google/wiki40b huggingface dataset:
Intel 8086

Intel 8086 (eräissä Intelin omissa teksteissä iAPX 86) on Intelin vuonna 1978 kehittämä suoritin. 8086 käytti sisäisesti 16-bittistä tekniikkaa ja siinä oli 16-bittinen oheislaiteväylä. 8086 oli ensimmäinen x86-arkkitehtuurin suoritin. Se suunniteltiin edeltäjänsä Intel 8080:n pohjalta, jonka assemblylähdekoodi voitiin pienellä vaivalla muuttaa 8086:lle.
Säästääkseen kustannuksia Intel kehitti prosessorista 8-bittisellä ulkoisella väylällä varustetun version, jolle annettiin nimeksi Intel 8088. IBM valitsi 8088-prosessorin IBM PC -tietokoneensa suorittimeksi, josta juontaa suorittimen yleisyys.
Prosessorin ohjelmointi on melko monimutkaista. Siinä on neljä melkein yleiskäyttöistä 16-bittistä rekisteriä ja neljä indeksirekisteriä, joista yksi varataan pinorekisteriksi. Monet käskyt toimivat jonkun tietyn rekisterin kanssa, mikä vaikeuttaa rekisterien varausta. Yksi konekielikäsky vie 1–6 tavua.
Muistinhallinta on toteutettu 64 kilotavun segmenteillä, joita varten on neljä segmenttirekisteriä. Ohjelma voi osoittaa indeksirekisterillä 64 kilotavua dataa, ohjelmakoodia tai pinoa kerralla. Muistiosoite saadaan siirtämällä segmenttirekisterin bittejä neljällä bitillä, johon lisättiin indeksirekisteri. Tämä mahdollistaa osoitettavan muistin määräksi yhden megatavun + 64 kB - 16 tavua. Yhtä muistiosoitetta voi osoittaa 4096:lla rekisterien yhdistelmällä.
Muistinhallintaa parannettiin 8086:n seuraajissa Intel 80286 ja Intel 80386 -suorittimissa, jotka tarjosivat käyttöön lineraalisen muistimallin ja muistinsuojauksen. Kuitenkin alkuperäiset 8086:n rajoitukset vaikuttivat pitkälle 1990-luvun puoliväliin ja sen jälkeen, koska kaikki MS-DOSin ohjelmat käyttivät uudemmissakin koneissa 8086-yhteensopivaa tilaa. Tästä johtui myös DOSin kuuluisa 640 kilotavun muistirajoitus (DOS antoi osan 1 MB:n muistiavaruudesta oheislaitteiden käyttöön).
Intel 8086:n kellotaajuudet olivat välillä 5 MHz ja 10 MHz.
8086 ei tukenut liukulukumatematiikkaa, vaan siihen tarvittiin erillinen lisäprosessori. Yleisin oli Intel 8087, mutta myös Weitek tarjosi omaa malliaan eri käskykannalla.
NEC kloonasi 8086:n ja tuotti NEC V20, V25 ja V30 -malleja.
Juhani Ruotsalainen (sienitieteilijä)

Juhani Ruotsalainen (20. elokuuta 1937 Ruokolahti – 5. helmikuuta 2016) oli huomattava suomalainen sienitieteilijä ja Kuopion yliopiston kunniaprofessori.
Ruotsalainen elätti itsensä nuorena päasiallisesti rakennustöillä. Hän oli kuitenkin myös jo silloin kiinnostunut suomalaisesta luonnosta ja erityisesti kalastuksesta ja sienistä. Hän suoritti kauppaneuvojan kurssin 1982 ja toimi Pohjois-Savon sieniseuran ensimmäisenä puheenjohtajana 12 vuotta. Hän on vaikuttanut useiden etenkin Suomelle uusien sienilajien määrittämiseen. Erityisesti haperot olivat hänen alaansa. Hän opiskeli ja opetti käytännön sienitutkimusta Suomen lisäksi etenkin Virossa ja Italiassa. On huomattava, että vaikka hänellä ei ollut korkeakouluopintoja eikä esimerkiksi vieraiden kielten koulutaitoja, hän oli mukana yhdentoista tieteelle uuden haperolajin selvittämisessä. Hän ei kaihtanut muitakaan sienisukuja. Kansainvälisesti arvostetussa sienilehti Karsteniassa hän ehti myös julkaista. Hänen tutkimustuloksiaan on tarkoitus jukaista myös postuumisti. Kuopion yliopisto promovoi Ruotsalaisen kunniatohtoriksi ansioistaan vuonna 2010.
Poikamiesansa

