Itämainen filosofia

Itämainen filosofia kattaa erilaiset filosofiat, joita harjoitetaan Aasiassa, mukaan lukien Intia, Iran, Kiina, Japani ja Korea. Lähi-idän filosofia, kuten juutalainen ja islamilainen filosofia, kuuluu osaksi itämaisen ja osaksi länsimaisen filosofian piiriin.
Länsimaista filosofiaa muistuttavaa filosofista ajattelua on esiintynyt Intiassa ja Kiinassa jo vuosituhansia sitten lähes ilman mitään yhteyksiä eurooppalaisen filosofian historian kanssa. Varsinaisesti itämaiseksi filosofiaksi on tapana kutsua itsenäistä järjenkäyttöä korostavia ja mystisen ilmoituksen hylkääviä ajattelusuuntauksia. Länsimaiset itämaisen ajattelun kommentoijat eivät kuitenkaan ole aina tehneet selvää eroa itämaisten uskontojen ja varsinaisen itämaisen filosofian välille. Osasyynä tähän on se, että länsimaiden tapaan myös Aasiassa useat tärkeimmistä filosofisista ajattelijoista ovat yhdistäneet opetuksiinsa uskonnollista ainetta eivätkä ole nähneet filosofian ja uskonnon erottelemista olennaisena. Länsimaissa itämainen filosofia on vaikuttanut lähinnä elämänfilosofiaan.

Luokittelusta

”Itämaisen filosofian” määrittely ja rajaaminen yhdeksi kokonaisuudeksi on hankalaa. Erottelu ”länsimaiseen” ja ”itämaiseen filosofiaan” voidaan nähdä myös mielivaltaisena ja puhtaasti maantieteeseen perustuvana, ja jossain määrin jopa eurosentrisenä. Itämainen filosofia kattaa kolme erillistä filosofista perinnettä, intialaisen, kiinalaisen ja persialaisen filosofian, jotka ovat toisistaan yhtä erillisiä kuin ne ovat länsimaisesta filosofiasta. Siksi voidaan katsoa, että ”itämaisen filosofian” asettaminen ”länsimaista filosofiaa” vastaan on asioiden liiallista yksinkertaistamista. Jako itämaiseen ja länsimaiseen filosofiaan ei myöskään ota huomioon myöhempiä filosofisia vaikutteita eri maanosien välillä. Toisaalta eron voidaan nähdä perustuvan ainakin osittain kielellisiin ja kulttuurisiin eroihin.
Esimerkiksi islamilainen filosofia voidaan lukea yhtä hyvin perustein osaksi länsimaista kuin itämaistakin filosofiaa, koska se sai paljon vaikutteita kreikkalaisesta filosofiasta, ja vaikutti edelleen juutalaiseen filosofiaan ja läntiseen kristilliseen filosofiaan. Sisällöllisesti ajateltuna intialaisessa filosofiassa voidaan nähdä enemmän yhtäläisyyksiä länsimaisen kuin kiinalaisen filosofian kanssa. Intialainen mieli-ruumis-dualismin voidaan nähdä vastaavan vastaavia virtauksia länsimaisessa dualismissa ja subjektiivisessa idealismissa. Intialainen ajattelu jakaa monin osin länsimaisen ”kansanpsykologian”: lausesemantiikan, uskomukset ja propositionaalisen tiedon, subjekti-predikaatti-kieliopin ja subjekti-objekti-metafysiikan, totuuden ja epätotuuden ja päättelyn ajatukset. Samantyyppistä logiikkaa kehitettiin yhtä aikaa Intiassa kuin Kreikassakin, päinvastoin kuin Kiinassa. Myös ajatukset ajasta, avaruudesta, olioudesta ja syysuhteesta intialaisessa ja länsimaisessa vastaavat toisiaan enemmän kuin suhteessa esimerkiksi kiinalaiseen filosofiaan.
Niissä etelä- ja itäaasialaisissa kulttuureissa, joissa monet itämaisen filosofian koulukunnat ovat kehittyneet, filosofian ja uskonnon välillä ei useinkaan ole tehty selvää eroa, eikä sitä voida välttämättä tehdä. Siksi itämaista filosofiaa käsiteltäessä filosofiaa ja uskontoa ei eroteta toisistaan yhtä jyrkästi kuin länsimaisen filosofian tapauksessa.

Itämaisen ja länsimaisen filosofian yhdistäminen

Länsimaisen ja itämaisen filosofian välillä on ollut vuorovaikutusta, ja filosofisia ajatuksia on pyritty yhdistelemään toisaalta itämaisesta länsimaiseen ja toisaalta länsimaisesta itämaiseen ajatteluun.
Saksalainen filosofi Georg Wilhelm Friedrich Hegel oli hyvin kiinnostunut taolaisuudesta. Hänen dialektiikan järjestelmänsä on tulkittu joskus taolaisten periaatteiden muotoiluksi, mutta siinä on yhtäläisyyksiä myös Sokrateen dialektiseen menetelmään.
Hegelin haastaja Arthur Schopenhauer kehitti filosofian, jossa oli hyvin paljon yhtäläisyyksiä hindulaisen ja buddhalaisen ajattelun kanssa. Hän ennusteli, että Upanishadeilla olisi paljon suurempi vaikutus lännessä kuin niillä on sittemmin ollut. Schopenhauer käytti kuitenkin osittain virheellisiä varhaisia käännöksiä, ja on myös kyseenalaistettu, missä määrin hän todella ymmärsi itämaista filosofiaa, josta oli kiinnostunut.
Jotkut ovat katsoneet, että myös Martin Heideggerin ajattelussa on tietty itämainen osatekijä. Hänen ajattelussaan on nähty piirteitä erityisesti taolaisuudesta. Sveitsiläisen Carl Jungin ajatus synkronisiteetista oli askel kohti itäistä näkemystä syysuhteesta.
Viimeaikaisiin pyrkimyksiin tuoda länsimaista filosofiaa itäiseen ajatteluun lukeutuvat muun muassa Kioton koulukunnan filosofit, jotka ovat yhdistelleet fenomenologiaa zen-buddhalaisuuteen. Watsuji Tetsuro pyrki yhdistelemään Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzschen ja Heideggerin ajattelua itämaiseen filosofiaan. 
Hindulainen guru Sri Aurobindo sai vaikutteita saksalaisesta idealismista, ja hänen integraalijoogansa voidaan nähdä itäisten ja läntisten ajatusten yhdistelmänä. Saksalaisen fenomenologin Jean Gebserin kirjoitukset tietoisuuden historiasta viittasi koko planeetan uuteen tietoisuuteen, joka poistaisi eron idän ja lännen ajatusten väliltä. Tästä ajattelusta syntynyttä suuntausta kutsutaan integraalifilosofiaksi.