Villiinnytys

Villiinnytys on suojeluperiaate, jonka tavoitteena on palauttaa ja suojella luonnollisia prosesseja ja erämaa-alueita,  rakentaa yhteydet tällaisten alueiden välillä ja suojella tai palauttaa suurpetoja ja avainlajeja . Villiinnytyshankkeet saattavat edellyttää ekologista kunnostamista kuten pirstoutuneiden suojelualueiden välisten yhteyksien palauttamiseksi ja saalistajien ja avainlajien luontoon palauttamista, jos ne ovat hävinneet. Villiinnytyksen päätavoite on luoda passiivisesti hallittuja ekosysteemejä rajoittamalla ihmisten puuttumista luonnon toimintaan mahdollisimman pieneksi. Onnistuneiden pitkän aikavälin villiinnytyshankkeiden tulisi lopputulemana vaatia vähän tai ei lainkaan ihmiseen perustuvaa ekologista hallintaa, koska avainlajien onnistunut palauttaminen luontoon luo itsesäätelevän ja itse ylläpitävän vakaan ekosysteemin, jonka biologisen monimuotoisuuden taso on lähellä aikaa ennen ihmisen vaikutusta niihin.

Historia

Villiinnytys kehitettiin menetelmäksi toimivien ekosysteemien säilyttämiseksi ja biologisen monimuotoisuuden häviämisen perustuen tutkimuksiin saarten ekologiasta ja suurten lihansyöjien roolista ekosysteemeissä.  Vuonna 1967 Robert H. MacArthurin ja Edward O. Wilsonin kirjassaan The Theory of Island Biogeography  perustelevat villieläinten suojelualueiden koon ja eristyneisyyden merkityksen ja toteavat, että suojellut alueet ovat alttiita lajien sukupuuttoon häviämiselle, jos alueet ovat pieniä ja eristyksissä.  Vuonna 1987 William D. Newmarkin tutkimus sukupuutoista Pohjois-Amerikan kansallispuistoissa lisäsi teoriaan painoarvoa.  Julkaisut lisäsivät keskustelua suojelutavoista.  Perustamalla Society for Conservation Biology vuonna 1985 luonnonsuojelijat alkoivat keskittyä vähentämään luontotyyppien häviämistä ja pirstoutumista.

Elementit, joita tarvitaan onnistuneeseen uudelleenrakentamiseen

Tyypillinen osa villiinnyttämishankkeessa on usein veden virtauksen vapauttaminen alueella. Patojen poisto on yleensä ensimmäinen vaihe joen ekosysteemien villiinnytyksessä. Joissain projekteissa palautetaan joen pohjan kivikkoa ja luodaan virtaukseen hidasteita, jotka puuttuvat ihmisen muokkaamasta uomasta. Villiinnytyshankkeessa voidaan myös rakentaa yhteyksiä luontoalueiden välille, joiden välissä kulkee esimerkiksi ihmisen rakentama este, kuten peltoalue tai autotie. Tärkeä osa villiinnytyshankkeita on usein myös avainlajien palauttaminen villiinnytettävälle alueelle. 
Villiinnytyshankkeiden onnistumisen kannalta oleellista on myös toteuttaa hankkeet alueen asukkaiden kanssa yhteistyössä ja yhteisymmärryksessä.

Avainlajien palauttaminen

Avainlajit ovat ekosysteemin ja sen eliöiden kannalta tärkeä elintärkeitä. Jos avainlaji häviäisi, romahtaisi koko ekosysteemi. 
Jokaisella ekosysteemillä on oma avainlajinsa. Jotta ekosysteemi voidaan uudelleenrakentaa on oleellista palauttaa kadonneet avainlajit. Mikäli avainlaji on kuollut sukupuuttoon, voidaan joissain tapauksissa käyttää avainlajia läheisesti muistuttavaa lajia. 
Esimerkiksi majava on ylivoimaisesti joen ekosysteemin tärkein osa, eli siis jokiekosysteemin avainlaji. Majavien rakentamat padot luovat mikroekosysteemejä, jotka toimivat kalojen ja matelijoiden kutupaikoina. Majavien rakentamat padot luovat kosteikkoja kasveille, hyönteisille ja linnuille ja monipuolistavat jokiekosysteemin monimuotoisuutta huomattavasti.