Juoni

Eläköitynyt miljonääri Benjamin Dingle (Coburn) saapuu Washingtoniin etuajassa erääseen asuntorakennushankkeeseen liittyen. Hotelli on täynnä, mutta hän huomaa lehdessä vuokratarjouksen ja juonii itsensä jonon ohi tomeran ja pedantin nuoren Connie Milliganin (Arthur) alivuokralaiseksi. Kun vuokraemäntä lähtee töihin, Dingle ottaa asuntoon toisenkin miehen, nuoren ja komean, Afrikkaan lähdössä olevan kersantti Joe Carterin (McCrea). Sekaannusten keskellä neiti ja kersantti alkavat ihastua toisiinsa, ja suoraotteinen Dingle alkaa edistää heidän romanssiaan, vaikka neiti Milligan on kihloissa. Syynä on se, että Dingle tapaa työasioissa tämän sulhasen eikä lainkaan pidä hänestä, vaan ajattelee neiti Milliganin ansaitsevan parempaa.

Tuotanto

Lämminhenkinen farssi Poikamiesansa oli George Stevensin viimeinen Columbia Pictures -yhtiölle tekemä ohjaustyö, jonka jälkeen hän siirtyi tilapäisesti toisen maailmansodan dokumenttituotantoihin. Sodan jälkeen Stevens nousi maineeseen draamaelokuvillaan Paikka auringossa (1951), Etäisten laaksojen mies (1953) ja Jättiläinen (1956).

Vastaanotto ja jälkimaine

Charles Coburn sai roolistaan sivuosa-Oscarin, ja ehdolla oli myös Arthur naispääosasta. George Stevens sai Poikamiesansasta ehdokkuuden parhaan ohjauksen Oscar-palkintoon, ja sen lisäksi elokuva oli ehdokkaana parhaaksi elokuvaksi. parhaasta alkuperäistarinasta ja parhaasta sovitetusta käsikirjoituksesta.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Poikamiesansan vuosituhannen vaihteessa yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.

Uusintaversio ja samanniminen elokuva

Vuoden 1955 elokuva The Tender Trap on suomenkieliseltä nimeltään myös Poikamiesansa, mutta on eri tarina. Se on ohjannut Charles Walters, joka sattumoisin ohjasi myös tämän alkuperäisen Poikamiesansan uusintaversion, Tokion olympiakisoihin sijoittuvan kimppakämppäkomedian  Kävele, älä juokse (Walk, Don’t Run, 1966).
Kunstmuseum Basel

Kunstmuseum Basel eli Baselin taidemuseo on Baselissa Sveitsissä sijaitseva taidemuseo. Sen kokoelmaan kuuluu noin 4000 maalausta, veistosta, installaatiota ja videoteosta, sekä noin 300 000 piirrosta ja grafiikkaa seitsemältä vuosisadalta.

Kokoelma

Baselin taidemuseolla on maailman suurin Holbeinin perheen töiden kokoelma. Kokoelman vanhin osa on baselilaisen taidekeräilijän Basilius Amerbachin (1533-1591) kokoama.
Seattle Center

Seattle Center on puisto, huvipuisto sekä viihde- ja urheilukeskus Seattlessa Yhdysvalloissa. Sen tunnetuimpia nähtävyyksiä ovat näkötorni Space Needle ja  International Fountain -suihkulähde vuoden 1962 maailmannäyttelyn ajalta. Alueella on myös teatteri ja museoita, esimerkiksi lasitaidepuutarha Chihuly Garden and Glass ja kokeellisia taidesuuntia esittelevä EMP Museum (Experience Music Project).
Kevätkurjenmiekka

Levinneisyys

Kevätkurjenmiekka kasvaa luontaisesti Aasiassa: Kaukasiassa, Turkissa, Irakissa, Iranissa ja Afganistanissa.
Arvi Malmivaara

