google/wiki40b huggingface dataset:
Soutustadion (Helsinki)

Soutustadion on Helsingin Taka-Töölön Taivallahdessa sijaitseva, 1938–1940 Helsingin tulevien olympiakisojen melonta- ja soututapahtumia varten rakennettu stadion. Stadionin suunnitteli arkkitehti Hilding Ekelund.
Soutustadion rakennettiin Helsingille myönnettyjä vuoden 1940 olympiakisoja varten, jotka jouduttiin kuitenkin perumaan sodan vuoksi. Stadionin kilpailuradan pituus oli 2 000 metriä ja syvyys joka kohdassa yli kaksi metriä. Vuonna 1939 valmistuneessa, maalilinjan läheisyyteen sijoitetussa katetussa katsomossa oli 1 000 istumapaikkaa, mutta stadionin kaikille yleisöpaikoille arvioitiin mahtuvan yhteensä 4 500 katsojaa.
Soutustadion oli altis tuulisuudelle, minkä vuoksi olympiakisojen ajaksi suunniteltiin jäänmurtajien ankkuroimista tuulen suojaksi läheisen Lauttasaaren sillan kupeeseen. Vuoden 1952 olympiakisojen lähestyessä stadion todettiinkin lopulta liian tuuliseksi soutukilpailujen järjestämiseen, ja Meilahteen rakennettiin väliaikainen soutustadion. Taivallahden Soutustadionilla järjestettiin sen sijaan melontakilpailut.
Soutustadion on maamerkki Taivallahden rantabulevardin, Merikannontien varrella, ja se on yhä vilkkaassa käytössä. Stadionin läheisyydessä sijaitsevissa tiloissa harrastetaan puuvene- ja olympialuokan soutua ympäri vuoden. Avovesikauden ulkopuolella voi harrastaa sisäsoutua ja kesäisin voi ottaa osaa kaikille avoimeen soutukouluun. Stadionilta voi myös vuokrata esimerkiksi kirkkoveneitä ja saada opastusta niiden käyttöön. Stadionin soutupaviljonkia voidaan käyttää lisäksi erilaisiin juhlatapahtumiin, kuten hääjuhliin. Talvisin Soutustadionilla ylläpidetään avantouintipaikkaa ja viereisessä soutuvajassa voi harrastaa ohjattua sisäsoutuspinningiä. Stadionin arkkitehtonisesti arvokas katsomo on pitkään ollut suljettuna yleisöltä, mutta sen avaamista jonkinlaiseen yleisökäyttöön on esitetty.
Suomen Docomomo-työryhmä on valinnut soutustadionin modernismin suomalaisten muistomerkkien listalle.
Heinz Ramm-Schmidt

Heinz Harald Ramm-Schmidt (1. marraskuuta 1920 Viipuri – 17. syyskuuta 2019 Helsinki) oli suomalainen yritysjohtaja ja kilpapurjehtija, koulutukseltaan diplomiekonomi. Hän toimi muun muassa Soliferin yhtenä avainhenkilönä 1950–1970 ja Hackmanin toimitusjohtajana 1971–1988. Swan 37 -veneellään Tarantella II Ramm-Schmidt voitti Gotland runt -avomeripurjehduksen kuusi kertaa vuosina 1971–2003.
Norjan kansalainen Ramm-Schmidt taisteli talvisodassa ruotsalaisten vapaaehtoisten riveissä. Välirauhan aikana hän sai Suomen kansalaisuuden, mutta talvisodassa saamansa jalkavamman takia ei päässyt mukaan jatkosotaan.Hän opiskeli Svenska handelshögskolanissa ja toimi jo opiskeluajoista lähtien Matti Saurion yrityksen konttoripäällikkönä ja myöhemmin jonkin aikaa toimitusjohtajana. Hän johti yrityksen Solifer-merkkisten tuotteiden kuten polkupyörän dynamon ja mopomalli Solifer Exportin suunnittelua ja tuotantoa. Kun yritys myytiin Oy Bensow Ab:lle vuonna 1956, Ramm-Schmidt jatkoi yrityksen palveluksessa vuoteen 1971 saakka, jolloin hän siirtyi Hackmanin toimitusjohtajaksi.
Heinz Ramm-Schmidt julkaisi purjehdusaiheisen muistelmakirjan Historien om Swanen Tarantella (1999) ja Solifer-yhtiön alkuvaiheista kertovan teoksen När Finland reste sig ur krigens aska (2002).
Estevan

