google/wiki40b huggingface dataset:
FS Le Terrible (1933)

Palvelus

Toisen maailmansodan alussa Le Terrible partioi Atlantilla etsien saksalaisia saarronmurtajia. Se osallistui muun muassa lokakuussa 1939 Saksan laivaston taskutaistelulaiva Admiral Graf Speen etsintään, minkä aikana se valtasi 25. lokakuuta 1939 sisaraluksensa Le Fantasquen kanssa saksalaisen rahtialuksen Santa Fen.
Ranskan antauduttua alus liittyi Vichyn Ranskan laivastoon. Britannian kuninkaallisen laivaston hyökätessä Mers-el-Kebiriin 3. heinäkuuta 1940 aikoi hyökätä torpedoin, mutta se määrättiin suojaamaan Strasbourgin pakoa Touloniin. Alus siirrettiin Dakariin, jossa alus liittoutuneiden hyökätessä 23. syyskuuta 1940 suojasi satamassa olevia aluksia.
Liittoutuneiden noustua maihin Pohjois-Afrikkaan Le Terrible vaihtoi marraskuussa 1942 muiden Ranskan Länsi-Afrikassa olevien alusten kanssa puolta liittyen liittoutuneisiin. Alus siirrettiin maaliskuussa 1943 Bostoniin huollettavaksi, jossa yhteydessä sille asennettiin kaksi tutkaa ja kaikuluotain sekä vahvennettiin ilmatorjuntaa korvaamalla aiemmat 37 ja 13,2 millimetrin aseet 40 ja 20 millimetrin tykein. Huollon päätyttyä alus luokiteltiin uudelleen kevyeksi risteilijäksi ja se lähetettiin Välimerelle.
Le Terrible osallistui Italian maihinnousuihin ollen tulitukitehtävissä ja suojaten osastoja ilmahyökkäyksiltä. Alus määrättiin tekemään laivueensa mukana isku Adrianmerelle, minkä tarkoituksena oli eristää Jugoslavia Italiasta. Alus osallistui 15. elokuuta alkaen Etelä-Ranskan maihinnousuun. Se kolaroi joulukuussa sisaraluksensa Le Malinin kanssa ja alus oli korjattavana aina Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka.
Alus sijoitettiin telakalta palattuaan reserviin ja se luokiteltiin saattajaksi viirinumerolla D611. Se saattoi lentotukialuksia La Fayette, Bois Belleau ja Arromanches. Alus siirrettiin koululaivaksi Brestiin 1956. Se poistettiin palveluksesta ja alus myytiin romutettavaksi kesäkuussa 1962.
Émile Gallé

Émile Gallé (1846–1904) oli ranskalainen lasitaiteilija, keraamikko ja huonekalusuunnittelija. Hän käytti runsasta väritystä sekä etsaus- ja kaiverrustekniikkaa. Gallé omisti pajan Nancyssa. Siellä hän teki fajansseja sekä intarsiakoristeisia huonekalusommitteluita. Gallé sai kuuluisuutta vuonna 1889 Pariisin maailmannäyttelyssä tekemillään värillisillä, hiotuilla, kaiverretuilla lasiteoksilla, joista suuressa osassa on kasvikoristeet art nouveau- eli jugendtyyliin. Samoihin aikoihin yhdysvaltalaisen Louis Comfort Tiffanyn kanssa Gallé uudisti lasitaidetta, joka oli kangistunut perinteisiin kaavoihin. Vuoden 1900 tienoilla Gallé oli keskiajan perinteisiin vetoavan ryhmän jäsen. Gallé oli Ranskassa arts and crafts -liikkeen päähahmo. Gallé tunnetaan varsinkin jugendmaljakoistaan, jotka on mielikuvituksellisesti koristeltu. Hänen maljakoissaan on nähty samaa jugendille ominaista ”värähtelevää jännitystä” kuin belgialaisen Maurice Maeterlinckin ja ranskalaisen Stéphane Mallarmén runoissa.
Max Andersson

