google/wiki40b huggingface dataset:
Franki-paalu

Franki-paalu on paalutyyppi, jota käytetään siirtämään paalukuormia maakerroksiin joko anturan tai anturan ja varren avulla. Se on maata syrjäyttävä paalu, joka valmistetaan käyttäen työputkea, jonka alapää on suljettu vesitiiviillä betonitulpalla. Kärkikappaletta ei kiinnitetä työputkeen, vaan sen ja työputken liitoksessa käytetään tiivistysmassaa, jolla estetään pohjaveden tunkeutuminen työputkeen. Työputki upotetaan maahan lyömällä betonista tulppaa Franki-järkäleellä putken sisällä. Järkäleen massa on 3-8 tonnia ja lyöntikorkeutta vaihdellaan 1-12m välillä läpäistävän kerroksen tiiviyden mukaan. Kun tavoitetaso saavutetaan, lyödään betoninen tulppa osittain ulos putkesta ja kärkeen valetaan putken läpimittaa suurempi anturalevitys. Tämän jälkeen varsiosaan asennettaan raudoitus ja se valetaan täyteen betonia. Lopuksi työputki poistetaan tärytystä apuna käyttäen. Paalun halkaisija on tavallisesti 500-700 mm.
Sotíris Kaïáfas

Sotíris Kaïáfas (kreik. Σωτήρης Καϊάφας, s. 17. joulukuuta 1949 Mia Miliá, Kypros) on entinen kyproslainen jalkapalloilija, joka edusti koko uransa ajan AC Omoniaa. Hän sai vuonna 1976 Euroopan Kultainen kenkä -palkinnon. Hän kuului aikoinaan myös Kyproksen jalkapallomaajoukkueeseen, jossa hän viimeisteli kaksi maalia 18. ottelussa. Seurassaan hän pelasi 388 ottelua ja teki niissä peräti 261 maalia. Hänellä on veli, Kóstas Kaïáfas, joka on myös jalkapalloilija.
Samuli Vanttaja

Ura

Vanttajan kasvattajaseura on Oulun NMKY, josta hän siirtyi Espoon Honkaan kaudeksi 2007–2008. Vanttaja pelasi joukkueessa vain vähän vuosina 2007–2010, mutta pelasi nuorisomaajoukkueissa lukuisia otteluita. Kaudella 2010–2011 hänen peliminuuttinsa kasvoivat ja hän teki 4,1 pistettä ja otti 2,5 levypalloa ottelua kohden. Kauden päätyttyä hänen piti siirtyä koripallon Serie A:ssa pelanneeseen Cimberio Vareseen, jossa pelasi jo entuudestaan Teemu Rannikko. Siirto kuitenkin kaatui seuran talousvaikeuksien vuoksi ja Vanttaja siirtyi Kouvoihin. Kouvoissa hän sai paljon vastuuta ja kuului lähes kaikissa otteluissa joukkueensa aloitusviisikkoon. Pelattuaan kaksi kautta Kouvoissa Vanttaja siirtyi kaudeksi 2013–2014 EuroChallengea ja Korisliigaa pelaavaan KTP-Basketiin. Kauden jälkeen hän teki KTP:n kanssa vuoden jatkosopimuksen.
Kesäkuussa 2015 Vanttaja siirtyi Kauhajoen Karhuun. Toukokuussa 2016 hän teki seuran kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Karhun päävalmentaja Sami Toiviaisen mukaan Vanttajan roolia joukkueessa oli tarkoitus kasvattaa, koska joukkueeseen ei aiottu hankkia korinaluspelaajia ulkomailta. Toukokuussa 2017 Vanttaja solmi kautta 2017-2018 koskevan jatkosopimuksen Karhun kanssa. Sopimus sisältää option myös seuraavasta kaudesta.
Merikappeli

