan omistajaksi tuli Rauma-Repola Oy. Sahan toiminta jatkui vuoteen 1988 saakka. Sen lähes tyhjillään olleet rakennukset paloivat 1996.
Joensuun kaupunki osti sahan alueen vuonna 2008 UPM-Kymmeneltä ja teki suuren maaperän puhdistusoperaation 2009 - 2012. Tarkoitus on luoda paikalle Penttilärannan kaupunginosa ja rakentaa entisen sahan paikalle asuin- ja liiketiloja. Sahan palosta jäljelle jääneet raamit säilytetään Penttilänrannassa sahan muistomerkkinä, ja alueella toteutettu prosenttitaide kuvastaa alueen historiaa ja joen läheisyyttä.
Alueella on Penttilän hovi, joka on Penttilän sahan isännöitsijän kaksikerroksinen puinen asuinrakennus vuodelta 1875.
Reijo Sillanpää

Reijo Sillanpää on suomalainen kemisti ja emeritusprofessori. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa epäorgaanisen kemian professorina vuosina 2001–2013.

Akateeminen ura

Reijo Sillanpää opiskeli 1970-luvulla kemiaa Turun yliopistossa ja valmistui sieltä filosofian kandidaatiksi. Opiskeluaikanaan hän toimi 1978–1979 Turun kemistikerhon sihteerinä. Hän jatkoi opintojaan ja väitteli Turun yliopistossa tohtoriksi vuonna 1985. Hänen väitöskirjansa ohjaajana toimi professori Teuvo Nortia.
Valmistumisen jälkeen Sillanpää toimi post doc-tutkijana walesilaisessa Cardiffin yliopistossa (University College of Gardiff) 1985–1986. Sen jälkeen hän työskenteli mm. 1989–2001 yliassistenttina Turun yliopistossa. Vuosiksi 1994–1995 hän sai tutkimustyötään varten Suomen Akatemian myöntämän, niin kutsutun varttuneen tutkijan apurahan.
Jyväskylän yliopiston epäorgaanisen kemian professori Jouni Tummavuori jäi eläkkeelle 1990-luvun lopulla. Tummavuoren tilalle professoriksi nimitettiin vuonna 2001 Reijo Sillanpää. Hän aloitti virassaan syyskuussa 2001. Hän oli kemistinä hyvin profiloitunut. Hän kirjoitti lukuisia tieteellisiä julkaisuja ja hänellä oli laaja kansainvälinen yhteistyöverkosto. Sillanpää jäi eläkkeelle virastaan syyskuun alussa 2013. Hän on jatkanut tutkimustyötään vielä emerituksena.

Tutkimusura

Kemistinä Sillanpää erikoistui epäorgaaniseen kemiaan. Epäorgaanisen kemian alalla hän tutki erilaisia katalyyttejä ja metallikomplekseja. Sen lisäksi hänen tutkimusintressejään ovat olleet analyyttinen kemia, koordinaatiokemia, kemiallinen rakennetutkimus sekä termoanalyysi. Rakennetutkimusta hän on tehnyt pääasiassa yksikidedifraktiomenetelmien avulla. Hän tutki professorikaudellaan Jyväskylässä mm. metallo-orgaanisia yhdisteitä ja pyrki määrittämään niiden kemiallista rakennetta. Tutkimuskohteena olivat varsinkin niin kutsutut siirtymämetallit ja aktinoidit. Sillanpää tutki metallo-orgaanisia aineita lisäksi mm. kemiallisen synteesin avulla.
Pääasiallisen tutkimusalansa eli epäorgaanisen kemian lisäksi Sillanpää tutki yhteistyössä Szegedin yliopiston professori F. Fülöpin kanssa orgaanisia, rakenteeltaan kiraalisia molekyylejä. Tutkimus liittyi lääkekemian alaan. Koordinaatiokemian alalla Sillanpään tutkimuskohde olivat ligandit ja hän etsi niille uusia sovelluksia homogeenisissa katalyysireaktioissa. Rakennekemian alalla hän tutki mm. boroniklustereita ja niiden johdannaisia.
Professori Sillanpää on ollut erittäin aktiivinen kirjoittaja: hän on julkaissut yli 350 tieteellistä artikkelia. ResearchGate-julkaisutietokannan mukaan hänen tieteellisten artikkeliensa kokonaismäärä kesäkuussa 2016 oli 385 kappaletta.