Max Andersson (s. 1962 Kaaresuvanto) on ruotsalainen sarjakuvataiteilija ja animaattori. Anderssonin sarjakuvat ovat sävyltään surrealistisia. Piirrettyään nuoruudessaan perinteisempää huumorisarjakuvaa, hän siirtyi 1990-luvulla vaihtoehtoisemman sarjakuvan pariin.
Vuonna 1992 ilmestyi hänen esikoisalbuminsa Pixy. Albumi on käännetty useille eri kielille, muun muassa suomeksi vuonna 1994. Fantagraphics julkaisee Anderssonin sarjakuvalehteä Death & Candy.
Hedvig Charlotta Nordenflycht

Nuoruus ja avioliitto

Nordenflycht vietti lapsuutensa Tukholmassa mutta muutti 1731 perheen maatilalle Vibyn kartanoon Uppsalan lääniin. Annettuaan isänsä kuolinvuoteen äärellä 1734 lupauksen hän sen mukaisesti kihlautui opettajansa Johan Tidemanin kanssa, joka kuitenkin kuoli 1737 ennen vihkimistä. Nordenflycht sai voimakkaita vaikutteita Tidemanin terävästä älystä, mutta Tideman kannatti valistusajan rationalismia ja skeptisismiä, joihin Nordenflycht myöhemmin otti etäisyyttä.
Pian Tidemanin kuoleman jälkeen hän tutustui pappi Jacob Fabriciukseen ja meni tämän kanssa naimisiin 1741. Avioliitosta tuli lyhyt mutta onnellinen. Puoliso sairastui ja kuoli yhdeksän kuukautta vihkimisen jälkeen. Sen seurauksena Nordenflycht muutti pois Karlskronasta, jonne pariskunta oli muuttanut, kun Fabricius sai työtä amiraliteetin saarnaajana, pieneen torppaan Lidingöhön. Hänen elämäänsä leimasi suru, ja hän kuvasi asuntoaan sanoilla: "Huone, jonka seiniä peittivät surulliset maalaukset, todisti kaipaustani, ja ainoa iloni oli lintujen laulu...".

Kirjailijanura

Nordenflycht sai mainetta runokokoelmallaan Den sörgande turtur-dufwan (1743), jonka hän kirjoitti tehdessään surutyötä miehensä kuoleman jälkeen. Vuosina 1744–1750 hän julkaisi neljä nidettä, joille hän antoi nimen Qwinligit Tankespel. Hän seurasi innostuneena aikansa keskusteluja, ja monet hänen kirjoituksensa käsittelevät poliittisia, filosofisia ja uskonnollisia kysymyksiä sekä kysymyksiä naisen vapaudesta ja oikeuksista. Runojen lisäksi Nordenflycht kirjoitti myös rokokoo-henkisiä laulelmia (Dorillas kväde). Hänen kirjoituksistaan on merkittävä esimerkiksi Fruentimrets försvar (1761), jossa hän pitkän esipuheen jälkeen puolustaa naissukupuolta siinä kun Rousseau syyttää naisia teatterin alamäestä.
Nordenflychtin luetuin runo Öfver en Hyacint (1762) on rakkaudenjulistus nuorelle miehelle nimeltään Johan Fischerström, josta tuli hänen viimeinen rakkautensa. Hänen jälkikäteen kirjoittamansa runot käsittelevät talven 1762–1763 aikaista kolmiodraamaa, jossa ovat osallisina he kaksi ja kreivitär Cathérine Charlotte De la Gardie. Jo pian Nordenflychtin kuoleman jälkeen liikkui huhuja, että hän olisi hypännyt virtaan, joka erotti hänet hänen rakkaastaan, ja kylmettynyt ja kuollut sen seurauksena. Todellisuudessa hänen on päätelty sairastaneen jotakin vakavaa tautia, ehkä syöpää. Kuollessaan 28. kesäkuuta 1763 hän oli 44-vuotias.
Emil Petaja

