google/wiki40b huggingface dataset:
Empire Records – menoa ja musaa

Juoni

Pikkukaupungin levykaupan henkilökunta tekee työtään rentoon tapaansa ja aidosti musiikista innostuen. Kaupan omistaja aikoo myydä putiikin suurelle levymyymäläketjulle, joka vaatii yhtenäisiä työasuja ja passittaa individualistit kilometritehtaalle. Kun yritys ostaa kauppa omaksi kasinovoitoilla epäonnistuu, on porukan sekä pelastettava myymälä että saatava kassasta puuttuvat rahat takaisin.

Tuotanto

Empire Records – menoa ja musaa kuvattiin Technicolor-menetelmällä New Jerseyn Atlantic Cityssä ja Pohjois-Carolinan Wilmingtonissa.
Elokuvan on käsikirjoittanut Carol Heikkinen ja tuottanut Paul Kurta, Tony Ludwig, Arnon Milchan, Michael G. Nathanson ja Alan Riche.

Julkaisu ja vastaanotto

Empire Records – menoa ja musaa julkaistiin kotimaassaan Yhdysvalloissa 22. syyskuuta 1995 rajoitettuun teatterilevitykseen. Laajempaan teatterilevitykseen elokuva pääsi 20. lokakuuta. Isossa-Britanniassa elokuva julkaistiin 28. kesäkuuta vuonna 1996. Warner Bros. toimi elokuvan levittäjänä.
Empire Records ei menestynyt ilmestyessään ja sai enimmäkseen negatiivista palautetta kriitikoilta. Elokuvalla on Rotten Tomatoes -sivustolla 24 prosentin "mätä"-arvosana, joka perustuu 21:een arvosteluun. Vaikka elokuva menestyikin huonosti, se on saanut kulttielokuvan asemaa; myös Rotten Tomatoes -sivustolla käyttäjistä 83 prosenttia nautti elokuvasta, vaikka kriitikoiden arvostelut olivatkin negatiivisia.
Elokuva voitti yhden ASCAP Film and Television Music -palkinnon laulusta “Til I Hear It From You” (Jesse Valenzuela, Robin Wilson ja Marshall Crenshaw).

DVD-julkaisut

Empire Records – menoa ja musaa julkaistiin DVD:lle Yhdysvalloissa ensimmäisen kerran 3. huhtikuuta vuonna 2001. Elokuva on julkaistu DVD:lle myös vuosina 2003, 2007, 2009 ja 2012.
Palkkisillanlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 0,9 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 50 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 400 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Matalajärven valuma-alueeseen (14.194) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 115,3 metriä mpy.
Wallpaper

Wallpaper (tyyliteltynä Wallpaper*) on brittiläinen matkailuun, designiin, muotiin ja mediaan keskittynyt englanninkielinen aikakauslehti. Lehden perustivat vuonna 1996 Tyler Brûlé ja Alexander Geringer. Vuonna 1997 Brûlé myi lehden Time Warnerille. Julkaisun levikki oli vuonna 2006 112 871  ja sen toimitus sijaitsee Lontoossa. Wallpaper ilmestyy kerran kuukaudessa.
Lämpöaalto

Lämpöaalto eli helleaalto on pitkittynyt epätavallisen lämpimien sääolosuhteiden ajanjakso, johon saattaa liittyä myös lisääntynyt ilmankosteus. Lämpöaallolle ei ole yleismaailmallista määritelmää, vaan käsitettä käytetään suhteessa aluekohtaisiin keskivertosääolosuhteisiin. Vakavat lämpöaallot ovat aiheuttaneet sadon menetyksiä, ennenaikaisia hypertermiasta johtuvia kuolemia sekä ilman jäähdytyksestä johtuvia sähkökatkoksia.
Ilmastopaneeli IPCC:n yhteenvedossa todetaan, että lämpöaallot erittäin todennäköisesti lisääntyvät, voimistuvat ja pitenevät maailmanlaajuisesti ilmaston lämpenemisen seurauksena. Yhä useampi kaupunki altistuu lämpöaalloille, mikä uhkaa erityisesti vanhusten terveyttä. Lämpöaaltojen aiheuttaman kuormituksen vuoksi sadot harvenevat, juomaveden tarve kasvaa ja laatu heikkenee, terveysriskit kasvavat. Vaikutukset kohdistuvat erityisesti lämpimillä alueilla asuviin, puutteellisesti asuviin vanhuksiin, lapsiin ja köyhiin.