Historia

Kaupunki sijaitsee Souris River -jokilaakson pohjoisreunalla. Laakso muodostui viimeisen jääkauden loppuvaiheessa jäätiköiden sulamisvesien virratessa alueen läpi. Viimeisten 10 000 vuoden ajan alueella laidunsivat lukuisat biisonilaumat, joita metsästivät useat intiaaniheimot. Tutkimusmatkailija Pierre La Vérendryen vuonna 1734 tekemässä kartassa alueen läpi oli merkitty Warriors Trail -nimellä kulkeva kauppa- ja metsästysreitti. Eurooppalainen asutus kaupungin seudulla sai alkunsa vuonna 1892 Canadian Pacific Railwayn rakennettua rautatielinjauksen itäisestä Kanadasta. Kaksi vuotta myöhemmin Soo Line Railroad (Nykyisin Canadian Pacificin omistama) rakensi rautatien Yhdysvaltojen Minneapolisista Estevanin kautta Moose Jaw’n kaupunkiin. Estevan virallistettiin kyläksi 1899. Vuonna 1905 Estevanin väkiluku oli 596 asukasta ja se määriteltiin kaupungiksi (town) 1.3.1906.
Kaupungin kasvu on kehittynyt energivarantojen hyödyntämisen ympärille. Hiilivoimalat muodostuivat alueen yhdeksi täkeimmäksi työllistäjäksi. Ensimmäinen hiilivoimalaitos oli vuonna 1930 valmistunut "Estevan Generating Station", vuonna 1957 käyttöönotettiin "Boundary Dam Power Station", jota laajennettiin vuosien 1970, 1973 ja 1978 aikana. Viimeisin "Shand Generating Station" valmistui vuonna 1992. Alueelta löydettiin öljyä vuonna 1955, jolloin kaupungin väkiluku kaksinkertaistui vain parin vuoden aikana noin 8 500 asukkaaseen.

Talous

Kaupungin ja sitä ympäröivän alueen tärkeimmät työllistäjät ovat hiilikaivos ja voimalat, öljyntuotanto sekä maatalous. Tärkeimpiä luonnonvaroja ovat savi, kivihiili, maakaasu ja öljy. Alueen voimalat tuottavat noin puolet koko Saskatchewanin provinssin sähköntarpeesta. Kaupunkia kutsutaan Saskatchewanin energiapääkaupungiksi. Estevanin lähialueilla sijaitsee kaikkiaan 6 000 öljylähdettä. Energiatuotannon ohella maatalous on alueen merkittävä työllistäjä ja teollisuudenala. Maatalouden tärkeimpiä tuotteita ovat vehnät, öljykasvit, nautakarja, hevoset, vapiti, villisika ja biisoni.
Kalaton (Hämeenlinna, Ahoinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 8,1 hehtaaria ja se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvi sijaitsee Viialan Vaimaroiselta Valajärven eteläpuolelle Väihikkälään kulkevan harjujakson jäätikköjokimuodostumassa. Vaikka itse Kakarilamminharju on kauempana pohjoisessa, on harjun ja järven väliin muodostunut sanduri tai delta, jonka yläpinta on aikoinaan saavuttanut merenpinnan. Järven koillisranta on deltan alarinteitä ja kaakkoisranta on patoutunut vallin taakse . Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata. Järven etelärantaan tulee peltotilkun reuna ja sen vaikutuspiirissä on maatila. Muuta järven rakennukset ovat vapaa-ajan asuntoja, joita on alle kymmenen.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Kaartjoen alaosan alue kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 115,1 metriä mpy. Järveen ei laske ojia eikä sillä ole laskuojaa. Sen vesitalous toimii sadannan ja pohjaveden varassa