Emil Theodore Petaja (12. huhtikuuta 1915 Milltown, Montana – 17. elokuuta 2000 San Francisco, Kalifornia) oli amerikansuomalainen kirjailija. Hän kirjoitti etupäässä scifi- ja fantasiakirjallisuutta, mutta myös salapoliisi- ja lännentarinoita. Petaja hyödynsi tarinoissaan usein kalevalaista mytologiaa.
Petaja syntyi Montanassa suomalaissyntyisille vanhemmille. Hän aloitti kirjailijanuransa 1940-luvulla kirjoittamalla lyhyitä kertomuksia kioskikirjoihin, ja työskenteli samoihin aikoihin valokuvaajana ja myöhemmin kirjakaupan pitäjänä. Petaja muutti aikuistuttuaan Los Angelesiin ja kirjoitti siellä asuessaan 14 romaania ja 150 lyhyttä kertomusta. Hän käytti myös kirjailijanimeä E. Theodore Pine.
Vuonna 1995 tieteis- ja fantasiakirjailijoiden yhdistys Science Fiction and Fantasy Writers of America (SFWA) nimesi Petajan Author Emeritukseksi.
Jyrkeejärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 286 hehtaaria eli 2,9 neliökilometriä. Se on 3,0 kilometriä pitkä ja 1,7 kilometriä leveä. Sillä on avoin järvenselkä, joka jakautuu eteläpäässä Hakemanimen molemmille puolille lahdiksi. Läntinen lahti on nimeltään Kankaanpäänlahti ja länsirannastaan Rapalahti. Se sijaitsee alavalla metsäalueella, mutta sen rantoihin ulottuu muutama peltoalue. Ainoa korkea mäki on Liesvuori, joka kohoaa 25 metriä järveä korkeammalle ja joka näkyy järvelle sen länsirannassa. Järvessä ei ole saaria.
Järven rantaviivan pituus on 11,2 kilometriä ja sen metsäiset rannat ovat paikoin soistuneita. Järven pohjoiosassa näkyy järveltä petomaiden rantoja. Niiden yhteydessä on kolme maatilaa, mutta rannoille on rakennettu noin 30 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 3493 ja siitä haarautuvilta kyläteiltä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Pihlajaveden reitin valuma-alueella (35.48), jonka Kitusjärven alueeseen (35.482) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 125,2 metriä mpy.
Järvi on osa Pihlajavedestä alkavaa järviketjua, jonka läpi Pihlajaveden reitti virtaa Tarjanteeseen. Se saa pääosan vedestään rettiin kuuluvasta Reinikankoskesta, joka laskee sitten Luomuksen läpi. Järveen on johdettu metsä- ja suo-ojia sekä etelästä että pohjoisesta. Suurin oja on pohjoisesta tuleva Myllypuro. Järven lähialue on melko järvetöntä. Etelässä sijaitsee alle hehtaarin kokoinen Halkolampi.
Järven laskujoki on Pihlajaveden reittiin lukeutuva ja Vehmasjärveen ja Kitusjärveen laskeva laskuosuus, jossa sijaitsevat ainakin Koskelankoski ja Vehmaskoski. Kitusjärven jälkeen reitin lasku-uoma muuttuu Vironjoeksi, joka laskee ensin Uurasjärveen ja sitten Tarjanteeseen.
Kesslerin syndrooma

Kesslerin syndrooma on tilanne, jossa avaruusromun määrä Maan matalilla kiertoradoilla on niin suuri, että kappaleet törmäilevät toisiinsa usein, aiheuttaen lisää pieniä romunkappaleita ja yhä enemmän törmäyksiä. Pahimmillaan tämä voisi johtaa siihen, että lähiavaruus muuttuisi kulkukelvottamaksi ja avaruustutkimus tai satelliittien käyttö muuttuisi mahdottomaksi pitkäksi aikaa.  Matalilla kiertoradoilla olevien satelliittien radat (ratakorkeus alle 1000 km) kuitenkin kutistuvat ja lopulta – vuosien tai kymmenien vuosien aikana – satelliitit ja niiden romu palaa ilmakehässä. Radan muutokseen vaikuttavat mm. kappaleen vastuspinta-alan ja sen massan suhde (kevyt, iso kappale herkin), aurinkotuuli, ilmakehän kaikkien ylimpien kerrosten tiheys.
Kesslerin syndrooma on nimetty Donald J. Kesslerin mukaan.
Tuuli Takala