Rakennus ja esineistö

Porkkalan (myöhemmin Upinniemen) varuskunnan rakentaminen aloitettiin vuonna 1957, vuosi sen jälkeen, kun Neuvostoliitto oli luovuttanut vuokra-alueen takaisin Suomelle. Varuskunnan papin, kenttärovasti Kalervo Korpisen mielessä syntyi pian ajatus sotilasyhteisön omasta kirkosta, ja varuskunnan väki otti ehdotuksen innokkaasti vastaan. Hankkeen toteuttamiseksi perustettiin 17.4.1961 Merikappelin Tuki r.y., joka järjesti arkkitehtuurikilpailun ja alkoi kerätä lahjoitusvaroja rakentamista varten. Käytännössä tyhjästä alkanut hanke eteni nopeasti, ja työllisyystöinä rakennettu Merikappeli vihittiin käyttöön 14.3.1965.
Mikko Heliövaaran suunnittelema Merikappeli liittyy arkkitehtuuriltaan 1960-luvun modernien kirkkojen joukkoon. Sen muoto kuvaa suuren laivan keulaa, joka nousee alttaripäässään 15 metrin korkeuteen maan pinnasta. Merelliset aiheet toistuvat kellotapulissa, jonka siluetti muistuttaa veneen kolmikulmaista purjetta. Kirkon alttaritauluna toimii merimaisema Suomenlahdelle, joka näyttäytyy yhtä puhuttelevana kaikissa säissä ja kaikkina vuodenaikoina.
Merikappelin esineistö on saatu pääosin lahjoituksina, ja se seuraa aiheiltaan kirkon merellistä henkeä. Rannikkolaivaston vanha joukko-osastolippu muistuttaa Rannikkoprikaatin juurista, ja alttarin kummallekin puolelle sijoitetut laivalyhdyt viitoittavat seurakunnan vaelluksen suuntaa. Kirkon näyttävin esine lienee merivoimien vanhan koululaivan Suomen Joutsenen pienoismalli. Rannikkolaivaston alaisuudessa toiminut Suomen Joutsen suoritti 1930-luvulla kahdeksan valtameripurjehdusta aina Kapkaupunkiin ja Kap Horniin saakka.

Elävä varuskuntakirkko

Merikappeli on edelleen käytössä oleva kirkkorakennus. Sen suurin käyttäjä on Upinniemen sotilasseurakunta, joka kokoontuu kappelissa hartauksiin, konsertteihin ja jumalanpalveluksiin. Siellä järjestetään alokaskauden tulokirkot ja sotilasrippikoulut konfirmaatioineen. Kirkollisten juhlapyhien yhteydessä Merikappeli täyttyy sotilaista ja varuskunnan muusta väestä. Merikappelia käyttävät myös Kirkkonummen suomen- ja ruotsinkieliset seurakunnat sekä Rannikkosotilaskotiyhdistys.
Vuosittain Merikappelissa suoritetaan lukuisia kirkollisia toimituksia: kasteita, avioliittoon vihkimisiä ja hautaan siunaamisia. Kirkon esineistö on käytössä myös toimituksissa: Alttarivaatteen, jossa pelikaani syöttää verellä poikasiaan, on suunnitellut Dora Jung. Tärkeimmät ehtoollisvälineet on otettu käyttöön Suursaareen valtauksen jälkeen pystytetyssä korsukirkossa. Merikappelin vihkiryijyn nimi on Purjehdus, ja hautaan siunaamisessa käytettävä hiekkalapio on peräisin Suomen Joutsenen seitsemänneltä koulutuspurjehdukselta. Seurakuntasalissa kokoontuvat päivä-, perhe- ja varhaisnuorten kerhot, ja siellä järjestetään kaksi kertaa vuodessa sotilasrippikoulu. Seurakuntasali toimii myös juhlatilana, jossa voidaan nauttia vaikkapa konfirmaatiokahvit tai viettää merkkipäivää.
Augustin Dubail

