Distributismi

Historia

Distributismi on ideana vanha, mutta nimen opille antoivat katoliset ajattelijat Gilbert Keith Chesterton ja Hilaire Belloc. Omistuksen keskittymistä korostavien kapitalismin ja sen vastapainon, sosialismin syntyessä oli tarpeellista nimetä myös tämä kolmas mahdollisuus. 
Distributismin juuret perustuvat 1800- ja 1900-lukujen paavillisiin opetuksiin, joissa korostettiin sosiaalista oikeudenmukaisuutta. Keskeisin katolinen pohjateos distributismin kannalta on paavi Leo XII:n kiertokirje Rerum Novarum. Tarkemmin distributismin ajatuspohjaa selittivät paavi Pius XI:n kiertokirje Quadragesimo Anno ja paavi Johannes Paavali II:n Centesimus annus. Distributismissa pyritään omistuksen hajauttamiseen, jolloin pienomistus on tavallista ja kattaa valtaosan kaikesta pääomien omistuksesta. Ajatus ruohonjuuritason omistuksesta lähtee katolisen kirkon subsidiari- eli läheisyysperiaatteesta. 
Nykyaikaisen distributismin perusteos ja tiivistelmä on Gilbert Keith Chestertonin teos The Outline of Sanity vuodelta 1927. Tämän lisäksi näitä opillisia perusteita esiteltiin mm. Chestertonin kirjoittamissa The American Reviewin artikkeleissa. Muita distributismin perusteoksia ovat Hilaire Bellocin "The Uses of Diversity" (1921) ja "The Servile State" (1913). Chesterton kehittikin distributistista ajattelua lähinnä Yhdysvalloissa, mutta se myös omaksuttiin 1930-luvulla katolisen työväenliikkeen opiksi.

Suhde kapitalismiin ja sosialismiin

Pintapuolisesti katsottuna distributismilla on yhteistä sosialismin ja kapitalismin kanssa. Distributismi kuitenkin näkee kapitalismin ja sosialismin vihollisinaan siksi, että kapitalismi ja sosialismi pyrkivät omaisuuden keskittämiseen. Kapitalismissa omaisuus keskittyy harvoille kapitalisteille ja sosialismissa se keskittyy valtion ja sen hallinnon haltuun. Sosialismi ja kapitalismi myös keskittyvät tulojen jakautumiseen, kun taas distributismi keskittyy tulojen hankkimisen edellytyksiin ja jakamiseen. Kapitalismi ja sosialismi pyrkivät luomaan mahdollisimman paljon palkkatyöläisiä, kun taas distributismi pyrkii luomaan omistajia. Kummassakin opissa on paljon työläisiä tai työttömiä, vähän omistajia, mikä luo jyrkkiä yhteiskunnallisia luokkaeroja ja hajottaa näin kansallista yhtenäisyyttä. Distributismi vastaa tällä tavalla nationalismin vaatimuksiin luokkayhteiskunnan ehkäisemisestä. Kun palkasta riippuvaisia työläisiä on vähän ja omistajia on paljon, ei tarvitse pitää yllä valtiolle ja yhteiskunnalle raskaita sosiaalimenoja. Kun kansalaisen on itse omaisuuden omistaja, ei silloin valtion tarvitse keskisttyä tuloeroista huolehtimisiin ja niiden kaventamisiin.  Toki distributismissa kuitenkin pyritään luomaan jonkinlainen sosiaalinen turvaverkko jos taloudellinen epäonni kohtaa kansalaista itseomistuksesta huolimatta. 
Sosialismin ja distributismin yhtenäisyyksiä on se, että kumpikin pyrkivät hyvinvoinnin jakamiseen. Sosialismissa keskusjohto aiheuttaa paisuvan ja kiristyvän verotuksen, byrokratian, suuret tulonsiirrot, työttömyyden ja siitä aiheutuvan turhautuneisuuden. 
Kapitalismi väittää puolustavansa yksityisomistusta, mutta silti omaisuus keskittyy harvojen rikkaiden haltuun. Varattomien määrä kasvaa ja omistaville rikkaille keskittyy taloudellisen vallan lisäksi poliittinen valta. Siten  kapitalismi on myös epävakaa järjestelmä, mikä ilmenee lamakausina ja talouden taantumina. Tällä tavalla kapitalismi lähestyy sosialistista järjestelmää ja siksi G. K. Chestertonin mielestä kapitalismia paremmin kuvaava käsite on proletarianismi. Kovin kapitalismin kritiikki ajoittuu ajalle ennen suurta lamaa, jolloin haluttiin erityisesti Yhdysvalloissa toteuttaa puhdasta kapitalismia. Kuitenkin sen jälkeen kapitalismi on pyrkinyt kontrolloimaan kapitalistista omistusta ja näin ollen lähentynyt hieman distributistisia arvoja.