Nuoruus

Takala syntyi musikaaliseen perheeseen Helsingissä vuonna 1987. Hän aloitti musiikillisen koulutuksensa 5-vuotiaana instrumenttinaan viulu, joka säilyi hänen pääinstrumenttinaan liki 15 vuotta. 6-vuotiaasta lähtien Tuuli lauloi myös lukuisissa kuoroissa, kuten maineikkaissa Tapiolan kuorossa ja EMO Ensemblessä. 
Tuuli Takala opiskeli Sibelius-Akatemian Musiikkikasvatuksen osastolla Aulikki Eerolan johdolla vuodesta 2007 ja jatkoi lauluopintojaan vuodesta 2011 lähtien Ritva-Liisa Korhosen johdolla ensin Helsingin Metropolia Ammattikorkeakoulussa sekä vuodesta 2013 lähtien Sibelius-Akatemian oopperakoulutuksessa, josta Takala on sittemmin valmistunut musiikin maisteriksi.

Ura

Takala tuli tunnetuksi Suomessa voitettuaan sekä Timo Mustakallio -laulukilpailun että Kangasniemen laulukilpailun 2013 sekä tekemällä saman vuoden syksyllä ammatillisen debyyttinsa Suomen Kansallisoopperassa Yön kuningattareden (Taikahuilu) roolissa. Kansainvälisen läpimurtonsa Tuuli Takala teki kaksi vuotta myöhemmin 2015 hyppäämällä menestyksekkäästi lyhyellä varoitusajalla Dresdenin Semperoperin uuteen tuotantoon Figaron häät -oopperasta sekä voittamalla kyseisenä kesänä 2 erikoispalkintoa ja tulemalla valituksi  finaaliin yli 1300 laulajan joukosta yhdessä maailman suurimmista kansainvälisistä laulukilpailuista (Hans Gabor Belvedere -laulukilpailut). 
Takala on kiinnitetty Dresdenin maineikkaan Semperoperin solistikuntaan, mutta hän vierailee aktiivisesti myös eri ooppera- ja konserttiproduktioissa Suomessa ja ulkomailla. Suomen ja Saksan lisäksi Tuuli Takala on konsertoinut muun muassa Lontoossa, Wienissä ja Tokiossa.
Johan Stålbom

Johan Stålbom (1712 Uusimaa – 1777 Orräng, Grebon pitäjä, Itä-Götanmaa, Ruotsi) oli suomalainen taidemaalari.
Stålbom  muutti Ruotsiin, jossa hän työskenteli etupäässä Itä-Götanmaalla ja Linköpingissä. Hän meni Tukholmaan maalarinoppiin ja 1733 ensin Johan Paschin oppilaaksi ja sitten Lorenz Pasch vanhemman oppilaaksi. Hänen vaiheistaan tiedetään vain, että hän asui Itä-Götanmaalla viimeistään 1740-luvulla. Linköpingin hiippakunnankirjastossa on muun muassa hänen muotokuvansa M. Lidénistä ja H. Sparschuchista ja konsistorissa muotokuva A. O. Rhyzeliuksesta ja P. Fileniuksesta. Pääosa teoksista on sukukokoelmissa Itä-Götanmaalla. Suomessa on vain pari hänen teostaan. Parhaissa töissä näkyy taitava piirtäminen ja voimakkaat mutta eivät hienostuneet värit. Väritykselle on ominaista vahva punertava sävy ja vihertävä tai harmahtava varjostus. Muotokuvista ovat tehneet kaiverruksia Christian Fritzsch ja Carl Gustaf Gillberg.
Otto Tief