Arvi Einar Malmivaara (sukunimi vuoteen 1906 Malmberg, 23. toukokuuta 1885 Kiuruvesi – 30. elokuuta 1970 Seinäjoki) oli Ylistaron kirkkoherra, lääninrovasti ja IKL:n kansanedustaja.
Malmivaaran vanhemmat olivat kirkkoherra, kansanedustaja Wilhelm Malmberg (Malmivaara) ja Karin Rajander. Hän pääsi ylioppilaaksi 1906, valmistui filosofian kandidaatiksi 1909 ja suoritti teologisen erotutkinnon ja vihittiin papiksi 1916. Kenttäpappina 1918 valkoisten joukoissa. Pastoraalitutkinnon Malmivaara suoritti vuonna 1919.
Malmivaara oli Lapuan yhteiskoulun uskonnon ja piirustuksen opettajana 1909–1919, koulun johtajana 1913–1919 ja ylimääräisenä pappina Lapualla 1916–1919. Hän toimi Kuusankosken vt. kirkkoherrana 1919–1923, kirkkoherrana 1923–1928 ja Ylistaron kirkkoherrana 1928–1958. Lapuan rovastikunnan lääninrovastina Malmivaara oli 1939–1958.
Malmivaara oli IKL:n kansanedustajana 1935–1939 edustaen Vaasan läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan edustaja Martti Rantasen tilalle 2. syyskuuta 1935. Presidentin valitsijamiehenä Malmivaara toimi vuosien 1937, 1940 ja 1943 presidentinvaaleissa ja oli mukana kunnallispolitiikassa Ylistaron kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Malmivaara oli jäsenenä Lapuan liikkeen valtuuskunnassa ja hän oli myös kirkolliskokouksen jäsen.
Malmivaara on maalannut Valkealan Tuohikotin kirkon  alttaritaulun Jeesus Getsemanessa.
Malmivaara oli naimisissa vuosina 1909–1936 Ruusa Emilia Sarparannan kanssa. Jäätyään leskeksi hän meni naimisiin 1937 Agnes Charlotta Isakssonin kanssa.
Kulttuurituottaja

Kulttuurituottaja (AMK) on kulttuurialan ammattikorkeakoulututkinnon tutkintonimike. Tutkinnon laajuus on 240 opintopistettä. Tutkinto suoritetaan kulttuurituotannon koulutusohjelmassa ja opinnot kestävät neljä vuotta. Koulutusohjelman suuntautumisvaihtoehtoja ovat esimerkiksi kulttuuri liiketoimintana, tapahtumatuottaminen, mediatuottaminen tai sosiokulttuurinen työ.
Vuoden 2014 alussa voimaantulevien toimilupien mukaisesti kulttuurituottajan koulutusta tarjoavat Arcada – Nylands svenska yrkeshögskola, Humanistinen ammattikorkeakoulu (Jyväskylä, Kauniainen, Turku), Metropolia sekä Seinäjoen ammattikorkeakoulu.
Kulttuurituottajat toimivat erilaisissa suunnittelu-, tuotanto-, asiantuntija-, markkinointi- ja ohjaustehtävissä muun muassa järjestöissä, kulttuurialan yrityksissä sekä kuntien ja valtion kulttuurihallinnossa. Koulutus antaa myös valmiudet kulttuurialan itsenäisenä yrittäjänä toimimiseen ja managerointiin.
Kulttuurituotannossa on mahdollista suorittaa myös ylempi ammattikorkeatutkinto, jonka laajuus on 60 opintopistettä ja kesto yksi vuosi. HUMAK ja Metropolia ovat yhteistyössä järjestäneet ylempää koulutusta syksystä 2009 alkaen.
Jasmin Tabatabai

Jasmin Tabatabai (pers. ‏یاسمین طباطبائی‎‎; s. 8. kesäkuuta 1967) on näyttelijä ja muusikko, joka asui vuoteen 1979 Teheranissa ja jolla nykyisin on sekä Iranin että Saksan kansalaisuus.
Tabatabaille myönnettiin vuonna 1998 DIVA – Deutscher Entertainment Preis. Hän on esiintynyt muiden muassa Katja von Garnierin elokuvassa Bandits (1997).
Lemures