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossa sen nimeksi kirjoitettiin ”Kalatoman järvi”. Se oli merkitty autioksi ja lähistön pellot kuuluivat Anttilan talolle. Talo on merkitty nykyista kauemmaksi järvestä.
Vuoden 1961 peruskartassa oli järven rantaan merkitty pari vapaa-ajan asuntoa. Järven rantoja seurasi kärrypolku, joka seuraavassa vuoden 1979 kartassa kiersi koko järven.
Pinsiö

Pinsiö on kylä Nokian, Hämeenkyrön ja Ylöjärven alueella. Maantieteellisinä rajoina ovat Pinsiön harju, Seinävuoren ja Kaitajärven maasto, Hopeatie ja Kivikesku. Pinsiössä on pieni kyläkauppa sekä kirkko. Kirkon kyläläiset rakensivat itse ja se vihittiin käyttöön 4. joulukuuta 1950. Lokakuussa 2000 kirkossa sattui tulipalo, joka sai alkunsa sähkölaitteista. Tämän onnettomuuden vuoksi kirkon 50-vuotisjuhla jouduttiin siirtämään.

Historiaa

Pinsiö-sana tulee todennäköisesti vironkielisestä sanasta pinsu, joka tarkoittaa kylmää, karua ja köyhää paikkaa. Sellainen paikka Pinsiö ei enää ole, sillä 400 hehtaaria suota on muutettu viljelymaaksi. Vanhimmat kalamajat ovat tutkitusti 1500-luvulta, mutta asutus on alkanut luultavimmin jo 1700-luvulla.
Elsa Lindberg-Dovlette

Elsa Lindberg-Dovlette (prinsessa Mirza Riza Khan; 13. helmikuuta 1876 Tukholma – 1. lokakuuta 1944 Saltsjöbaden) oli suomalainen ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.
Lindberg-Dovletten vanhemmat olivat viulutaiteilija Karl Johan Lindberg ja Emilia Wiik. Hän meni vuonna 1902 naimisiin persialaisen prinssi Arfa Mirza Riza Khanin kanssa ja muutti Persiaan. Elsa Lindberg-Dovlette kirjoitti ruotsiksi useita teoksia, joita käännettiin myös suomeksi kuten Naisia minareettien kaupungista : Lehtiä nuoren turkkilaisnaisen mietekirjasta, Kaikissa sävellajeissa ja Viulutyttö vuodelta 1926.
Adsorbentti

Adsorbentti on kromatografisessa analyysissä käytettävä kiinteä aine, joka adsorboi muita aineita pinnalleen. Adsorbentteja on saatavilla eri vahvuisia, ja ne jaetaan vahvuutensa mukaan kolmeen ryhmään, jotka ovat heikot, keskivahvat ja vahvat adsorbentit.

Adsorptiokromatografia

Adsorbenttejä hyödynnetään mm. adsorptiokromatografiassa, joka perustuu näytteen sisältämien eri aineiden adsorptioaffiniteettieroihin kiinteän aineen pinnalla.
Jussi Henttinen

Juho (Jussi) Henttinen (12. toukokuuta 1891 Räisälä – 22. toukokuuta 1944) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Matti Henttinen ja Eva Torsti. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1922 Lilja Maria Keturin kanssa.

Opinnot

Henttinen kävi kansakoulun ja Räisälän kansanopiston. Merisotakoulun kanta-aliupseerikurssin hän suoritti vuosina 1933–1934.

Jääkärikausi

Tämä kotitilaansa viljellyt maanviljelijä liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, josta hänet lähetettiin 25. marraskuu 1916 Altonan työosastoon, mistä hänet laskettiin edelleen siviilitöihin 4. elokuuta 1917.