Augustin Yvon Edmund Dubail (15. huhtikuuta 1851 Belfort – 7. tammikuuta 1934 Pariisi) oli ranskalainen kenraali, joka palveli ensimmäisessä maailmansodassa.
Dubail aloitti upseerinuransa vuonna 1870 ja osallistui Saksan–Ranskan sotaan samana vuonna. Hän toimi opettajana  Saint-Cyrin sotilasakatemiassa ja sen jälkeen esikuntaupseerina. Vuonna 1901 hänet ylennettiin everstiksi ja nimitettiin ensimmäisen zouave-rykmentin komentajaksi, vuonna 1904 prikaatinkenraaliksi ja Saint-Cyrin sotilaskatemian johtajaksi sekä vuonna 1908 prikaatinkenraaliksi ja Ranskan yleisesikunnan päälliköksi. Vuodesta 1910 Dubail oli 9:nnen armeijakunnan komentaja ja vuodesta 1913 ylimmän sotaneuvoston jäsen.
Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Dubail nimitettiin Ranskan ensimmäisen armeijan komentajaksi, ja hänen tehtävänään oli suunnitelma XVII:n mukaisesti hyökätä itään ja vallata Saksalta Elsassin alue. Elokuussa 1914 käynnistynyt ranskalaisten hyökkäys torjuttiin heti alkuunsa, mutta Dubail onnistui puolustautumaan saksalaisten vastahyökkäystä vastaan Meusen luona. Vuoden 1915 alussa hänet ylennettiin itäisen armeijaryhmän komentajaksi, vastuualueenaan länsirintama Belfortin ja Verdunin välillä. Dubail oli aluksi tyytyväinen ranskalaisten puolustusasemiin, mutta alkoi sitten epäillä saksalaisten suunnittelevan suurta hyökkäystä Verdunia vastaan ja pyysi lisää raskasta tykistöä alueen puolustukseen. Ylipäällikkö Joseph Joffre epäsi pyynnön koska ei uskonut saksalaisten hyökkäävän juuri Verduniin. Kun saksalaisten hyökkäys kaikesta huolimatta käynnistyi, Joffre vieritti syyn Dubailin harteille ja siirsi tämän pois tehtävistään maaliskuussa 1916. Sen jälkeen Dubail toimi Pariisin sotilaskuvernöörinä toukokuuhun 1918.
Puolitäydellinen luku

Puolitäydellinen luku on positiivinen kokonaisluku, joka on kaikkien tai vain joidenkin sen itseään pienempien tekijöidensä summa. Näin ollen myös kaikki täydelliset luvut ovat puolitäydellisiä. Esimerkiksi 12 on puolitäydellinen (mutta ei täydellinen) luku, koska sen itseään pienemmät tekijät ovat 1, 2, 3, 4 ja 6, ja . Kymmenen ensimmäistä puolitäydellistä lukua ovat 6, 12, 18, 20, 24, 28, 30, 36, 40 ja 42. Pienin pariton puolitäydellinen luku on 945.
Jokaisen puolitäydellisen luvun monikerta on myös puolitäydellinen, ja jokainen luku muotoa 2ᵐp, jossa m on luonnollinen luku ja p alkuluku niin, että p < 2ᵐ ⁺ ¹, on myös puolitäydellinen.
Puolitäydellinen luku ei voi olla vajaa. Luonnollista lukua, joka on runsas mutta ei puolitäydellinen, kutsutaan oudoksi luvuksi.
Isä meidän