Määritelmä

Maailman ilmatieteen järjestön virallinen määritelmä lämpöaallosta on seuraava: kun päivittäinen maksimilämpötila ylittää lämpimänä vuodenaikana huomattavasti keskimääräisen maksimilämpötilan vähintään kahtena päivänä peräkkäin, on kyse lämpöaallosta.
Tohtori Dorcas

Historia

Tohtori Lemuel Dorcas oli meribiologi, geneetikko, keksijä ja maailman hallintaa halajava valloittaja. Dorcas on vastuullinen olympiauimari Todd Arlissin muuttamisesta Tiikerihaiksi. Dorcas altisti pahasti vammautuneen Arlissin lukuisilla geneettisille kokeille, joiden avulla Arliss parani vammoistaan. Tohtori Dorcasin motiivit olivat kuitenkin pahantahtoiset, koska hän suunnitteli käyttävänsä Tiikerhaita välineenään maailmanvalloituksessa. Dorcas lähetti useita robotteja tutkimaan merenpohjaa sopivien hailajien löytämiseksi, jotta tämä voisi käyttää näiden geneettistä ainesta Arlissin parantamisessa. Sattumalta Kapteeni Ihmeen kanssa taistellut Namor kuitenkin löytyi uupuneena merenpohjasta. Dorcas päätti hyödyntää Namorin geneettistä materiaalia yhdessä julmimpien haiden kanssa ja loi Arlissista Tiikerihain. Tiikerihai ei kuitenkaan ollut yhteistyöhaluinen Dorcasin kanssa ja karkasi laboratoriosta. 
Myöhemmin Dorcas yritti Lohikäärmemiehen avulla nujertaa Namorin, mutta epäonnistui. Raivostuneena Dorcas solmi liiton atlantislaisen sotalordi Krangin kanssa. Krang antoi tohtori Dorcasille koekappaleeksi uskollisen seuraajansa Orkan, jolle Dorcas antoi kokeillaan tappajavalaan voimat. Krang ja Dorcas käyttivät Orkan voimia ja lukuisia tappajavalaita apunaan hyökätessään Atlantikseen. Namorin ja Tiikerihain väliintulo kuitenkin estivät kaksikon suunnitelmat. 
Dorcas ja Krang solmivat myöhemmin salaisen liiton Byrrahin kanssa. Kolmikko yritti estää Namorin kruunauksen Atlantiksen prinssiksi ja nostaa valtaistuimelle Namorin sijaan Byrrah. Namor vangitsi Dorcasin ja Krangin, jotka paljastivat, että Byrrah yritti juonillaan kohota hallitsijaksi. Myöhemmin Dorcas hyökkäsi jälleen Namoria vastaan Tiikerihain ja Attuman kanssa. Seuranneessa rajussa taistelussa Namorin kanssa yksi Dorcasin koneista kaatui tämän päälle murskaten pahansuovan tiedemiehen kuoliaaksi.

Voimat ja varusteet

Tohtori Dorcas omaa ikäisensä aktiivisesti kuntoilevan miehen fyysiset voimat. 
Hänen todellinen voimansa on Dorcasin terävä äly ja mahtava tietous genetiikasta, jonka avulla hän on kyennyt sulauttamaan yhteen atlantislaisten ja merenelävien geneettisiä koodeja. Täten Dorcas on luonut useita yliluonnollisen voimakkaita olentoja. 
Dorcas on myös mestarillinen insinööri ja on luonut useita uusia kehittyneitä hyökkäysaseita.
Matt Watkins