Otto Tief (2. elokuuta 1889 Rapla, Viro – 5. maaliskuuta 1976 Ahja, Põlvamaa, Viro) oli virolainen poliitikko ja itsenäisen Viron viimeinen pääministeri, ennen kuin Neuvostoliitto valtasi Viron toistamiseen. Hallitus ehti toimia viisi päivää.
Tief opiskeli lakia Pietarissa ja valmistui Tarton yliopistosta 1921. Hän osallistui 1916–1918 ensimmäiseen maailmansotaan ja 1918–1920 Viron itsenäisyyssotaan, jossa hän yleni kapteeniksi. Maailmansotien välisenä aikana hän toimi 12 vuotta asianajajana ja oli samalla aktiivinen politiikassa, vuosina 1926–1929 ja 1932–1934 riigikogun jäsen ja 1927 työministeri.
Väliaikaiseksi valtionhoitajaksi ryhtynyt Jüri Uluots nimitti puna-armeijan jo lähestyessä Tallinnaa Tiefin 18. syyskuuta 1944 hallituksen johtoon, ja hallitus julisti radiossa, että Viron tasavalta on puolueeton. Neuvostoliitto miehitti Viron, ja lokakuussa 1944 neuvostoliittolaiset vangitsivat Tiefin ja muita hallituksen jäseniä, mutta osa ehti paeta Ruotsiin, kuten syöpää sairastava Uluots, joka kuoli Tukholmassa 9. tammikuuta 1945. Valtionhoitajuus siirtyi niin ikään Ruotsiin paenneelle August Reille. Ruotsissa muodostettiin pakolaishallitus.
Ne hallituksen jäsenet jotka eivät ehtineet paeta Ruotsiin, muun muassa Tief itse, joutuivat NKVD:n käsiin ja saivat syytteen siitä, että olivat olleet kyseisen hallituksen jäseniä. Tief joutui vankileirille kymmeneksi vuodeksi. Hän kävi salaa Virossa 1955, mutta asui KGB valvonnassa pääasiassa Ukrainassa ja Latviassa.
Tiefin hallitusta pidetään merkittävänä, sillä sen ja pakolaishallituksen kautta Viron tasavallan laillinen jatkuvuus säilyi uudelleenitsenäistymiseen saakka. Tiefin hallituksen kunnioittamiseksi Virossa on määrätty 22. syyskuuta vastarinnan päiväksi (Vastupanuvõitluse päev).
Latvian Ainažissa, missä Tief asui kymmenen vuotta, paljastettiin vuonna 2014 hänen 125-vuotissyntymäpäivänään muistolaatta.
Tief kirjoitti myöhemmin muistelmat.
Joosuanjukka

Ulkonäkö ja koko

Joosuanpuu kasvaa parhaimmillaan 15 metriä korkeaksi puuksi. Lehdet ovat tummanvihreitä, pistimenmuotoisia ja sijaitsevat spiraalimuodostelmassa rungon haarojen kärjissä. Lehtien laidat ovat valkoisia ja hampaisia. Kukat ovat pystyjä, 4–7 cm pitkiä ja niissä on kuusi kermanvalkoista kehälehteä. Kukat sijaitsevat halkaisijaltaan noin 40 cm olevissa röyhymäisissä kukinnoissa. Joosuanpuu kukkii keväällä. Kukkimisen edellytyksenä on kuitenkin talven viileä kausi sekä riittävä sade oikeaan aikaan keväällä. Hedelmä on vihreän ruskea ja muodoltaan soikea. Hedelmän sisällä on useita litteitä siemeniä.
Lajilla on oma erikoistunut pölyttäjäperhoslajinsa, joka levittää kasvin siitepölyä muniessaan kukan sisään.

Levinneisyys ja elinympäristö

Joosuanpuu on alun perin kotoisin Mojaven autiomaasta Kaliforniasta, Yhdysvalloista. Karuissa ja kuivissa autiomaaolosuhteissa laji kasvaa hitaasti, korkeintaan 10 cm vuodessa. Joosuanpuu saattaa elää jopa 200-vuotiaaksi.
Englanninkielisen nimensä ”Joshua tree” laji on saanut mormoneilta, jotka ylittivät Mojaven autiomaan 1800-luvun puolivälissä. Puun erikoinen muoto toi mormonien mieleen Raamatun kertomuksen, jossa Joosua kurkottaa käsiään kohti taivasta.