Isä meidän eli Herran rukous on kristinuskon tunnetuin rukous.
Rukous esiintyy Uudessa testamentissa kahteen kertaan. Matteuksen evankeliumissa rukous on osana Jeesuksen vuorisaarnaa. Luukkaan evankeliumin mukaan Jeesus opetti sen hänen opetuslastensa kysyttyä, kuinka heidän tulisi rukoilla. Rukous on sittemmin ollut keskeinen rukous kristittyjen jumalanpalveluksissa ja yksityisessä rukouselämässä.
Toisin kuin esimerkiksi Johanneksen evankeliumin luku 17, Isä meidän -rukous ei ole siinä mielessä Jeesuksen omaa rukousta, että opetuslapset pyysivät Jeesusta opettamaan heitä rukoilemaan ennen kuin hän vastasi heidän pyyntöönsä rukoilemalla tämän rukouksen. Suurin osa kristityistä uskoo Jeesuksen synnittömyyteen ja Isä meidän -rukouksessa syntejä pyydetään anteeksi, eikä Jeesus pyytänyt syntejään anteeksi rukouksessa vaan opetti sen rukouksen opetuslapsien pyynnöstä ja heitä varten.
Varhaisimmista tekstilähteistä puuttuu Matteuksen version lopussa oleva rukouksen ylistysosa: "Sillä sinun on valtakunta ja voima ja kunnia iankaikkisesti. Aamen." Tämän vuoksi monet epäilevät sen olevan tekstiin myöhemmin tehty liturginen lisäys. Vastaavaa lisäystä, vastaavissa käännöksissä ei ole tehty Luukkaan versioon. Lisäksi muutamissa tekstilähteissä Luukkaan versio on huomattavasti lyhyempi: lauseen "Isä meidän, joka olet taivaissa" paikalla on pelkkä sana "Isä" galilean aramean alkutekstiä mukaillen ja niistä puuttuvat myös lauseet: "Tapahtukoon sinun tahtosi myös maan päällä niin kuin taivaassa" ja "vaan päästä meidät pahasta". Lisäksi Matteuksen versiossa Jumalaa pyydetään antamaan anteeksi velat, Luukkaan versiossa taas synnit. Useimmat tekstilähteet sisältävät Matteuksen ja Luukkaan rukousten pidemmät muodot, eli edellä mainitut tekstin osat. Nykyisin eniten käytettyjen Uuden testamentin kriittisten tekstilaitosten tekstistä edellä mainitut tekstin osat puuttuvat. Siksi ne puuttuvat monista raamatunkäännöksistä tai ne on merkitty hakasulkeilla. Vuoden 1992 raamatunsuomennoksesta edellä mainitut tekstin osat puuttuvat; Matteuksen ylistysosa on mainittu reunahuomautuksena. Vanhemmassa vuoden 1938 suomennoksessa näistä useimmat ovat mukana, mutta hakasulkeilla merkittyinä. Vanhemmat käännökset, joiden pohjatekstinä on niin kutsuttu Textus Receptus, sisältävät edellä mainitut kohdat.
Argentiinan ralli 2015

Argentiinan ralli 2015 (viralliselta nimeltään XION Rally Argentina 2015) oli MM-rallikauden 2015 neljäs osakilpailu, joka ajettiin 23.–26. huhtikuuta. Kilpailun päätukikohtana toimi  Córdoban kaupunki.
Citroënin tehdaskuljettajat ottivat kilpailussa kaksoisvoiton, ja ykkössija oli Kris Meeken uran ensimmäinen MM-tasolla. Meekestä tuli samalla ensimmäinen MM-osakilpailun voittanut britti sitten vuoden 2002 Safari-rallin. Toiselle brittikuljettajalle, kolmanneksi sijoittuneelle Elfyn Evansille kyseessä oli uran ensimmäinen palkintokorokesijoitus.
Vuoden 2015 kilpailu oli järjestyksessään historian 35. Argentiinan ralli. 12 erikoiskokeesta koostunut reitti oli pituudeltaan yhteensä 315,86 kilometriä.
Alkinous

Alkinous (m.kreik. Ἀλκίνους) (100-luku) oli antiikin kreikkalainen keskiplatonilainen filosofi. Hänen elämästään ei tiedetä mitään. Aiemmin jotkut tutkijat pitivät häntä samana henkilönä kuin Albinos.