Ura

Kamloops Blazers varasi Watkinsin 126. pelaajana WHL:n varaustilaisuudessa 2001. Hän ei kuitenkaan koskaan siirtynyt CHL:ään. Watkins pelasi kauden 2003–2004 SMHL-juniorisarjaa Tisdale Trojansissa ja kauden 2004–2005 BCHL-joukkue Vernon Vipersissa, jonka toiseksi paras pistemies hän oli Dean Strongin jälkeen tehoilla 36+38=74. Dallas Stars varasi Watkinsin viidennellä kierroksella 160. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2005. Vuodet 2005–2009 hän kävi Pohjois-Dakotan yliopistoa. Watkins voitti WCHA:n mestaruuden vuonna 2006 ja hänet valittiin sarjan akateemiseen tähdistökentälliseen vuonna 2009.
Koska Watkins ei yliopistouransa vuoksi tehnyt missään vaiheessa tulokassopimusta hänet varanneen Dallas Starsin kanssa, hän siirtyi syksyllä 2009 vapaana pelaajana ammattilaistry-out -sopimuksella Phoenix Coyotesiin. Watkins sai syyskuussa kaksivuotisen tulokassopimuksen joukkueeseen. Hän pelasi kauden 2009–2010 pääosin AHL-joukkue San Antonio Rampagessa, jossa tulokaskausi toi 51 runkosarjaottelussa tehot 12+10=22. Watkins pelasi kauden aikana myös 14 ottelua ECHL-joukkue Las Vegas Wranglersissa. Kauden 2010–2011 hän pelasi kokonaan Rampagessa. Heinäkuussa 2011 Watkins teki vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen jatkosopimuksen Coyotesin kanssa.
Kaudeksi 2011–2012 Coyotesin farmijoukkueeksi vaihtui Portland Pirates, jossa Watkins pelasi lähes koko kauden. Hän debytoi myös NHL:ssä, jossa Watkins pelasi ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan ottelunsa 21. helmikuuta 2012 Los Angeles Kingsia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 6.37 minuuttia. Heinäkuussa 2012 Watkins teki vapaana pelaajana vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen New York Islandersin kanssa. Hän pelasi kauden 2012–2013 kokonaan farmijoukkue Bridgeport Sound Tigersissa, jonka kapteenina Watkins toimi. Heinäkuussa 2013 hän teki vapaana pelaajana vuoden mittaisen ja kaksisuuntaisen sopimuksen puolestaan Washington Capitalsin kanssa. Kauden 2013–2014 Watkins pelasi kokonaan farmijoukkue Hershey Bearsissa.
Watkins siirtyi kaudeksi 2014–2015 Erste Bank Eishockey Ligan Vienna Capitalsiin. Hän nousi joukkueen varakapteeniksi ja oli Capitalsin kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies tehoilla 12+20=32. Watkins eteni joukkueen kanssa aina EBEL:n finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin EC Salzburg otteluvoitoin 4-0. Kaudeksi 2015–2016 hän siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella SM-liigan nousijajoukkue KooKoon riveihin. Watkins päätti uransa seuraavaan kauteen.
Kija

Kija (ven. Ки́я) on Obin vesistöön kuuluvan Tšulymin sivujoki Kemerovon ja Tomskin alueilla Venäjällä. Se saa alkunsa Kuznetski Alataun itärinteiltä ja virtaa kohti luodetta. Joen pituus on 548 kilometriä ja valuma-alueen laajuus 32 200 neliökilometriä. Tärkeimmät sivujoet ovat Tjažin, Tšet, Kožuh ja Antibes.
Juvan vaakuna

Juvan vaakuna on Juvan kunnan tunnus. Sen aiheen risti viittaa nimikkopitäjän keskiaikaiseen ja nyt jo hävinneeseen Pyhän Ristin -kirkkoon. Apilanlehti on puolestaan maatalouden tunnus.
Vaakunan selitys on ”mustassa kentässä risti, saatteena oikeassa ylänurkassa apilanlehti, kaikki kultaa.” Vaakunan on suunnitellut Tapio Vallioja, ja Juvan kunnanvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 19. kesäkuuta 1952. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 23. elokuuta samana vuonna.
Live Through This

Kurt Cobainin panostus albumilla

Vuonna 1996 "Asking for It" -kappaleesta löydettiin versio, jossa Kurt Cobainin laulu on selkästi kuultavissa. Courtney Love onkin maininnut, että Cobainin taustalaulua on monissa albumin kappaleissa.
Cobain tuli lokakuussa 1993 kesken Nirvana-yhtyeen In Utero -kiertueen tapamaan silloista vaimoaan Courtney Lovea ja lauloi taustoja kappaleissa "Miss World", "Doll Parts", "Asking for It", "Violet" ja "Softer, Softest", joista "Asking for It" -kappaleessa voi kuulla hänen ääntään parhaiten, kuten myös kappaleen "Softer, Softest" loppupuoliskolla.
Juhani Tolvanen