Käyttö

Joosuanpuuta kasvatetaan kuivilla alueilla koristekasvina. Cahuilla-intiaanit ovat käyttäneet kasvia sandaalien ja korien materiaalina sekä kukannuppuja ja siemeniä ravintona.
Viron linnut

Arviot

Jan Södersved kirjoittaa kiittävässä arviossaan BirdLife Suomen Linnut-lehdessä, että ”kirja kuuluu ehdottomasti jokaisen Viron linnustosta kiinnostuneen hyllyyn tai reppuun”. Erityismaininnan Södersved antaa upeille valokuville ja Juho Könösen piirroksille.
Kirjan kuvitusta kiittää myös William Velmala Helsingin Seudun Lintutieteellisen yhdistyksen Tringa-lehdessä. Hän sanoo, että kuvat ”ovat poikkeuksetta hienoja ja riittävän suuria”. Kuvat on kaikki otettu Virossa, ja kuvaajina on sekä suomalaisia että virolaisia harrastajia.
Robert Seppänen

Robert Seppänen (s. 14. heinäkuuta 1990) on suomalainen lentopalloilija, joka edusti Lentopallon Mestaruusliigassa Rovaniemen Santasportia, Saimaa Volleyta, Pielaveden Sampoa ja Kokkolan Tiikereitä. Hän oli Tiikerien kapteeni kaudella 2017–2018. Seppänen oli pelipaikaltaan yleispelaaja ja pelasi nuorten maajoukkueessa.

Ura

Seppänen aloitti lentopallon helsinkiläisen Puma Volleyn riveissä. 16-vuotiaana hän lähti opiskelemaan Kuortaneen Urheilulukioon ja siirtyi pelaamaan Seinäjoki Lentiksen B-junioreihin. Seppänen voitti kaudella 2006–2007 B-junioreiden SM-kultaa, ja hänet valittiin turnauksen parhaaksi pelaajaksi sekä tähtiseitsikkoon. Samalla kaudella hän voitti aluejoukkueiden mestaruuden ja palkittiin sielläkin parhaana pelaajana. Kauden aikana hän pelasi myös 2-sarjaa nuorten maajoukkueen mukana.
Kaudella 2007 Seppänen pelasi nuorten maajoukkueen kanssa 1-sarjassa ja voitti A-poikien Suomen mestaruuden. Kauden jälkeen hän allekirjoitti hallinneen Suomen mestarin Rovaniemen Santasportin kanssa vuoden mittaisen sopimuksen. Rovaniemeläisseurassa helsinkiläispelaaja viihtyi kaksi kautta ennen kuin siirtyi Savonlinnalaisen Saimaa Volleyn riveihin vuonna 2010. Santasportissa Seppänen ehti saavuttaa miesten SM-hopeaa ja A-poikien SM-kultaa kaudella 2008–2009. A-poikien SM-turnauksessa hänet valittiin tähdistöön. Saimaa Volleysta Seppänen siirtyi neljän pelatun kauden jälkeen Pielaveden Sammon riveihin. Kauden 2014–2015 päätteeksi Seppänen allekirjoitti vuoden mittaisen sopimuksen Kokkolan Tiikereiden kanssa. Tiikereissä hän voitti SM-kultaa ja Suomen Cupin kaudella 2015–2016.

Nuorten maajoukkue

Nuorten maajoukkueessa Seppänen on esiintynyt yli 20 maaottelussa. Hän voitti maajoukkueen mukana Pohjoismaiden mestaruuden vuosina 2005 sekä 2006. Hänet valittiin vuonna 2006 kisojen parhaaksi pelaajaksi sekä tähtiseitsikkoon.
Kookospähkinä

Kookospähkinän sisältö

Kookospähkinässä on uloimpana ohuen eksokarpin eli kuoren sisällä kuituinen mesokarppi, joka on pähkinän kuituraaka-aineen lähde. Kuitukerroksen sisällä on kova endokarppi eli luumarjan ”kivi”. Endokarpin sisällä on suuri ohutkuorinen siemen, jossa on syötävä siemenvalkuainen.