Suomen sisällissodan jälkeinen aika

Suomeen hän palasi sisällissodan jo päätyttyä 29. marraskuuta 1918 ja siirtyi aluksi maanviljelijäksi Räisälään, kunnes astui 1. huhtikuuta 1921 alkaen Suomen armeijan palvelukseen kersanttina ja hänet sijoitettiin Ilmailupataljoonaan, missä hän toimi Ilmailuvarikolla moottorien korjaajana ja varastonhoitajana.
Armeijasta hän erosi 1. huhtikuuta 1924 siirtyi linja-autoliikennöitsijäksi, mutta astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. tammikuuta 1931 ja hänet sijoitettiin Rannikkolaivueeseen aluksi konealiupseeriksi ja 1. lokakuuta 1933 alkaen torpedoaliupseeriksi sekä 24. marraskuuta 1936 alkaen konepursimieheksi.

Talvi- ja jatkosota

Henttinen osallistui talvisotaan konealiupseerina miinalaiva Louhessa. Henttinen palveli edellä mainitulla laivalla myös välirauhan aikana. Jatkosodan puhjettua hän oli edelleen palveluksessa miinalaiva Louhella, kunnes jatkosodan edelleen kestäessä vuonna 1942 hänet siirrettiin toimistoupseeriksi Helsingin Laivastoasemalle. Hänet on haudattu Räisälään.
Kohtauskulma

Kohtauskulma, erityisesti siiven kohtauskulma, liittyy ilmailuun ja aerodynamiikkaan. Se tarkoittaa siipiprofiilin jänteen (etu- ja takareunan välisen kuvitteellisen suoran viivan) ja tulevan ilmavirtauksen välistä kulmaa. Kohtauskulma  muuttuu lentokoneen nokkaa nostettaessa tai laskettaessa. Jos halutaan säilyttää sama korkeus pienemmällä ilmanopeudella, täytyy joko käyttää lisänostovoimalaitteita kuten laippoja ja solakkoja tai nostaa siiven kohtauskulmaa nokkaa nostamalla, jotta nopeuden pienenemisestä johtuva nostovoiman pieneneminen saadaan korvattua. Jos kohtauskulma kasvaa liian suureksi, siipi alkaa menettää nostovoimaansa ja sakkaa. Tämä aiheuttaa sen, että jokaisella koneella on ominainen minimilento- eli sakkausnopeutensa, jolla se pysyy ilmassa. Kohtauskulmaa ei pidä sekoittaa koneen nousukulmaan, joka tarkoittaa koneen liikeradan asentoa suhteessa vaakatasoon.
Petri Kiiski

Petri Kiiski valittiin vuoden 2018 tangoprinssiksi heti tangokuningas Jarno Kokon jälkeen Seinäjoen tangomarkkinoilla 12.7.2018.
Kairojärvi

Maantietoa

Järvi 1000 metriä pitkä, 950 metriä leveä ja sen pinta-ala on 32 hehtaaria. Sen keskikohta on 50 metriä leveä virtapaikka, joten sitä voi kutsua kaksialtaiseksi järveksi. Ylävirran puoli eli järven itäosa on 1000 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Sitä osaa kutsutaan Kairojärveksi. Alapuolinen osa eli länsipuoli on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Tätä osaa kutsutaan Kairolammeksi. Altaita erottaa toisistaan suurehko Kaironiemi. Kairojärveen laskee kaksi 150 metriä pitkää uomaa Riuttasjärvessä olevasta Käenkosken voimalasta. Luomakulman suunnalta laskee Pitkäjärven laskuoja, joka tuo myös Vähä Hanhilammen, Iso Hanhilammen, Ahvenuslammen, Riuttas-Ahvenuksen ja Poikkeusjärven vedet. Kairolampi laskee Viinikkajokeen Kairokosken kautta. Viinikkajoki on noin neljä kilometriä pitkä ja se laskee Parkanonjärveen. Järven rantaviivan pituus on 4,7 kilometriä. Kairojärvi on Parkanon keskustan kupeessa ja sen vuoksi Kairolammen rannoilla on kiinteää asutusta. Kairojärvellä asutusta on vähemmän, mutta toisaalta vapaa-ajan asuntoja on runsaasti. Kaironiemellä on Luonnonvarakeskus (entinen Metsäntutkimuslaitos).