Lemures tai Larvae oli roomalaisessa mytologiassa nimitys pirumaisille kuolleiden hengille. Ne ilmenivät tarinoiden mukaan usein irvokkaina tai pelottavina hahmoina ja vaivasivat tai jopa vahingoittivat kuolleiden perheitä. Näiden henkien poissapitämiseksi roomalaiset tekivät Lemuria-nimellä tunnettuja rituaaleja vuosittain 9. 11. ja 13. toukokuuta. Lemuria sai tarinan mukaan alkunsa Romuluksen tekemistä rituaaleista, jotka hän teki surmattuaan veljensä Remuksen. Lamurian aikaan perheen miehen tuli nousta ylös keskiyön aikaan, pestä kätensä, heitellä mustia papuja henkien kerättäväksi ja lausua vetoomuksia henkien poistumiseksi.
Hanna Holma

Hanna Holma (s. 26. elokuuta 1967 Oulu) on suomalainen taidemaalari ja -graafikko. Hän opiskeli taiteen maisteriksi Taideteollisessa korkeakoulussa vuosina 1990–96 ja kävi tänä aikana myös suorittamassa opintoja Sunderlandin yliopistossa, Englannissa. Holma asuu ja työskentelee Helsingissä.
Holma jakoi ensimmäisen yksityisnäyttelynsä Merja Ylitalon kanssa Kuvataideakatemian galleriassa vuonna 1997. Yhteis- ja ryhmänäyttelyissä hän on ollut työllään edustettuna Suomessa, Ruotsissa, Yhdysvaltain Virginiassa ja Japanissa vuodesta 1996 lähtien. Ensimmäiseen yhteisnäyttelyynsä hän osallistui Espoon WeeGee-talossa vuonna 1996. Holma on Suomen Taidemaalariliiton ja Suomen Taidegraafikoiden jäsen.
Holma on keskittynyt monotypiaan. Hän on pitänyt keskeisimpänä innoituksensa lähteenä taidekoulutusta, jonka sai Raisa Kaipaisen ja Torsten Rügerin Elämän taide -kursseilla. Holma aloitti valmistumisensa jälkeen työskentelyn vapaana kuvittajana, jonka asiakkaisiin ovat kuuluneet Nyt-liite, Me Naiset, Tammi ja WSOY. Paikkoja, joissa hän on opettanut, ovat olleet muun muassa Pekka Halosen akatemia, WeeGee-talon Iikka-paja, Vantaan aikuisopisto, Keravan opisto ja Kuvittajat ry:n työpajat.
Gustaf Nessler

Elämä ja ura

Gustaf Nesslerin vanhemmat olivat piirilääkäri Gustaf Adolf Nessler ja Aurora Maria Hultman. Nessler kirjoitti ylioppilaaksi 1904, jonka jälkeen hän opiskeli muun muassa musiikkia, estetiikkaa ja kirjallisuutta. Hän debytoi näyttelijänä Svenska Teaternissa vuonna 1910 ja työskenteli edelleen näyttelijänä Turun ruotsalaisessa teatterissa 1910–1912 ja 1914–1920. Lisäksi hän työskenteli Turun ruotsalaisen teatterin ohjaajana 1916–1917 ja johtajana 1917–1919. Vuodesta 1920 vuoteen 1939 Nessler toimi Svenska Teaternin ohjaajana, "ensimmäisenä regissöörinä". Toisen maailmansodan aikana 1939–1944 hän työskenteli Wasa Teaterin johtajana ja vuosina 1944–1956 Yleisradion ruotsinkielisen radioteatterin ohjaajana ja dramaturgina.
Nessler asetti näyttämölle muun muassa Minna Canthin, Henrik Ibsenin, Aleksis Kiven, Molièren ja William Shakespearen teoksia sekä Franz Lehárin, Fallin ja Kálmánin operetteja. Lisäksi hän käänsi useita näytelmiä ja operetteja. Varsinaisen teatterityön ohella Nessler julkaisi teatteri- ja kirjallisuusaiheisia kirjoituksia ja oli perustamassa Suomen Näyttelijäliittoa.
Marttila (Helsinki)

Historiaa

Suurin osa alueen taloista on rakennetu vuosien 1939 - 1942 välillä. Alue ei ole perinteinen rintamamiestaloalue, koska se on rakennettu sodan aikana. Talot oli tarkoitettu sodassa haavoittuneille rintamamiehille. Talot jaettiin Suomen Punaisen Ristin ja Sotainvalidien Veljesliitton toimesta. Talot on tyyppitaloja joko suomalaisia (Mottitie) tai ruotsalaisia (Korsutie) elementtipuutaloja.