Ravintokäyttö

Siemenvalkuaisen lisäksi kookospalmun siemen sisältää kirkasta nestettä, jota myydään kookosvetenä. Kasvitieteilijät kutsuvat nestettä kookosmaidoksi. Sitä käytetään usein sellaisenaan janojuomana.
Elintarvikkeena tunnettu kookosmaito sen sijaan on siemenvalkuaisesta jauhamalla, puristamalla ja uuttamalla saatua valkoista nestettä. Tuotteen viskositeetti voi vaihdella hyvin maitomaisesta lähes jähmeään; jälkimmäistä myydään myös ”kookoskermana”. Kookosmaitoa ja -kermaa käytetään paljon etenkin thaimaalaisessa ruuassa hyvin samaan tapaan kuin kermaa ja maitoa länsimaisessa keittiössä.
Siemenvalkuaista voidaan myös raastaa, jolloin siitä saadaan kookoshiutaleita. Niitä käytetään pääasiassa jälkiruokiin ja makeisiin. Kookospähkinän kuivattu siemenvalkuainen on kopraa.
Valkoinen pähkinäinen kookoksen siemenvalkuainen sisältää noin 35 prosenttia kookosöljyä, joksi se voidaan myös jalostaa eri menetelmillä. Vaikka kookosöljy on kasviperäinen öljy, se poikkeaa olennaisesti useimmista muista kasviöljyistä sikäli, että se sisältää noin 90 % tyydyttyneitä rasvahappoja, joista suuri osa on keskipitkiä rasvahappoja.
Kookospähkinä on tuore, kun ravistettaessa neste hölskyy hedelmän sisällä. Kun hedelmä vanhenee, neste imeytyy siemenvalkuaiseen.

Kookoskuidut

Kookoskuitua eli kookospähkinäkuitua saadaan kookospalmun hedelmän kuorikerroksesta. Se on ainoa kaupallisesti merkittävä hedelmäkuitulaji. Kuoren sisäpinnasta kuidut irrotetaan liottamalla, minkä jälkeen ne puhdistetaan hakkaamalla ja häkilöimällä eli suoristamalla ja jaottelemalla niitä piikkiharjalla. Tuhannesta pähkinästä voidaan erottaa noin 140 kilogrammaa hyvää kuitua ja 40 kg harjoihin kelpaavaa kuitua. Kierteisten kuitujen pituus voi olla jopa 250 mm, mutta peruskuidut ovat vain 0,5–1,0 mm pitkiä. Kookoskuituja käytetään mattojen valmistuksessa ja aiemmin myös köysien teossa.
Ilpo Saunio

Ilpo Juhani Saunio (1. huhtikuuta 1939 Tyrväntö – 30. joulukuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen pianisti, musiikkitoimittaja ja musiikintutkija, koulutukseltaan humanististen tieteiden kandidaatti. Hän oli merkittävä suomalaisen työväenmusiikin tutkija.
Ilpo Saunio opiskeli pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa vuosina 1959–1965 sekä musiikkitiedettä Helsingin yliopistossa vuosina 1959–1960 ja Kölnin yliopistossa 1960–1961. Hän toimi Kansan Uutisten musiikkikriitikkona vuosina 1965−1982.
Saunio osallistui keväällä 1967 yhdessä Markku Lahtelan, Kalevi Seilosen ja Tauno Tuomivaaran kanssa rauhanjärjestö Sadankomitean Helsingissä järjestämään, varusmiespalveluksesta kieltäytyneitä tukeneeseen mielenosoitukseen, jonka päätteeksi nelikko poltti julkisesti sotilaspassinsa. Teko herätti laajaa paheksuntaa ja miehet tuomittiin sakkoihin.
Saunio teki Yleisradioon 1970-luvulla laajoja etnomusikologisia ohjelmasarjoja mm. jazzin ja Latinalaisen Amerikan musiikin historiasta. Hänen aloitteestaan perustettiin vuonna 1979 Työväenmusiikki-instituutti (vuodesta 1991 Maailman musiikin keskus, engl. Global Music Centre), jonka johtajana hän toimi vuoteen 1989. Laitoksen toiminta on 1980-luvun lopulta lähtien painottunut maailmanmusiikin tutkimukseen, ja Saunio teki kenttätöitä Saksassa ja Kuubassa sekä Aasian ja Afrikan maissa.
Sauniolle myönnettiin valtion tiedonjulkistamispalkinto vuonna 1971.
Heeros (yritys)