Historiaa

Vanhassa 1800-luvun pitäjänkartassa järven länsiosaa kutsuttiin "Kairolammeksi"  ja itäosaa "Kairojärveksi" .
Maria de Molina (1868)

Valmistus

Alus laskettiin vesille 1868.

Palvelus

Aluksen kohtalo ei ole tiedossa.
Artemisia I

Artemisia I oli kuningatar ja sotapäällikkö, joka hallitsi 400-luvulla eaa. Kaariassa nykyisessä Anatoliassa sijainnutta Halikarnassoksen kaupunkivaltiota. Hänen valtapiiriinsä kuuluivat myös Kosin, Kalymnoksen ja Nisyroksen saaret. Artemisia hallitsi Persian kuningas Kserkses I:n yliherruuden alaisena ja osallistui persialaissotiin Persian puolella.
Artemisia I:n isä oli Halikarnassoksen hallitsija Lygdamis I. Hänen äitinsä oli kreetalainen. Artemisian edeltäjä hallitsijana oli hänen aviomiehensä, jonka nimeä historiankirjat eivät mainitse. Virallisesti Artemisia oli alaikäisen poikansa Pisindeliin sijaishallitsija, mutta ei ole varmaa, kohosiko Pisindelis itse koskaan valtaistuimelle.
Artemisia I komensi henkilökohtaisesti viittä sotalaivaa Kserkseen vuoden 480 eaa. sotaretkellä Kreikan kaupunkivaltiota vastaan. Halikarnassoksesta syntyisin ollut kreikkalainen historioitsija Herodotos on kuvannut Artemisian osuutta sodassa ja ylistää vuolaasti hänen rohkeuttaan ja pätevyyttään. Artemisia kunnostautui taktikkona jo voitokkaassa Artemisionin meritaistelussa, mutta osoitti kyvykkyytensä erityisesti persialaisille tappiollisessa Salamiin meritaistelussa. Hän varoitti turhaan Kserksestä hyökkäämästä kreikkalaisen laivaston kimppuun kapeassa salmessa Salamiin luona. Kreikkalaiset olivat Artemisionin taistelun jälkeen luvanneet Artemisiasta 10 000 drakman kiinniottopalkkion. Hän pelastautui tappiollisesta Salamiin taistelusta upottamalla tiellään olleen oman liittolaisensa, Kalyndan kuningas Damasithymoksen laivan, jolloin kreikkalaiset luulivat hänen vaihtaneen puolta ja antoivat hänen paeta. Kserkses, joka näki tapahtuman mutta ei tunnistanut upotettua laivaa omakseen, ylisti Artemisian rohkeutta (”miehet taistelivat kuin naiset ja naiset kuin miehet”). Taistelun jälkeen Artemisia neuvoi Kserksestä vetäytymään saman tien kokonaan Kreikasta suuremman tappion välttämiseksi ja tällä kertaa Kserkses noudatti neuvoa. Artemisia saattoi Kserkseen aviottomat pojat turvaan Efesokseen.
Vaikka useat antiikin historioitsijat mainitsevat Artemisia I:n, hänen hallituskaudestaan ei tiedetä mitään persialaissotien jälkeen. Osa historioitsijoista sekoitti hänet seuraavalla vuosisadalla eläneeseen Artemisia II:een. 800-luvulla jaa. elänyt Fotios väitti Artemisia I:n tehneen itsemurhan heittäytymällä rantakalliolta mereen kun hänen rakastettunsa, abydoslainen Dardanos oli torjunut hänet, mutta tarinaa ei pidetä kovin uskottavana.
Abalone