Merkittäviä villiinnytysprojekteja

Sekä ruohonjuuritason ryhmät että suuret kansainväliset suojelujärjestöt ovat sisällyttäneet villiinnytyksen elementtejä hankkeisiin suurten erämaiden erämaa-alueiden, niiden välisten käytävien (tai yhteyksien) ja suurpetojen, lihansyöjien tai avainlajien suojelemiseksi ja palauttamiseksi. Merkittävä hanke on Yellowstone to Yukon Conservation Initiative Pohjois-Amerikassa (tunnetaan myös nimellä Y2Y) ja entinen rautaesiripua pitkin rakennettu European Green Belt ; rajat ylittävät hankkeet, mukaan lukien Peace Parks Foundation  rahoittamat eteläisen Afrikan hankkeet; ja ekologiseen kunnostamiseen keskittyvät hankkeet, mukaan lukien Gondwana Link, alkuperäisen kasvuston palauttaminen Lounais-Australiassa ja kuivan trooppisen metsän ja sademetsän palauttaminen Costa Ricassa (Area de Conservacion Guanacaste).  Euroopassa villiinnytystä edistämään on perustettu Rewilding Europe verkosto. 
Pohjois-Amerikassa merkittävä hankke pyrikii palauttamaan  tasankojen preerialuontoa  .  American Prairie -säätiö on villiinnyttanyt takaisin luontoon biisoneita yksityisillä mailla Missouri Breaksin alueelle Montanan pohjoisosassa. Patojen poisto on johtanut monien jokijärjestelmien palauttamiseen Tyynenmeren luoteisosassa.  
Australiassa on perustettu Rewilding Australia organisaatio, joka aikoo palauttaa useita mantereelta hävitettyjä pussieläimiä sekä muita australialaisia eläimiä, kuten täpläpussinäätä ja Tasmanian paholaiset.

Hankkeita Euroopassa

1980-luvulla Alankomaiden hallitus aloitti alkuperäisiä kadonneita lajeja korvaavien lajien tuomisen Oostvaardersplassenin luonnonsuojelualueelle niittyekosysteemin luomiseksi .   Vaikka hankkeen päämääriä ja aikomuksia ei nimenomaisesti mainittu villiinnytyksenä, ne kuitenkin vastasivat villiinnytyksen periaatteita. Aluetta pidetään jonkin verran kiistanalaista, koska sieltä puuttuvat luonnolliset suurpedot ja alkuperäiset megafaunat, kuten susit, karhut, ilves, hirvi, villisika ja visentti . 
1980-luvulta lähtien Yhdistyneeseen kuningaskuntaan on istutettu 8,5 miljoonaa puuta Moiran ja Donisthorpen kylien ympärillä sijaitsevalle alueelle. Alue on nimeltään The National Forest eli kansallismetsä.  Etelä-Yorkshiressä on alkamassa uusi, suurempi metsänistutushanke, jonka tarkoituksena on istuttaa 50 miljoonaa puuta, nimeltään The North Forest eli Pohjoinen metsä.   
Vuonna 2011 perustettiin ” Rewilding Europe ” verkosto, jonka tavoitteena on villiinnyttää miljoona hehtaaria maata kymmenellä alueella, mukaan lukien läntinen Iberian niemimaa, Velebit, Karpaatit ja Tonavan suisto vuoteen 2020 mennessä. Nämä alueet käsittävät isoja alueita hylättyjä viljelymaita.  Nykyiset hankkeet käytetään lajeja, jotka ovat edelleen läsnä Euroopassa, kuten pantteri-ilves, ilves, susi, euroopan sakaali, karhu, gemssi, espanja vuorikauris, visentti, saksanhirvi, hanhikorppikotka, munkkikorppikotka, pikkukorppikotka, suuri valkoinen pelikaani sekä alkukantaisia hevos- ja nauta rotuja sukupuuttoon kuolleiden tarpaanien ja alkuhärkien sijaan. Vuodesta 2012 lähtien Rewilding Europe on osallistunut Tauros-ohjelmaan, jonka tavoitteena on luoda alkuperäiskarjan villien esi-isien alkuhärän fenotyyppi kasvattamalla valikoivasti olemassa olevia eläimiä.  Joissain hankkeissa käytetään myös kesyjä aasialaista kantaa olevia vesipuhveleita laiduntajana sukupuuttoon kuolleen Euroopan vesipuhvelin tilalla. 
Yksi ikonisista avainlajeista Rewilding Europen projekteissa on euroopan suurin maaeläin visentti, joka kuoli luonnosta sukupuuttoon 1900-luvun alussa. Visenttejä on palautettu luontoon useilla Rewilding Europen villiinnytysalueilla eri puolilla Eurooppaa sen vanhoilla levinneisyysalueilla, mukaan lukien mm. Espanja, Romania ja Puola. Villiinnytyksen avulla visentti on saatu elvytettyä takaisin sukupuuton partaalta.