Digitaalisen taloushallinnon kokonaisjärjestelmä

Heeros on digitaalisen taloushallinnon kokonaisjärjestelmä, jota voidaan käyttää niin yksittäisinä moduuleina kuin kattavana kokonaispalveluna. Heeroksen ratkaisut kattavat kaikki sähköisen talous- ja palkkahallinnon prosessit. Ainutlaatuiset tuki-, koulutus- ja kumppanuuspalvelut auttavat Heeros-käyttäjiä kehittämään liiketoimintaansa hallitusti ja tehokkaasti. 
Heeroksen ohjelmia voidaan käyttää erilaisilla päätelaitteilla – pöytätietokoneesta kännykkään. Ohjelmiin on rakennettu liitännät yli 100 taloushallinnon ja toiminnanohjauksen ohjelmistoon. Ohjelmaperheen kehityksessä huomioidaan tilitoimistoiden tarpeet asiakkaiden palvelemiseen sekä tarpeet tilitoimiston/PK-yrityksen oman taloushallinnon ketterään hoitamiseen.
Kolumbian vaakuna

Kolumbian vaakuna on Kolumbian kansallinen tunnus lipun, moton ja hymnin ohella. Vaakuna hyväksyttiin maan viralliseksi tunnukseksi 9. toukokuuta 1834.
Vaakuna on jaettu kolmeen osaan. Ylimmässä osassa on sinisellä pohjalla kultainen granaattiomena viitaten Uuteen-Granadaan, jolla nimellä maa tunnettiin 1800-luvulla. Granaattiomenan molemmin puolin on runsaudensarvi, joista oikeanpuoleisessa on kulta- ja hopearahoja, vasemman puoleisessa eksoottisia hedelmiä. Nämä sarvet kuvaavat Kolumbian maaperän rikkauksia ja yltäkylläisyyttä. Keskimmäisessä kentässä on platinanvärisellä pohjalla kultainen keppi, jonka päässä on fryygialaismyssy symboloiden tasavaltaa. Alimmaisessa kentässä on Panamankannas ja kaksi laivaa, joiden purjeet on avattu. Toinen laiva on Tyynellämerellä, toinen Atlantilla symboloiden Kolumbian olevan Etelä-Amerikan ainoa valtio, jolla on rantaviivaa sekä Tyynellämerellä että Atlantilla. Avatut purjeet symboloivat maailmankauppaa. Vaakunan yläpuolella on vapauden symboli andienkondori suussaan laakeriseppele ja kynsissään nauha, johon on kirjoitettu Kolumbian motto Libertad y Orden, Vapaus ja Järjestys
Valkokulmatapakulo

Esiintyminen

Valkokulmatapakulot elävät Luoteis-Argentiinassa Andien rinteillä noin 53 000 neliökilometrin laajuisella alueella. Lajista tunnetaan kaksi alalajia, superciliaris ja santabarbarae.

Elinympäristö

Laji elää vuoristometsien ja -rotkojen alikasvoksessa.
The Normal Heart

Tuotanto

Elokuvan kuvaukset alkoivat New Yorkissa 8. kesäkuuta 2013. Matt Bomer laihdutti elokuvaa varten noin 18 kiloa näyttääkseen AIDS-potilaalta.

Vastaanotto

Elokuva on saanut ylistävän vastaanoton. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 45 arvostelun perusteella laskettuna kriitikoiden arvosteluista 93 prosenttia oli positiivisia. Elokuva sai yhteensä 16 Emmy-ehdokkuutta ja se palkittiin parhaasta televisioelokuvasta. Mark Ruffalo sai ehdokkuuden parhaasta miespääosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa ja Julia Roberts sai ehdokkuuden parhaasta naissivuosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa. Jim Parsons, Joe Mantello, Alfred Molina ja Matt Bomer saivat kaikki ehdokkuudet parhaasta miessivuosasta minisarjassa tai televisioelokuvassa.