Filosofia

Alkinous kirjoitti teoksen Didaskalikos (”Opetukset”), joka on tunnettu myös nimellä Platonismin käsikirja (Ἐπιτομὴ τῶν Πλάτωνος δογμάτων, Epitomē tōn Platōnos dogmatōn). Se on yksi harvoja keskiplatonismin kaudelta säilyneitä käsikirjoituksia. Keskiplatonilaiset olivat Ateenassa, Roomassa ja muualla vaikuttaneita filosofeja, joilla ei ollut juurikaan muuta yhteistä kuin rakkaus Platonia kohtaan. Teos on kirjoitettu enemmän Aristoteleen kuin Platonin tyyliin, eikä Alkinous epäröinyt esitellä muiden filosofien näkemyksiä, jos ne näyttivät auttavan tekemään hänen järjestelmästään entistä täydellisemmän. Hänen filosofinen järjestelmänsä yhdisteli Platoniin ja Aristoteleeseen lisäksi itäisiä vaikutteita sekä mahdollisesti pythagoralaisuudesta lainattuja ajatuksia.
Alkinous katsoi, että maailma ja sen elävöittävä sielu (maailmansielu) ovat ikuisia. Maailmansielu ei ollut Jumalan luoma, vaan se oli Jumalan ikään kuin syvästä unesta herättämä ja itseään kohti kääntämä, niin että se voisi katsella ja vastaanottaa ikuisia ideoita jumalallisesta mielestä. Se oli ensimmäinen ketjussa välittäviä olentoja Jumalan ja ihmisen välissä. Ideat tulivat välittömästi Jumalan mielestä, ja olivat järkemme korkeimpia kohteita, joilla oli olemassaolo itsessään.
Alkinous oli eri mieltä aiempien platonistien kanssa siitä, että hän asetti ideoille rajat yleisten lakien mukaan: näytti sopimattomalta kuvitella, että Jumala voisi ajatella ideoita, jotka olisivat keinotekoisia tai luonnottomia, tai partikulaareja eli yksilöolioita koskevia, tai mitään suhteellista. Hän vaikuttaa pyrkineen harmonisoimaan Platonin ja Aristoteleen ideoita koskevat näkemykset, koska hän erotti ideat eidoksista, asioiden muodoista, joille hän salli sen, että ne olivat aristoteelisesti erottamattomia yksilöolioista: näkemys, joka vaikuttaa olevan välttämättä yhteydessä oppiin aineen ikuisuudesta ja itsenäisestä olemassaolosta.
Jumalaa, ideoiden ensimmäistä lähdettä, ei voida tuntea sellaisena kuin hän on: saamme hänestä vain vähäisen mielikuvan negaatioiden ja analogioiden avulla; hänen luontonsa on ajattelu- ja ilmaisukykyjemme saavuttamattomissa. Hänen alapuolellaan ovat erilaiset henkiolennot (daimones), jotka valvovat kaikkien elävien asioiden luomista, ja ovat yhteyksissä ihmisiin. Ihmisen sielu kulkee erilaisten sielunvaellustasojen läpi, ja näin se puhdistuu ja tulee lopulta Jumalan hyväksymäksi.
Alkinouksen käsikirja on ajoitettu toisen vuosisadan puoliväliin. Vuonna 1879 saksalainen tutkija Jacob Freudenthal väitti, että Alkinous oli todellisuudessa filosofi Albinos, Galenoksen opettaja. Tämä teoria pysyi voimassa vuoteen 1990, kunnes John Whittaker vahvisti Alkinouksen aitouden.
Tiina Jortikka-Laitinen

Tiina Jortikka-Laitinen (s. 19. maaliskuuta 1958) on suomalainen diplomaatti.
Jortikka-Laitinen työskenteli 1980–1990-lukujen aikana Suomen suurlähetystöissä Madridissa sekä Budapestissa ja Suomen-edustajistossa Euroopan neuvostossa, sittemmin Pariisissa (2000–2004). Hän on toiminut myös lukuisissa muissa Suomen ulkoasiainministeriön tehtävissä. Vuosina 2010–2013 hän oli suurlähettiläänä Tunisiassa ja Libyassa, vuonna hän 2017 aloitti suurlähettiläänä Espanjassa ja Andorrassa. 
Jortikka-Laitinen on naimisissa ja hänellä on kaksi lasta.
FS Victor Hugo (1904)

Palvelus

Alus palveli 1914–1915 Välimerellä ja Adrianmerellä. Se saattoi torpedoidun taistelulaiva Jean Bartin Maltalle vuonna 1916. Alus avusti Jules Micheletin kanssa Serbian armeijan evakuoinnissa Korfulta Bizertaan. Kauko-Idästä palattuaan alus siirrettiin reserviin 1923 Toulonissa ja se myytiin 20. tammikuuta 1928 2,75 miljoonalla frangilla valmistumiskustannusten oltua 29 miljoonaa. Alus romutettiin 26. marraskuuta 1930.
Karbiini