Säännöt

Pelin aloituksessa kuulat asetetaan muodostelmaan laudan vastakkaisille laidoille. Viereisessä kuvassa näkyy perinteinen alkuasetelma, mutta aloituksesta on olemassa myös variaatioita. Mustilla kuulilla pelaava tekee ensimmäisen siirron. Kerrallaan voi siirtää yhtä, kahta tai kolmea kuulaa. Niitä liikutetaan jonossa, jolloin kaikki siirrettävät kuulat liikkuvat yhtä aikaa samaan suuntaan. 
Vastustajan kuulia voi puskea ylivoimalla, eli yhtä kuulaa kahdella tai kolmella omalla jonossa olevalla kuulalla tai kahta kuulaa kolmella. Kolmea kuulaa ei voi työntää. Pelin voittaa se, joka saa ensin työnnettyä viisi vastustajan kuulaa ulos laudalta.
Giovanni Antonio Scopoli

Giovanni Antonio Scopoli, latinaksi Johannes Antonius Scopoli, (3. kesäkuuta 1723, Cavalese Val di Fiemme–8. toukokuuta 1788, Pavia) oli italialais-itävaltalainen lääkäri ja luonnontieteilijä.
Giovannin isä oli lakimies. Lääketieteen oppiarvon Giovanni suoritti Innsbruckin yliopistossa, ja hoiti praktiikkaa Cavalesessa ja Venetsiassa. Hän kulutti paljon aikaa keräämällä kasveja ja hyönteisiä Alpeilla. Hän vietti 2 vuotta Seckanin herttuan yksityissihteerinä, kunnes sai lääkärin viran elohopeakaivoksilta Idrijasta, läntisessä Sloveniassa. Täällä hän vietti seuraavat 16 vuotta. 1761 hän julkaisi tutkimuksen De Hydroargyro Idriensi Tentamina, jossa käsitteli elohopeamyrkytysoireiden esiintymistä kaivosmiehissä.
Idrijassa Scopoli tutki paikallista luontoa, julkaisten 1760 Flora Carniolica tutkielman ja laajan tutkimuksen hyönteisistä. 1769–72 hän julkaisi Anni-Historico Naturales tutkimuksen, jossa kuvaili uusia lintulajeja lukuisista kokoelmista.
1769 Scopoli osoitettiin Saksaan Chemnitzin Kaivosakatemian lehtorin virkaan. 1777 hän siirtyi Pavian yliopistoon. Hänen viimeiseksi työkseen jäi Deliciae Flora et Fauna Insubricae (1786-88), missä hän esitti tieteelliset nimet Pierre Sonneratin matkoillaan löytämille ja kuvailemille linnuille ja nisäkkäille.
Scopoli kuvaili tieteelle lukuisia kasveja, hyönteisiä, ja linnuista muun muassa rääkkähaikara, tundrahanhi, pikkuhuitti, pikkutylli, tornipöllö, minervanpöllö, alppirautiainen ja mustapääsirkku ovat hänen nimeämiään.
Javier Echevarría

Mons. Javier Echevarría Rodríguez (14. kesäkuuta 1932 Madrid, Espanja – 12. joulukuuta 2016 Rooma, Italia) oli katolisen kirkon henkilöprelatuurin Opus Dein prelaatti. Hän asui Opus Dein pääkonttorissa Roomassa.