Osuuskunta Helsingin Valokuidut

Osuuskunta Helsingin Valokuidut on lähtöisin alueelta. Osuuskunta on rakentanut alueelle 2014 valokuituverkon (FTTH). Alue on pilottikohde tekniikalle, jolla voidaan rakentaa moderni ja nopea tietoliikenne vanhalle omakotitaloalueelle. Osuuskunta voitti 2017 EU:n palkinnon "European Broadband Awards 2017" sarjassa avoimuus ja kilpailu.
Styks

Styks (m.kreik. Στύξ 'viha') on kreikkalaisessa mytologiassa manalan pääjoki, joka kiersi sen ympäri yhdeksän kertaa. Sen uskottiin olevan myös alkulähde samannimiselle joelle Arkadiassa. Tarinan mukaan Akhilleus kastettiin Styksiin lapsena, jolloin hän sai vahingoittumattoman ihon, kaikkialta paitsi kantapäästä, ja Aleksanteri Suuri myrkytettiin sen vedellä.
Styks-virran lautturi oli nimeltään Kharon, joka kolikkoa vastaan kuljetti vainajan Haadeeseen. Jos jostain syystä vainajalla ei ollut maksua lautturille, hän ei päässyt joen yli vaan hänen sielunsa jäi ikuisiksi ajoiksi vaeltelemaan. Antiikin Kreikassa oli hyvin yleinen tapa laittaa vainajalle yksi kolikko suuhun takaamaan manalaan pääsyn.

Jumalatar

Styks oli myös Okeanoksen ja Tethyksen vanhin tytär, okeanidi. Hän sai Pallaksen kanssa lapset Nike, Kratos, Zelos ja Bia. Hänen mainitaan saapuneen ensimmäisenä lastensa kanssa Zeuksen avuksi titanomakhian alettua, ja tästä kiitokseksi jumalat alkoivat vannoa valansa hänen nimeensä, ja hänen lapsensa saivat asua Zeuksen luona.
Joona-Ville Heinä

Joona-Ville Heinä (s. 11. toukokuuta 1989) on suomalainen pika-aitajuoksija. Hän edustaa HIFK:ta ja häntä valmentaa Mikael Ylöstalo.
Heinä karsiutui välierissä alle 20-vuotiaiden EM-kilpailujen 110 metrin aitajuoksussa Hengelossa 2007. Hän sai pronssia alle 23-vuotiaiden PM-kilpailuissa 2010. Pariisin EM-hallikisoissa 2011 hän karsiutui alkuerissä. Heinä osallistui Helsingin EM-kilpailuissa 2012 110 metrin aitajuoksuun sijoittuen alkuerässään viidenneksi ja karsiutuen ajalla 14,21 kahden metrin vastatuuleen.
Heinä on edustanut Suomea aikuisten maaotteluissa vuodesta 2010 lähtien. Hän voitti hallimaaottelun 60 metrin aitajuoksun Tampereella 2011.
Heinä on saavuttanut Kalevan kisojen 110 metrin aitajuoksussa hopeaa 2011 ja 2013 sekä pronssia 2010 ja 2015. Hän voitti 60 metrin aitajuoksun sisäratojen Suomen-mestaruuden Helsingissä 2011 ja saavutti hopeaa 2014 ja 2015. Hän voitti 4 × 100 metrin viestijuoksun Suomen-mestaruuden 2009, 2011, 2012 ja 2015. 
Heinä juoksi 110 metrin aitajuoksun ennätyksensä 13,89 Jämsässä 2011. 60 metrin aitajuoksun hän on juossut hallissa parhaimmillaan 7,87 Tampereella 2011.
Suolakukkakasvit