Tunnustukset

Reijo Sillanpää on tieteellisistä ansioistaan saanut useita tunnustuksia. Unkarin Szegedin yliopisto on promovoinut hänet kunniatohtoriksi. Suomalaisten Kemistien Seura (SKS) myönsi hänelle tieteellisistä ansioista seuran ansiomitalin vuonna 2013.
Livertäjäkerttuli

Levinneisyys

Livertäjäkerttulia tavataan Puerto Ricon saaristossa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Lapin yliopisto

Historia

Yliopisto perustettiin vuonna 1979 nimellä Lapin korkeakoulu. Alkuperäiseen korkeakouluun kuului kasvatustieteiden tiedekunta, oikeustieteiden tiedekunta sekä kirjasto. Korkeakouluun perustettiin myöhemmin yhteiskuntatieteiden tiedekunta (1982) ja taiteiden tiedekunta (1990). Erillislaitoksiksi perustettiin täydennyskoulutuskeskus (1983), kielikeskus (1983), Pohjoisen ympäristö- ja vähemmistöoikeuden instituutti (PYVI; 1985) sekä Arktinen keskus (1989). Pohjoisen ympäristö- ja vähemmistöoikeuden instituutti yhdistyi Arktiseen keskukseen vuonna 1997.
Korkeakoululle rakennettiin nykyinen päärakennus vuonna 1987. Päärakennusta on laajennettu 1992, 2000 ja 2006.
1. tammikuuta 1991 korkeakoulun nimi muutettiin nykyiseen muotoonsa. Vuonna 1992 valmistui Arktikum-talo ja vietettiin ensimmäinen promootio. Vuonna 1994 avautui muotoilu- ja yrityspalveluyksikkö Kemissä. Yksikkö yhdistettiin vuonna 1998 samana vuonna syntyneeseen Meri-Lappi Instituuttiin, jonka yliopisto oli perustanut yhteistyössä Oulun yliopiston kanssa.
Matkailuntutkimus alkoi 1996. Samana vuonna Rovaniemen taide- ja käsiteollisuusoppilaitos (Rotko) liitettiin yliopistoon.
Vuonna 2001 alkoi kauppatieteellisen alan koulutus yhteistyössä Oulun yliopiston kanssa. Kauppatieteille ja matkailuntutkimukselle perustettiin oma tiedekunta vuonna 2004. Tiedekunta liittyi yhteiskuntatieteiden tiedekuntaan vuonna 2010.
Lapin yliopisto vastaa vuonna 2001 perustetun kansainvälisen Arktisen yliopiston hallinnollisesta johtamisesta ja koordinaatiosta.
Ikääntyvien yliopistotoiminta alkoi Lapin korkeakoulussa 1989 ja siinä opiskelevat ovat osallistuneet tieteelliseen tutkimukseen. Useiden tieteellisten julkaisujen ohella on ilmestynyt myös väitöskirja. Keväällä 2008 väitellyt yhteiskuntatieteiden tohtori Pentti Kortelainen oli Suomessa ensimmäinen, joka teki väitöskirjan ikääntyvien yliopiston pohjalta.
Lapin yliopisto täytti 25 vuotta vuonna 2004. Juhlavuoden kunniaksi yliopisto järjesti kolmannen tohtori- ja maisteripromootion, jossa vihittiin 14 kunniatohtoria, heidän joukossaan muun muassa Antti Eskola ja Peter McLaren (ks. Lapin yliopisto, Promootio 2004). Yliopiston ensimmäinen promootio pidettiin vuonna 1992, jolloin vihittiin yhdeksän kunniatohtoria. Toisessa promootiossa vuonna 1999 vihittiin 15 kunniatohtoria.
Klaara Kotko

Klaara Kotko (engl. Clara Cluck) on Disneyn eläinmaailmassa esiintyvä hahmo, joka on ulkomuodoltaan muhkea ruskeahko kana. Hahmon luojaa ei tiedetä. Klaara teki ensiesiintymisensä 1930-luvulla lyhytpiiretyssä Orphan's Benefit (Orpojen hyväksi) vuonna 1934. Tosin hyvin samannäköinen hahmo nähtiin jo aikaisemmin samana vuonna Viisas Kana Kananen -lyhytpiiretyssä, jossa Aku Ankka teki ensiesiintymisensä. Molempien hahmojen ääninä toimi Florence Gill. Nykyisin hänelle antaa äänensä Russi Taylor.
Sarjakuvissa Klaara esiintyy harvemmin, yleensä kuuluen samaan naisyhdistykseen kuin Iines Ankka, ja he ovatkin hyviä ystäviä.
Unitaariuniversalismi

Historia

Alun perin unitaariuniversalismissa yhdistyivät unitarismi ja universalismi. Tämä tapahtui virallisesti vuonna 1961, kun keskusjärjestöt The Universalist Churches of America ja American Unitarist Association yhdistyivät Unitarian Universalist Associationiksi (UUA). Vaikka sekä unitarismin että universalismin juuret ovat protestanttisessa uskossa, huomattavaa on, että vain osa nykyisen liikkeen jäsenistä pitää itseään edes kristittyinä.