Karbiini tai oikeammin karabiini (italian sanasta carabina ’kivääri’) on sotilaskiväärin tai musketin lyhennetty versio, joka oli alkujaan tarkoitettu erityisesti ratsuväen käyttöön tai muuhun sellaiseen käyttöön, jossa on etua tavallista kivääriä lyhyemmästä, kevyemmästä ja helpommin käsiteltävästä aseesta. Ratsuväki saattoi kuljettaa asettaan karbiinihaalla olkahihnaan ripustettuna.
Aiemmin jalkaväen kivääreistä tehtiin yleisesti lyhyempää karbiinimuunnosta esimerkiksi ratsuväelle ja tykistölle.
Tavallista pidemmällä piipulla ja kiinteällä tai tavallisimmin irrotettavalla tai taitettavalla olkatuella varustettua pistoolia tai revolveria kutsutaan pistoolikarabiiniksi, tunnettuina esimerkkeinä Mauser C96 tai ”tykistöparabellum”.
Lisävarusteena hankittavia, pikakiinnitysmahdollisuudella varustettuja olkatukia on valmistettu useisiin sotilaspistooleihin, kuten esimerkiksi Remington 1858, Parabellum P08, Lahti L-35, Mauser C96 ja Glock 17.
Myös useista konepistoolimalleista on valmistettu lähinnä siviilimyyntiin, mutta myös viranomaiskäyttöön tarkoitettuja itselataavaa kertatulta ampuvia karbiiniversioita. Alkujaan viranomaiskäyttöön tarkoitetut mallit eroavat yleensä konepistoolimallista ainoastaan laukaisukoneistoltaan, joka voidaan vaihtaa myös sarjatulen mahdollistavaan koneistoon, esimerkkejä tällaisista ovat muun muassa Thompson model 1927 tai Heckler & Koch MP5:n SF-laukaisukoneistolla varustetut versiot.
Siviilimyyntiin tarkoitetut mallit taas eri maiden lainsäädännöstä johtuen usein eroavat suuresti sarjatulimalleista muun muassa pidemmällä piipulla, tukiltaan, joka on esimerkiksi muutettu taitettavasta kiinteäksi, tai sillä että avoimelta lukolta ampuva toimintamekanismi on sarjatulimallin osien käyttämisen estämiseksi muutettu suljetulta lukolta ampuvaksi. Myös laukaisukoneiston vaihtaminen sarjatulimalliseen on yleensä estetty rakenteellisilla muutoksilla.
Yön portit

Juoni

Ranskan vapauduttua natsimiehityksestä talvella 1945 vastarintaliikkeen jäsen Jean Diego (Montand) tapaa Raymondin, yhden asetovereistaan, jonka luultiin kaatuneen. Samana iltana Diego kohtaa kodittoman miehen nimeltään ”Kohtalo”, joka ennustaa Diegon pian löytävän elämänsä naisen. Pian Diego aloittaakin suhteen Maloun (Nathalie Nattier) kanssa, joka on kuitenkin jo naimisissa varakkaan miehen kanssa. Yhdessä he joutuvat vaarallisen tapahtumasarjan syövereihin.
Max Jason Mai

Eurovision laulukilpailu 2012

Max Jason Mai edusti Slovakiaa vuoden 2012 Eurovision laulukilpailussa kappaleellaan "Don't Close Your Eyes". Kappale on melko epätyypillinen kilpailulle, jossa raskaampi musiikki on ollut harvinaista, hard rock -yhtye Lordin vuoden 2006 voitosta huolimatta. Kappale ei päässyt kilpailun semifinaalista finaaliin.
Kevin Schmidt