Tuntomerkit

Suolakukkakasvit ovat ruohoja tai pensaita. Lehdet ovat vastakkaisesti ja usein kanervamaisia, erikoideja, eli reunoiltaan alaspäin kääntyneitä, jotta lehden alapinta muodostuu kourumaiseksi, mikä vähentää veden haihtumista. Kukat ovat 4–7-lukuisia, ja niiden verhiö on kasvanut yhteen. Terälehdet ovat kynnellisiä. Heteiden määrä vaihtelee 3–24, tavallisimmin niitä on kuusi. Sisin hedekiehkura on joskus siitepölyä tuottamattomia joutoheteitä. Heteet voivat olla tyvestään hieman yhteenkasvaneita. Ponnet ovat liikkuvia. Sikiäin on yhdislehtinen ja kehänalainen, kolmen, harvemmin kahden tai neljän, emilehden muodostama. Pitkävartisia siemenaiheita yhdessä emilehdessä on tavallisesti kahdesta kuuteen, mutta niitä voi olla vain yksi tai paljon. Kromosomiluku n = 10, 15.

Levinneisyys

Suolakukkakasveja kasvaa hajanaisesti kaikkialla maapallon lämpimillä ja kuivilla alueilla, Suomea lähinnä Länsi- ja Etelä-Euroopassa.

Käyttö

Suolakukilla on vain vähän taloudellista merkitystä. Joitakin lajeja käytetään koristekasveina, esim. Frankenia portulacifolia on 60 senttimetrin korkuiseksi kasvavana lajeista kookkain ja näyttävin. Se on kotoisin Saint Helenan saarelta, missä sen lehtiä käytetään teeksi. Lapa- eli kanariansuolakukkaa (F. ericifolia) käytetään Kanarialla kalamyrkkynä. Lajia F. salina (syn. F. berteroana) polttamalla saadaan suolan sijasta käytettävää tuhkaa Chilessä.
Szeletan kulttuuri

Szeletan kulttuuri oli Neandertalin ihmisen ja nykyihmisen siirtymävaihe Itä-Euroopassa noin 42 000–32 000 eaa. Tähän kulttuuriin liittyi suurriistan metsästystä. Tätä kulttuuria ylläpitivät alkuvaiheessa neandertalilaiset, loppuvaiheessa nykyihmiset. Nykyihmistä alkeellisemmat neandertalilaiset näyttävät Mladecin löytöjen mukaan katoavan kerrostumasarjasta vuosituhansien kuluessa. Nykyihmiselle oli tyypillistä muun muassa pehmyt taltta, jolla voitiin työstää kivisiä veitsiä. Veitsi olikin nykyihmisen tuoma uutuuskeksintö, jolla oli kätevä käsitellä saaliseläimiä. Tämä kulttuuri vallitsi Unkarissa, Slovakiassa ja Tšekin Määrissä.
Joidenkin uusien ajoitusten mukaan Szeletan kulttuuri oliskin Aurignacin kulttuuria nuorempi. Szeletan kulttuuri levisi Eurooppaan jääkauden lämpimän jakson aikana. Tämän lämpimän ns Hengelo-interstadiaalin aikana Szeletan kulttuuri ulottui Slovakiasta Keski-Eurooppaan ja koko Tonavan varrelle. 
Tämä myöhäispaleoliittinen kulttuuri on nimetty Bükk-vuorten Szeleta-luolan mukaan. Kulttuuri on luultavimmin kehittynyt keskipaleoliittisesta Micoquien-kulttuurista. Tämä kulttuuri valmisti 2-puolisesti iskettyjä, litteitä laakerinlehtimäisiä keihäänkärkiä, ja myös kiekkomaisia litteitä piikivityökaluja, ehkä veitsiä, samoin kuin suurehkoja käyriä, litteitä piikiviveitsiä. Se oli sinne tuohon aikoihin levinneen nykyihmisen luoma, ja oli suunnilleen ranskalaisen Aurignacin kulttuurin aikalainen. 
Hengelo-interstadiaalin aikoihin Slovakian seuduilla neandertalinihmisen Moustierin työkaluja, että uudempia nykyihmisen työkaluja. Neandertalin ihmisen työkalut kävivät esimerkiksi Mladecissa aikaa myöten yhä harvinaisemmiksi, ja myöhempänä lämpimänä Denekamp-interstadiaalina nykyihminen hallitsi aluetta. Neandertalin ihminen asutti Szeletan Čertova Pecin luolaa 38 320 ± 2480 hiili-14-ajoituksen mukaan. Luolasta on löydetty Neandertalin ihmisen Moustierin kulttuurin karkeatekoisia esineitä, jotka ajan myötä vähenivät nykyihmisten kaivertimien yms yleistyessä.
Szeletan kulttuurin eräs aikaansaannos on taitavasti tehty Szeletan "Moravany-Dlhan" tyyppinen lehdenmuotoinen kärki, jota käytettiin keihäissä, ehkä jopa nuolissa. Luusta veistettiin koristeellisia esineitä. Nuorempaa Szeletan kulttuuria luonnehtii myös piikiven ja lasiporfyyrin (vulkaanista lasia, joka ei ole obsidiaania) tuonti kauempaa. Itäistä Szeletan kulttuuria on löydetty Buran-Kaya III:n kerrostumasta, noin ajalta 36000-27000 vuotta sitten, joka vastaa Kostenkin varhaista ja keskimmäistä vaihetta.
Szeletan Levallois-pohjaista traditiota Määrissä sanotaan Bohunicen kulttuuriksi ja hyvin varhainen Aurignacin kulttuuri Iberian niemimaalla ja muun muassa Bulgarian seuduilla Itä-Euroopassa. Ranskan Chatelperron ja Italian Uluzzian tulivat myöhemmin, nissäkin oli runsaasti Moustierin tyyppisiä työkaluja.
Toni Laakso