Toiminta Suomessa

Suomen Unitaariuniversalistinen Seura perustettiin vuonna 1996, tavoitteena saada Suomeen avoin vapaamielinen uskonnollinen foorumi, jossa voisi keskustella ja kyseenalaistaa vapaasti. Seura on järjestänyt Helsingissä talvisaikaan kuukausittain kokouksia, joissa on keskustelu, pidetty alustuksia vapaan uskonnollisuuden ilmiöistä sekä järjestetty hartaushetkiä.
Sun sain sydämeen juuri

”Sun sain sydämeen juuri” (saks. ”Du, du liegst mir im Herzen”) on saksalainen kansanlaulu 1800-luvun alusta. Laulun suomenkieliset sanat on tehnyt Sauvo Puhtila.
Mesiangervo

Kuvaus

Varsi on punaruskea 50–120 cm korkea, jäykkä. Vartta kiertävät lehdet ovat 2–3 kertaa parilehdykkäiset ja aluslehdet ovat alta harmaita, lehdykät toistamiseen sahalaitaiset, päätölehdykkä selvästi muita isompi. Kukinto on tiheä, kermanvalkoinen kerrannaishuiskilo, voimakkaasti medelle tuoksuva. Itse kukat ovat pieniä, kukanosat 5-lukuiset. Hedelmä on 3 mm kokoinen pähkylä.
Mesiangervo kukkii kesä-elokuussa. Kukinnon voimakas meden tuoksu ja runsas siitepöly houkuttelee etenkin mehiläisiä ja kimalaisia sekä siitepölyä syöviä kärpäsiä. Myös kovakuoriaiset toimivat pölyttäjinä.

Käyttö

Aromaattisen tuoksunsa vuoksi kasvin lehtiä ja kukintoja on käytetty viinin ja oluen maustamiseen. Mesiangervo on kauppayrtti.

Vaikuttavat aineosat

Kasvi sisältää salisylaatteja, flavonoideja, eteeristä öljyä, sitruunahappoa ja myrkyllistä glykosidia, joka suurina annoksina voi aiheuttaa päänsärkyä.
Ebionitismi

Ebioniitit, 'köyhät', olivat juutalaiskristittyjä synkretistejä, joille Kristus oli vain ihminen, joka kasteessa 'voideltiin Pyhällä Hengellä' ja sai jumalallisen voiman (hieman kuten profeetat). Ebioniitit säilyttivät juutalaiset rituaalit, pitivät kiinni siitä, että vanhurskautus tapahtuu lain töiden kautta, ja pitivät Paavalia luopiona. Joillakin ebioniiteilla oli oma evankeliuminsa Kahdentoista evankeliumi, joka pääasiallisesti oli synoptisista, mahdollisesti myös Johanneksen evankeliumista tehty yhdistelmä, johon oli liitetty apokryfisiä otteita. Heillä oli useita ns. apostolihistorioita; heiltä on peräisin myös ns.
valeklemensiläinen kirjallisuus. (Vrt. adoptionismi, astekristologia.)
Sisäinen valuma-alue