Kevin Schmidt III (s. 16. elokuuta 1988 Andover Kansas, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan Villi tusina -elokuvista. Hän on näytellyt myös sarjoissa: Kauniit ja rohkeat, CSI: New York, Ilman johtolankaa, Monk ja Num3rot. Hänellä on kaksi veljeä Kenneth ja Kendall Schmidt, jotka ovat myös näyttelijöitä. Schmidt ohjaa musiikkidokumentin teinitähti Alyson Stonerista. Dokumentti sai ensi-iltansa vuoden 2008 lopussa.
Muhammed Lawal

Painiura

Lawal aloitti painimisen high schoolissa, jossa hän saavutti aluksi Teksasin osavaltion mestaruuskisoissa hopeaa vuosina 1997 ja 1998, kunnes lopulta voitti mestaruuden vuonna 1999. Lawal siirtyi myöhemmin 2000-luvun alussa yliopiston NCAA kilpailuihin, jossa hän jatkoi menestystään. Aluksi Lawal voitti NCAA 2-divisioonan All-American mestaruuden vuosina 2001 ja 2002, sekä NCAA:n Collegiate kansallisen mestaruuden vuonna 2002.
Yliopiston jälkeen Lawal osallistui FILAn ja USA Wrestlingin järjestämiin turnauksiin. Ensimmäisen mitalin hän saavutti Sunkist Kidsin kansainvälisessä aikuisten avoimessa vapaapainissa. Tuloksena oli pronssimitali.

Vapaaottelu

Menestyksekkään painiuran jälkeen Lawal siirtyi ottelemaan vapaaottelua ja osallistui ensimmäisen kerran World Victory Road Presents: Sengoku 5 tapahtumaan syyskuussa 2008. Hän sai vastaansa muun muassa UFC:ssä ja Pridessa otelleen Travis Wiuffin. Lawal voitti ottelun ensimmäisessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Lawal jatkoi Japanissa ottelemista vuoden 2009 kevääseen saakka, kunnes siirtyi M-1 Global Presents Breakthrough tapahtuman kautta ottelemaan Yhdysvaltoihin. Hän voitti kyseisessä tapahtumassa entisen UFC:n raskaansarjan mestarin Mark Kerrin tyrmäyksellä.

Bellator MMA

Lawal siirtyi ottelemaan Bellator MMA promotioon 10. toukokuuta 2012. Hän osallistui alemman raskaansarjan turnaukseen ja otteli ensimmäisen kamppailunsa tammikuussa 2013 Przemyslaw Mysiala vastaan. Lawal voitti kamppailun tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä. Hänen turnaus päättyi toiseen kamppailuun hävittyään Emanuel Newtonille tyrmäyksellä ensimmäisessä erässä.

Yksityiselämä

Lawalin vanhemmat ovat kotoisin Nigeriasta, josta he muuttivat Yhdysvaltoihin. Lawal syntyi Tennesseen osavaltiossa, mutta kasvoi Richmondissa, Kentuckyn osavaltiossa. Hän asui aluksi asuntovaunussa yhdessä äitinsä, sekä nuoremman veljensä Abdullahin ja nuoremman sisaren Aminatin kanssa. Lawal muutti myöhemmin Texasiin opiskelemaan, jossa hän ryhtyi myös harrastamaan painia.
Pentti Kerola

Pentti Kalevi Kerola (23. maaliskuuta 1935 Oulu – 28. heinäkuuta 2017 Oulu) oli Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professori.

Henkilötiedot ja opinnot

Kerola syntyi Kemissä 1935. Hänen vanhempansa olivat opetusneuvos Veikko Kerola ja kansakoulunopettaja Elna Miettunen. Ylioppilaaksi Kerola valmistui Oulun lyseosta vuonna 1953 ja Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1958 ja filosofian lisensiaatiksi 1965.