Toni Laakso (s. 17. elokuuta 1987 Kitee) on suomalainen pesäpalloilija, joka edustaa Superpesiksessä pelaavaa Kouvolan Pallonlyöjiä. Hän on edustanut seuraa vuodesta 2016 lähtien. Ennen Kouvolaan siirtymistään Laakso edusti Kiteen Palloa. Laakso on Imatran Pallo-Veikkojen kasvatti. Laakso pelaa ulkopelissä lukkarina. Hän on sisäpelissä todella monipuolinen ja pystyy etenemään, vaihtamaan ja kotiuttamaan.
Vasa övningsskola

Vasa övningskola (VÖS) on Vaasan ruotsinkielinen normaalikoulu eli koulu, jossa opettajakokelaat suorittavat pääosan opettajaharjoittelustansa. VÖS:aan kuuluu peruskoulun ala-, ja yläaste, lukio sekä englanninkielinen IB-lukio. VÖS on Åbo Akademin alainen koulu, jonka opettajaopiskelijat opiskelevat ÅA:n Vaasan yksikössä, kasvatustieteellisessä tiedekunnassa.
Koulun edeltäjä oli Vaasan triviaalikoulu (Wasa Trivialskola), joka perustettiin Vanhaan Vaasaan 1684, vaikka opetus – ensin vain uskonnossa, latinassa ja kreikassa – oli aloitettu jo 1611. Koulu vaihtoi nimensä Wasa Gymnasiumiksi vuonna 1844. Vaasan palossa 1852 koulurakennuskin paloi, ja lukio muutti nykyiselle paikalleen Vaasan kirkon viereen. VÖS:n peruskoulu sijaitsee Kirkkopuistikolla.
Karl Lepsius