Elämä

Echevarría syntyi kahdeksanlapsisen perheen kuopuksena vuonna 1932. Hän aloitti oikeustieteen opiskelunsa Madridissa ja päätti ne Roomassa. Echevarría oli sekä siviililain että kanonisen oikeuden tohtori. Hän liittyi Opus Deihin 16-vuotiaana vuonna 1948 ja kun hänet 7.8.1955 vihittiin papiksi, oli hän Opus Dein seitsemäs pappi. Hän toimi katolisessa kirkossa pyhimyksenä arvostetun Josemaría Escriván sihteerinä vuodesta 1953 tämän kuolemaan saakka eli vuoteen 1975. Vuodesta 1966 hän oli Opus Dein yleisneuvoston jäsen.
Kun Álvaro del Portillo vuonna 1975 nimitettiin Opus Dein prelaatiksi, tuli Echevarríasta tämän pääsihteeri. Kun katolinen kirkko asetti vuonna 1982 Opus Dein kirkon henkilöprelatuuriksi, tuli hänestä Opus Dein yleisvikaari. Vuodesta 1981 hän oli konsulttina kirkon pyhien asiain kongregraatiossa ja kleeruksen kongregraation jäsen.
20. huhtikuuta 1994 nimitti paavi Johannes Paavali II hänet Opus Dein prelaatiksi sen jälkeen kun Opus Dein yleiskokous oli valinnut hänet del Portillon seuraajaksi. 6. tammikuuta 1995 vihki paavi hänet Pietarinkirkossa piispaksi.
Hän toimi suurkanslerina paavillisessa Santa Crocen yliopistossa, Navarran yliopistossa ja Universidad de Piura -yliopistossa Perussa, jotka ovat kaikki Opus Dein jäsenten perustamia yliopistoja.
Opus Dein prelaattina Echevarría edisti aktiivisesti Opus Dein leviämistä kaikkialla maailmassa. Hän perusti Opus Dein apostolisen toiminnan 15 maahan: Liettuaan (1994), Slovakiaan, Libanoniin, Panamaan ja Ugandaan (1996), Kazakstaniin (1997), Etelä-Afrikkaan (1998), Sloveniaan ja Kroatiaan (2003), Latviaan (2004), Venäjälle (2007), Indonesiaan (2008), Romaniaan ja Koreaan (2009) ja Sri Lankaan (2011). Hän teki paljon pastoraalisia matkoja näihin ja moniin muihin maihin kannustaen Opus Dein jäseniä heidän apostolaatissaan. Suomessa hän viraili useita kertoja, viimeksi kesällä 2016. Hän kirjoitti myös useita aiheeseen liittyviä kirjoja.
Thulensiemenkotilo

Koko ja ulkonäkö

Thulensiemenkotilo on varsin pieni laji, joskin siemenkotiloiden suvussa keskikokoa. Kuoren korkeus on vain 2,1–2,2 mm ja leveys 1,3–1,4 mm. Muodoltaan se on lähes sylinterimäinen. Kuori on läpikuultava, kellanruskea, kiiltävä ja sen pinnassa on epäsäännöllisiä, karkeita uurteita. Kierteitä on 4,6–4,7. Ne ovat pulleita ja kierteiden väliset saumat sekä napa ovat syvät. Kuoren suuaukkoa ympäröivä huuli ei ole paksuuntunut eikä suuaukossa yleensä ole hampaita. Jos hammas on se on syvällä aukon yläreunassa. Hyvin samankaltaisia ja samanlaisissa ympäristöissä viihtyviä lajeja ovat ruskeasiemenkotilo (Vertigo ronnebyensis), pohjansiemenkotilo (Vertigo modesta) sekä tunturisiemenkotilo (Vertigo extima). Erottavia tuntomerkkejä ovat etenkin kuoren pieni koko sekä sylinterimäinen muoto.

Levinneisyys

Thulensiemenkotiloa on tavattu ainoastaan Ruotsin Pältsa-tunturin alueelta sekä Norjasta Inarijoen ja Tenojoen laaksoista. Toistaiseksi sitä ei ole löydetty Suomen puolelta, mutta levinneisyyden perusteella on mahdollista että kotilo esiintyisi Suomessakin. Norjan havainnot sijoittuvat jokilaaksoon 240 km:n matkalle ja yksi löytöpaikoista on vain 2,2 km:n päässä Suomen ja Norjan yhdistävästä sillasta.