Pleistoseeninen villiinnytys

Brasilialainen ekologi Mauro Galetti ehdotti pleistoseenin uudelleenrakentamista vuonna 2004.  Pleistoseenikauden lopussa, ihmisen levitessä Euraasian ulkopuolella, kuoli sukupuuttoon suuri määrä isokokoisia eläinlajeja. Galetti ehdotti norsujen tuomista sirkuksista ja eläintarhoista yksityisille maille Brasilian cerradoon. Paul S. Martin totesi vuonna 2005, että suuri osa Pohjois-Amerikan alkuperäisestä megafaunasta - mukaan lukien mammutit, maalaiskiaiset, hagerman hevoset, Miracinonyx  gepardit,  amerikanleijonat ja sapelihammaskissat - kuolivat sukupuuttoon ihmisten saapumisen jälkeen. Paul S. Martin ehdotti ekologisen tasapainon palauttamista korvaamalla ne lajeilla, joilla on samanlaisia ekologisia rooleja, kuten aasialaisia tai afrikkalaisia norsuja.  
Brasilian Cerradossa on nyt olemassa suojelualue entisille vankeudessa eläneille norsuille  
Eräs Naturen kiistanalainen pääkirjoitus vuodelta 2005, jonka oli allekirjoittanut iso joukko biologeja, vaati että norsut, leijonat ja gepardit olisi villiinnytettävä takaisin keskilännen suojelluille preeria-alueille.  Bolsonin kilpikonna, joka löydettiin vuonna 1959 Durangossa, Meksikossa, oli ensimmäinen laji, jota ehdotettiin tähän villiinnytyshankkeeseen, ja vuonna 2006 laji palautettiin luontoon kahdelle miljonääri Ted Turner omistamalle maatilalle New Mexicossa,  Muita ehdotettuja lajeja ovat erilaiset kamemelidit, hevoseläimet ja pekarit. 
Tutkija Sergei A. Zimov perusti vuonna 1988 Koillis-Siperiaan Pleistocene-puiston testatakseen mahdollisuutta palauttaa laiduntajia ja petoeläimiä luontoon. Zimovin tavoitteena on luoda uudelleen ekosysteemi, joka on samankaltainen kuin pleistoseenin lopussa pääosin kadonnut arotundra.  Zimov haluaa hankkeen avulla tutkia laiduntavien eläinten vaikutusta ikiroutaan ja sen sulamiseen. Zimovin tutkimusten mukaan talvilaidunnus edistää maaperän jäähtymistä taviaikaan. Hankkeessa on jakutian poneja, poroja, lumilampaita, vapiteja, jakkeja, biisoneita ja hirviä villiinnytetty alueen luontoon.  Hanke on  edelleen kiistanalainen - Conservation Biology -lehdessä julkaistussa kirjeessä syytettiin pleistocene-leiriä "Frankensteinin ekosysteemien" luomisesta. Kirjeen mukaan "suurin ongelma ei ole mahdollisuus palauttaa menetettyjä vuorovaikutuksia, vaan pikemminkin riski saada uusia, ei-toivottuja vuorovaikutuksia. ."  Kirjoittajat ehdottivat, että kadonneen megafaunan palauttamisen sijasta luonnonsuojelijoiden tulisi pyrkiä palauttamaan olemassa olevat lajit alkuperäisiin elinympäristöihinsä.