Karl Richard Lepsius (23. joulukuuta 1810 – 10. heinäkuuta 1884) oli saksalainen arkeologi, joka loi tieteellisen perustan egyptologialle. Hän oli yksi ensimmäisistä muinaisen Egyptin monumentteja dokumentoineista arkeologeista.
Karl Lepsius syntyi 23. joulukuuta 1810 Naumburgissa, Saksassa. Hänen isänsä oli Karl Peter Lepsius ja Friedericke Glaser hänen äitinsä.
Lepsius opiskeli Göttingenin ja Berliinin yliopistoissa arkeologiaa, kreikan kieltä ja sanskriittia. Hän sai tohtorinarvonsa vuonna 1833, minkä jälkeen hän siirtyi Pariisiin opiskelemaan egyptologiaa ja myöhemmin urallaan varsin tärkeäksi osoittautunutta litografiaa. Tänä aikana hän myös vieraili muun muassa Italiassa, Hollannissa ja Englannissa tutustumassa museoiden egyptiläisten esineiden kokoelmiin.
Lepsius johti Egyptiin, Nubiaan, Siinaille, Faijumin keitaalle ja Sudaniin vuonna 1842 lähtenyttä retkikuntaa. Rahoittajana toimi Preussin kuningas Fredrik Vilhelm IV. Retkikunnan pääasiallisena tavoitteen oli tutkia Niilin laakson muinaisia monumentteja ja laatia niiden sisältämistä kirjoituksista tarkat kopiot. Retkikunta keräsi yli 15 000 esinettä Berliiniin lähetettäväksi. Lisäksi Lepsius laati karttoja ja pohjapiirustuksia useista haudoista ja monumenteista ja kopioi useita tekstejä. Talvella 1844–1845 retkikunta tutki myös lähes kaikki Kuninkaiden laakson siihen aikaan tunnetuista haudoista ja kopioi niistä useita tekstejä. Retkikunta myös tyhjensi ja tutki vielä osittain raivaamattomia hautoja, muun muassa Ramses II:n (KV7), Merenptahin (KV8) ja Hatsepsutin (KV20) haudat. Seti I:n haudan katosta kopioidut tähtikartat osoittautuivat tähtitieteellisesti tarkoiksi. Retkikunnan tutkimusten tulokset julkaistiin kahdentoista valtavan kirjan muodossa.
Lepsius meni naimisiin vuonna 1846 ja hiukan myöhemmin hänet nimitettiin Berliinin egyptiläisen museon egyptiläisen kokoelman konservaattoriksi. Hän jatkoi tehtävässä aina vuoteen 1855 asti.
Vuonna 1866 Lepsius matkusti takaisin Egyptiin. Hän löysi Taniksesta kivilaatan (Taniksen kivi), johon oli kaiverrettu sama teksti - Kanopuksen dekreettinä tunnettu faaraon käskykirje - kreikan kielellä, demoottisilla kirjaimilla, sekä hieroglyfein. Tätä laattaa käytettiin muinaisegyptin hieroglyfien tutkimuksessa ja avaamisessa, esimerkiksi tarkistettaessa Rosettan kivestä tulkittua käännöstä. Palattuaan Saksaan Lepsius sai viran Berliinin kuninkaallisessa kirjastossa.
Lepsius kuoli 10. heinäkuuta 1884.
Sepe Susi

Sepe Susi eli Iso paha susi on Walt Disneyn piirroshahmo, joka esiintyy Aku Ankka ja Aku Ankka Ekstra -lehtien sivuilla. Pikku Hukka on Sepen poika. Sepe on siis yksinhuoltaja – kuten Aku Ankkakin.
Tarinoissa Sepe yrittää ottaa kiinni kolmea porsasta siinä kuitenkaan koskaan onnistumatta.
Sepen hahmo on alun perin peräisin kansansadusta Kolme pientä porsasta, joka julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1843, mutta joka lienee paljon vanhempi. Sen pohjalta Disney-yhtiö teki vuonna 1933 saman­nimisen lyhyt­elokuvan. Toisin kuin alku­peräisessä sadussa, elokuvassa susi selvisi loppu­kohtauksessakin hengissä, mutta joutui pakenemaan. Tämän jälkeen hahmo alkoi esiintyä Disney-sarjakuvissa.
Lyhyissä Disneyn piirroselokuvissa Sepen ulkonäkö on huomattavasti sarjakuvia ilkeämmän näköinen. Sarjakuvissa susi on puolestaan kömpelömmän näköinen.

Ulkonäkö

Sarjakuvissa Sepellä on siniset haalarit ja sininen hattu, jossa on musta raita, mutta Disney-elokuvissa Sepellä on punaiset housut, vihreät henkselit ja musta hattu.
Sepen vanhemmat vilahtavat jossain tarinoissa, eritoten hänen äitinsä, joka ei ollenkaan pidä poikansa tavoista.