Distributismi sosiaalipolitiikkana

Distributismin alkuperäisenä pohjana historiassa on kristillinen yhteisvastuu, sosiaalinen oikeudenmukaisuus ja solidaarisuus. Omistuksen uusjaon eli hajautuksen tulee mahdollisimman paljon hyödyttää köyhiä, mutta haitata rikkaita. Distributismissa on siis hieman "Robin Hood-ajattelua" eli otetaan rikkailta ja annetaan köyhille. Distributistisessa sosiaalipolitiikassa keskeinen yksikkö on perhe. 
Distributistisessa verotuksessa perheen verotus on erittäin pieni. Verotus laskee sitä mukaa, mitä enemmän lapsia syntyy. Distributismissa nähdään tärkeänä uusien kansalaisten synty ja sitä halutaan tukea mahdollisuuksien mukaan. Kansakunnan selviäminen on riippuvainen uusista kansalaisista. Syntyvyyden nostamisessa tärkeätä on myös lapsilisät, jotka kannustavat perheen kasvattamiseen ja tekevät vain yhden lapsen hankkimisen kannattamattomaksi. Distributismi soveltaisi perheverotuksessa nationalistienkin suosiossa ollutta yhteisverotusta, jossa perhettä verotetaan yksikkönä, eikä vain lasten määrän perusteella. 
Distributismissa ei hyväksytä ns. yhteiskunnan siivellä elämistä. Oppina distributismi korostaa ahkeruutta, eikä hyväksy valtion tulonsiirroilla elämistä. Sosiaaliturva tulee tehdä distributismin mukaan kannustavaksi ja työllistäväksi, ei passivoivaksi. Erityisesti amerikkalaiset distributistit ovat arvostelleet sosiaaliturvaa. Valtion tulee rakentaa sosiaalinen turvaverkko, mutta tulee myös korostaa kansalaisten velvollisuutta auttaa läheisiään.

Distributismi ja nationalismi

Distributismi on kytkeytynyt nationalismiin lähinnä Euroopassa. Distributismilla ja nationalismilla on yhteistä kansallisvaltion ja kansakunnan merkityksen korostaminen kansantaloudessa. Distributismi sopii nationalismille sen suhteen, että se on välimuoto ja kolmannen tien oppi. Distributismin kristillinen pohja taas miellyttää kristillisnationalisteja. Monesti nationalismi suhtautuu kriittisesti niin kapitalismiin kuin sosialismiinkin. Tämä ei sulje pois sitä, että osa nationalisteista kannattaa kapitalismia, osa sosialismia. Walesilainen nationalistiliikkeen johtaja Saunders Lewis kannatti distributismia, mutta katoliseen uskoon kääntynyt Lewis ei onnistunut silloin vakuuttamaan merkittävää osaa aatetovereistaan.
Nationalismin ja distributismin kytkeytyminen toisiinsa liittyy Keski-Euroopan ja sen katolisesta kirkosta nouseviin nationalistisiin suuntauksiin. Distributismi on tavallaan osa katolista nationalismia. Katoliseen nationalismiin liittyvät myös Keski-Euroopassa kannatusta saaneet korporatiiviset ajatukset. Joskus korporativismia ja distributismia on vertailtu keskenään, mutta muuten ne eroavat filosofisten perusperiaatteidensa takia toisistaan. 
Jotkut radikaalinationalistiset liikkeet näkevät distributismin alkuperäisenä kansakunnan nationalistisena järjestelmänä. Distributismi on heille alkuperäinen nationalistinen järjestelmä, jonka olisi pitänyt jo aikanaan syntyä, ellei feodalismia ja siitä johtanutta kehitystä olisi syntynyt. Tähän yhdistyy 1900-luvun alun ajatus kansallisesta talonpoikaisvaltiosta, jossa jokainen omistaisi omat peltonsa ja suuromistus olisi lakkautettu lähes kokonaan. Radikaalinationalistinen aate kansallisanarkismi näkee nationalismin toteutuvan todellisena juuri ruohonjuuritason kansallisvaltiossa, jota distributismi heidän näkemystensä mukaan tavoittelee.   
Koska nationalismi on laaja ideologia, sen kanta ei ole yhtenäinen distributismin suhteen. Toiset nationalistiset liikkeet tavoittelevat ruohonjuuritason demokraattista kansallisvaltiota ja toiset vahvaa keskusjohtoista kansallisvaltiota. Jälkimmäistä muotoa kannattavat nationalistit eivät yleensä distributismia kovinkaan paljoa kannata. Yleisesti kaikki nationalistit kannattavat distributismin oppeja kansakunnan syntyvyyden ylläpitämisen tärkeydestä ja kansantalouden kotimaisuudesta, mutta muissa opillisissa asioissa nationalistit eivät välttämättä ole yhteneväisiä distributismin suhteen. Distributismi on kansainväliseen nyky-markkinatalouteen perustuvassa maailmassa radikaali talous-oppi ja sitä ovat tuoneet esille lähinnä radikaalinationalistit.