Väinämöisen soitto

Maalauksen sisältö

Maalauksen aihe pohjautuu väljästi Kalevalan runoon. Maalauksen keskellä istuu Väinämöinen rantakivellä soittamassa kannelta ja hänen ympärillään on erilaisia kalevalaisen ja muinaissuomalaisen taruston hahmoja. Vasemmalla istuu kasvillisuuden jumala Pellervoinen ja hänen takanaan ovat metsän jumalat Tapio ja Mielikki. Takavasemmalla on karhun seurassa hiisi. Oikealla alhaalla ovat veden jumalat Ahti ja Vellamo. Etualalla vedessä on Sotkattaria, joiden seurassa on tosin joutsen eikä sotka. Ilman neidot istuvat ylhäällä sateenkaaren päällä.

Maalauksen historia

Ennen Ekmania Kalevala-aiheista maalaustaidetta oli tehty vain vähän ja hänestä tuli ensimmäinen, joka antoi sille keskeisen osan tuotannossaan. Innoittajana saattoi toimia C. E. Sjöstrandin varhaisten Kalevala-aiheisten veistosten hyvä vastaanotto. Väinämöisen soitto oli Ekmanin ensimmäinen Kalevala-aiheinen työ, sillä hän aloitti sen luonnostelun jo syksyllä 1857. Hän uppoutui pian kokonaan Kalevala-aihepiiriin ja matkusti syksyllä 1858 vuodeksi Pariisiin työskentelemään Väinämöisen soiton parissa. Ekmanin palatessa vuonna 1859 Suomeen maalaus oli puolivalmiina, mutta sen saattaminen loppuun viivästyi vuoteen 1866, sillä hänellä oli taloudellisia vaikeuksia ja hän suuntasi pian mielenkiintonsa vielä kunnianhimoisempaan hankkeeseen, koko Kalevalan kuvittamiseen. Useat muut hänen Kalevala-aiheisista maalauksistaan ehtivät valmistumaan lopulta ennen Väinämöisen soittoa.
Valmistuttuaan teos otettiin Suomessa viileästi vastaan, eikä Ekman saanut sitä vuosiin edes myytyä. Myöskään hänen suuri Kalevala-kuvituksensa ei löytänyt kustantajaa. Ekmanin tyyliä pidettiin 1860-luvun Suomessa vanhentuneena, sillä hän lainasi Kalevalamaalauksissaan ihanteelliseen ja teatraaliseen tyyliinsä vaikutteita antiikin jumalia kuvaavasta taideperinteestä sekä ranskalaisesta ja italialaisesta romantiikasta. Myös Väinämöisen soiton esikuvina ovat antiikin jumalten kokouksia ja Orfeuksen soittoa kuvaavat maalaukset. Lisäksi teoksen vastaanottoon vaikutti Suomessa käynnistynyt kielitaistelu, jonka seurauksena ruotsinkielisten kulttuuripiirien kiinnostus Kalevala-aiheisen taiteen tukemiseen väheni.
Ekman tarjosi Väinämöisen soittoa rakenteilla olleeseen Helsingin ylioppilastaloon. Talo valmistui vuonna 1870, mutta ylioppilaskunta ei halunnut ostaa taiteellisesti ja aatteellisesti vanhanaikaisena pidettyä teosta. Ekmanin kuoltua vuonna 1873 hänen perikuntansa tarjosi taulua uudelleen ylioppilaskunnalle, mutta ruotsinmielisen estetiikan professorin C. G. Estlanderin annettua siitä vähättelevän lausunnon se jätettiin ostamatta. Estlander haukkui varsinkin maalauksen alastomat naishahmot, joiden malleina hän arveli käytetyn pariisilaisia ilotyttöjä. Savo-karjalaisen, Hämäläisen ja Pohjalaisen osakunnan suomenmieliset ylioppilaat lunastivat lopulta maalauksen ja sijoittivat sen seuraavana vuonna ylioppilastaloon ilman ylioppilaskunnan lupaa. Teos on ollut siitä alkaen sijoitettuna talon musiikkisaliin. Vanhan ylioppilastalon suuressa tulipalossa vuonna 1978 Väinämöisen soitto pelastui täpärästi liekeiltä, kun palomiehet leikkasivat sen irti kehyksistään. Teos kuitenkin vaurioitui, joten se konservoitiin vuonna 1986 Valamon luostarin konservointilaitoksessa. Maalaus on sen jälkeen viety pois ylioppilastalosta vain kerran, kun se vuonna 2009 lainattiin Ateneumin Kalevalanäyttelyyn.