Elinympäristö ja elintavat

Laji on luultavasti kotoperäinen Skandinavian pohjoisosien tunturialueelle. Thulensiemenkotilon elinympäristöä ovat tunturikoivikot, tunturien rinteet ja jokilaaksot, eikä se vaikuta olevan kovin vaatelias elinpaikkansa suhteen. Elinpaikan kasvillisuus voi olla niin heinää kuin varvikkoakin. Yksilömäärät ovet kuitenkin ilmeisesti pieniä. Norjassa esiintymät sijaitsevat 180–200 metriä ja Ruotsissa 520–620 metriä merenpinnan yläpuolella. Laji on kansainvälisesti luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT).
Carlton Bost

Musiikkiura

Bostin uran alkuna on yleisesti pidetty liittyminen Deadsy-yhtyeeseen vuonna 2002. Bost oli Deadsyn pitkäaikaisjäsenistöä aina vuoden 2007 oletettuun hajoamiseen asti. Suoraan Deadsyn kaatumisen jälkeen hän liittyi The Dreamingiin, jonka kanssa työsti kaksi studioalbumia vuosina 2008-2011 aina lähtöönsä asti. Bost myös liittyi klassikkoyhtye Berliniin vuonna 2005 ja on soittanut yhtyeen kahdella studioalbumilla. Berlinin lisäksi Bost on kiertänyt ja äänittänyt uudelleenkasatun Orgyn kanssa, tuottanut Lunarclickin musiikkia ja tehnyt soololevyn. Vuonna 2013 Bost palasi The Dreamingiin. Carlton Bost on kitarajätti Gibsonin entinen endorser, nykyjään hän soittaa Schectereillä.
Mertaniemen voimalaitos

Mertaniemen voimalaitos on Lappeenrannan Suolahdessa sijaitseva Lappeenrannan Lämpövoiman voimalaitos. Mertaniemi 1 on otettu käyttöön vuonna 1975 ja sen sähköteho on 33 MW. Mertaniemi 2 on otettu käyttöön vuonna 1977 ja sen sähköteho on 160 MW. Mertaniemi 1:ssä on yksi kaasuturbiini ja Mertaniemi 2:ssa on kaksi kaasuturbiinia sekä höyryturbiini. Laitoksen kaasuturbiinit ovat vuokrattuna Fingridille nopeaksi reserviksi kantaverkon häiriötilanteisiin.
Voimalaitoksella on viisi kaukolämpökattilaa, jotka ovat yhteisteholtaan 150 MW.
Tony Granato

Ura

Granato aloitti uransa yliopistosarjassa Wisconsin yliopistossa. New York Rangers valitsi hänet numerolla 125 NHL:n varaustilaisuudessa 1982. Hän pelasi uransa aikana New York Rangersissa, Los Angeles Kingsissä ja San Jose Sharksissa. 1994 hän sai NHL:n seitsemänneksi pisimmän (vuoteen 2005 asti) pelikiellon, 15 ottelua, huidottuaan Chicagon Neil Wilkinsonia päähän.
Pitkän uransa Granato lopetti 2002, ja toimi sen jälkeen Colorado Avalanchen päävalmentajana kolme kautta. Kaudella 2003–2004 Granaton joukkueessa pelasi mm. Teemu Selänne, joka ei saanut Granatolta juurikaan luottoa. Granato peluutti Selännetta kolmosketjussa rikkovassa roolissa ja oli julkisesti tyytymätön Selänteen suorituksiin.
Hän oli on Coloradon apulaisvalmentaja 2002–2008, ennen kuin hänen ilmoitettiin siirtyvän takaisin päävalmentajaksi toukokuussa 2008 korvaamaan tehtävänsä jättänyttä Joel Quennevillea. Granato ei valmentanut Coloradossa kuin kauden 2008–2009. Colorado sijoittui Läntisen konferenssin viimeiseksi. Kauden jälkeen Granato sai potkut usean muun valmentajan kanssa. Pittsburgh Penguins nimesi hänet apulaisvalmentajaksi elokuussa 2009.

Yksityiselämä

Naisjääkiekkoilija Cammi Granato on hänen siskonsa, ja entinen NHL-pelaaja Ray Ferraro on hänen lankonsa.