Maantieteessä sisäinen valuma-alue alue on  valuma-alue, josta ei ole poistuvaa veden virtausta, maanpäällistä tai pinnanalaista.  Englannin kielessä käytetään sanaa "endorheic", jolla on kreikkalaiset juuret, endo, "sisällä, sisäänpäin" ja rhein, "virrata".  Kaikki tällaiselle alueelle satava vesi joko pysyy siellä tai haihtuu pois.
Teoriassa sisäisiä valuma-alueita voi syntyä millä tahansa ilmastovyöhykkeellä, mutta lähes kaikki sijaitsevat kuumilla aavikoilla. Suuren sademäärän omaavilla alueilla rantaviivan eroosio avaa vähitellen luonnollisen poistumistien vedelle. Esimerkiksi Mustameri oli pitkään eristyksissä Välimerestä, siihen asti kunnes Välimeri mursi välissä olleen Bosporin kannaksen.
Laskujoettomia, yleensä suolapitoisia järviä syntyy näille alueille, ne voivat kuivua kokonaan pitkänä kuivana kautena. Kuumilla aavikoilla haihtuminen on voimakasta, joten kaikki sinne pudonneen veden hiekasta ja kivestä liuottamat mineraalit jäävät veden haihtuessa maan pinnalle. Paikkaan, minne vesi kertyy, syntyy suola-aavikko, mikäli veden kertyminen alueelle syystä tai toisesta lakkaa. Osassa näistä on kova ja erittäin tasainen pinta, jolloin niitä voidaan käyttää maanopeusennätysyrityksiin ja laskeutumispaikkoina pienille lentokoneille. 
Suolajärvet vaihtelevat usein suuresti kooltaan vuodenaikojen mukaan, ääriesimerkkinä tästä voi pitää Eyrejärveä, joka joinakin vuosina kuivuu kokonaan, ja joinakin vuosina peittää alleen 10 000 km²  (puolet Laatokan koosta), joskus enemmänkin. Ihminen on ottanut monesti suolajärviin virtaavia vesiä käyttöönsä, ja tästä on monissa tapauksissa ollut seurauksena järven suolapitoisuuden kasvu, sen ekosysteemin muutokset ja jopa järven kuivuminen. Ääriesimerkkinä tästä on Araljärvi.
Palaiópolin arkeologinen museo (Ándros)

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu löytöjä Palaiópolista sekä muun muassa sen lähellä olevan Agía Eleoúsan antiikin aikaiselta hautausmaalta. Esineisiin kuuluu muun muassa veistoksia, reliefejä, rakennusten koristeosia ja piirtokirjoituksia klassiselta kaudelta roomalaiselle kaudelle saakka. Merkittävimpiin esineisiin lukeutuvat muun muassa Pegasos-hevosta ja Bellerofonia esittävä veistos 500/400-luvulta eaa.; luonnollisen kokoinen leijonapatsas noin vuodelta 320 eaa.; Artemiin patsaan osa 200-luvulta eaa.; sekä Isikselle omistetun hymnin sisältävä piirtokirjoitus ensimmäiseltä vuosisadalta eaa.
Jokiorneero

Levinneisyys

Jokiorneeroa tavataan Boliviassa, Brasiliassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi tai yleiseksi, ja sen kanta on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Tukholman katolinen tuomiokirkko

Pyhän Eerikin katolinen tuomiokirkko (ruots. Sankt Eriks katolska domkyrka) on kirkkorakennus Tukholman Södermalmilla, Folkungagatan-kadun päässä hieman Medborgarplatsenilta etelään. Se on Tukholman katolisen hiippakunnan tuomiokirkko.
Arkkitehti Axel Gillbergin suunnittelema kirkko rakennettiin vuosina 1890–1892. Vuonna 1784 perustettu Tukholman katolinen seurakunta oli ostanut tontin 1857. Värikäs rakennus edustaa pyörökaarityyliä ja sen seinät on verhoiltu punatiilellä. Julkisivua koristaa kaksi matalaa tornia. Kirkkosali uudistettiin ja kirkkoa täydennettiin lisärakennuksella 1979–1982 arkkitehti Hans Westmanin suunnitelmien mukaan. Samalla kirkkoon yhdistettiin 1680-luvulla valmistunut viereinen Paulin talo, joka muutettiin seurakuntatiloiksi. Muutostöiden valmistuttua kirkko vihittiin uudelleen käyttöön 25. maaliskuuta 1983.
Heikki Takkinen

Heikki Takkinen on tuottaja, toimittaja ja käsikirjoittaja, joka on työskennellyt mm. elokuvatuotannoissa sekä Yleisradion lastenohjelmissa. Tunnetuin lastenohjelmista on 1970-luvulla tehty lastenohjelma Noppa. Takkinen on tehnyt myös opetusohjelmia, mm. Opinportti-sarjaa. Hänet on palkittu Humanismin käsi -palkinnolla vuonna 1991 (elokuvien Kadunlakaisijat, Kiljusen herrasväen uudet seikkailut sekä Viiva Vinita tuottamisesta). Lisäksi hän on saanut Jussi-palkinnon vuonna 1991 elokuvan Kiljusen herrasväen uudet seikkailut tuottamisesta.