Ammatillinen ja muu toiminta

Kerola toimi ensin Munkkiniemen yhteiskoulun matematiikan nuorempana lehtorina 1958–1959 ja samaan aikaan Teknillisen korkeakoulun luennoijana ja assistenttina, sitten IBM Oy:ssä matemaatikkona ja systeemisuunnittelijana 1960–1963 ja tietotekniikan markkinointipäällikkönä 1964–1965. Enso-Gutzeit Oy:n tietojenkäsittelypäällikkö hän oli 1966–1969. Teknillisessä korkeakoulussa hän toimi ensin virkaatekevänä ja sitten vakinaisena apulaisprofessorina 1969–1973. Oulun yliopiston tietojenkäsittelytieteen professorina hän toimi 1973–1998 ja sen jälkeen emeritusprofessorina.  Professorin uransa aikana hän oli Tietotehdas Oy:n tutkimusjohtaja 1987–1988 ja vierailevana professorina Michiganin yliopistossa 1979, Floridan kansainvälisessä yliopistossa 1980 ja 1986 sekä Uumajan yliopistossa 1994. 
Oulun yliopistossa Kerola ja Juhani Iivari olivat ensimmäiset tietojenkäsittelytieteen professorit. Kerola suunnitteli ja toteutti enimmäistä kertaa tietojenkäsittelyopin laudatur-tason opetuksen ja sen jälkeiset jatko-opinnot.  Koska yliopiston laskentakeskus kuului osana tietojenkäsittelyopin laitokseen, Kerola toimi pitkään myös sen esimiehenä. 
Kerolalla oli useita luottamustoimia, kuten IFIP:in (International Federation of Information Processing) teknisen komitean numero 8 Suomen edustajuus 1977–1995. Professorit Pertti Järvinen, Pentti Kerola ja Eero Peltola käynnistivät vuonna 1978 IRIS (Information Systems Research in Scandinavia) -seminaarin, joka on pisimpään yhtäjaksoisesti toiminut, vuosittainen kansainvälinen tietojärjestelmätieteen konferenssisarja maailmassa.  
Kerola laati yli 100 tutkimus- ja muuta julkaisua tietojärjestelmien, operaatiotutkimuksen ja tietojenkäsittelyn alalta. Hänen tunnetuimpia julkaisujaan lienee professori Pertti Järvisen kanssa vuonna 1975 laadittu oppikirja ”Systemointi I-II: Tietosysteemin rakentamisen ja käytön systeemiteoreettinen malli”.
Kerola oli reservin luutnantti vuodesta 1977.

Huomionosoitukset

Oulun yliopisto maalautti Kerolasta muotokuvan vuonna 1998 taiteilija Martti Mäellä. Kerola sai kauppatieteen kunniatohtorin arvon Turun kauppakorkeakoulusta vuonna 1990. IFIP Outstanding Service Award hänelle myönnettiin 1991.
Kellositra

Kellositra, hampurilainen kellositra eli hampurinkellositra (engl. bell guittern, cithrinchen, Hamburg cithrinchen; saks. Cithrinchen, Citrinchen, Hamburger Cithrinchen; ransk. guitare allemande) on hampurilaisen soitinrakentaja Joachim Tielken (1641–1719) viimeistään vuonna 1669 kehittelemä sisteri, jossa on viisi metallikieliparia (yhteensä siis kymmenen kieltä) ja 18 otenauhaa. Soittimen runko on matala ja etuprofiililtaan soittokelloa muistuttava. Kellositran kielten soivan osan pituus on noin 36–38 cm ja tavanomainen viritys f–a–c′–e′–a′; vaihtoehtoisia virityksiä ovat d–g–c′–e′–a′ ja f–b–d′–f′–b′.
Kellositraa käytettiin erityisesti Pohjois-Saksassa, jossa sellaisia rakennettiin muuallakin kuin Hampurissa. On myös kirjallisia viitteitä siitä, että soitin olisi tunnettu ainakin 1690-luvulla Englannissa. Vastaavasti ruotsalainen Carl Michael Bellman (1740–1795) käytti kellositraa yhtenä laulujensa säestyssoittimena, ja sellainen (myöhempänä 12-kielisenä muunnoksena) on kuvattu myös Per Krafft nuoremman hänestä vuonna 1779 maalaamassa muotokuvassa.
Kellositralle kirjoitettu musiikki on perinteisesti nuotinnettu viisiviivaisella ranskalaisella tabulatuurilla.