Juhani Tolvanen (s. 1956) on suomalainen toimittaja ja sarjakuvien suomentaja. Hänet tunnetaan Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-sarjakuvien ja Charles M. Schulzin Tenavien pitkäaikaisena suomentajana sekä useiden sarjakuvaa käsittelevien teosten kirjoittajana.
Tolvanen on toiminut Ilta-Sanomien sarjakuvatoimittajana vuodesta 1979 ja hän valitsee lehdessä julkaistavat sarjakuvat. Hän on pyrkinyt tuomaan lehdessä esiin suomalaisia sarjakuvia ja hänen aloitteestaan Ilta-Sanomien sarjakuvasivuille perustettiin 1986 ”Kuukauden kotimainen” -osio, jossa julkaistaan kuukausittain vaihtuvia vähän tunnettujen suomalaisten piirtäjien sarjakuvia. Tolvanen julkaisi vuonna 1983 yhdessä Heikki Jokisen kanssa ensimmäisen suomalaisen sarjakuvan antologian Ruututarha. 
Tolvanen suomensi yhdessä puolisonsa Anita Salmivuoren kanssa kaikki Tove ja Lars Janssonin Muumipeikko-stripit WSOY:n vuosina 1990–1996 julkaisemaan kokoelmasarjaan. Hän on kirjoittanut myös Janssoneista ja Muumipeikko-sarjakuvasta kirjan Muumisisarukset (2000). Tolvanen on ollut Tenavien pääasiallinen suomentaja vuodesta 1979. Hän on kääntänyt sarjaa sekä Ilta-Sanomiin että kokoelmakirjoihin. Lisäksi Tolvanen on suomentanut monia muita sarjakuvia, muun muassa Benoît Sokalin Tarkastaja Ankardoa, Blueberryn sivusarjoja, Winsor McCayn Pikku Nemo Höyhensaarilla -kokoelmat, useita Disney-sarjakuvia sekä Enki Bilalin, Milo Manaran ja Hunt Emersonin tuotantoa.
Tolvanen on toiminut Suomen sarjakuvaseuran hallituksessa ja on ollut seuran julkaiseman Sarjainfo-lehden päätoimittajana vuosina 1977–1982. Seura myönsi hänelle sarjakuvaneuvoksen arvonimen 1991.
Lapinneva

Lapinneva on yksi Parkanon kylistä.

Historia

Lapinnevan kylän asutus alkaa jo 1820-luvun alkupuolella. Lapinnevan kylän vanhasta 1800-luvun rakennuskannasta ovat säilyneet Kartanon pihapiiri (nyk. Vahala) ja ns. Vanhan Santoon asuinrakennus (nyk. Pessi) sekä Joensuun talo.

Peruspalvelut

Lapinnevalla toimi kyläkauppa, joka lopetti toimintansa 2006. Myös Lapinnevan koulu suljettiin samoihin aikoihin. Kylässä toimii yhä Kekkilän turvetuotantotehdas. Lisäksi Lapinnevalla sijaitsee Harjun hautausmaa siunauskappeleineen. Harjulammen uimapaikalla on Lapinnevan Yrityksen ylläpitämä Parkanon ainoa hyppyteline.
Terence Conran

Terence Conran (virallisesti Sir Terence Orby Conran, s. 4. lokakuuta 1931 Surrey, Englanti) on brittiläinen muotoilija, ravintoloitsija ja liikemies, joka tunnetaan perustamistaan Habitat- ja The Conran Shop -sisustus­myymäläketjuista, vuonna 1982 perustetusta arkkitehtitoimistosta Conran & Partners sekä 1990-luvun alussa syntyneestä Conran Restaurants -yhtiöstä (myöhemmin D&D London). Conran on myös laatinut kymmeniä sisustusalan tietokirjoja ja keittokirjoja. Conranin säätiön Victoria and Albert Museumin yhteyteen vuonna 1981 perustamasta Boilerhousesta on sittemmin kehittynyt Lontoon Design Museum. Conran aateloitiin vuonna 1983.

Sisustusyrittäjänä

Conranin vuonna 1964 silloisen vaimonsa, ruokatoimittajana työskennelleen Carolinen kanssa perustama Habitat-liikeketju toi modernia muotoilua tavallisten ihmisten ulottuville ottamalla mallia muun muassa Ikean keksimästä tavasta myydä huonekalut rakennussarjoina litteissä pakkauksissa. Conranilla oli 1960- ja 1970-luvuilla monia yhteyksiä Suomeen: Habitat myi Marimekon ja Décembren sisustustuotteita sekä Trestonin Palaset-säilytyskalusteita, ja Conran valmistutti Britanniassa lisenssillä Yrjö Kukkapuron Karuselli-nojatuolia. Conran myi Habitatin 1970, osti sen takaisin 1980, listautti sen Lontoon pörssiin 1981 ja muodosti sen sekä Mothercare- ja British Home Stores- ketjujen ja useiden vaatetusyhtiöiden muodostaman The Storehouse Groupin, joka joutui vaikeuksiin 1980-luvun lopulla. Habitat myytiin Ikean Ikano Groupille 1992, mutta Conran sai pidettyä itsellään sen Yhdysvalloissa toimineen haaran The Conran Shop ja laajensi sitä Eurooppaan ja muualle maailmaan.

Ravintoloitsijana

1980-luvun lopulla Conran meni mukaan ravintolabisnekseen, joka laajeni myös Britannian ulkopuolelle. Ravintoloitsijana hän oli muotoilutyön ohella toiminut jo 1950-luvulla. Conranin entisiä ja nykyisiä ravintoloita Lontoossa ovat Bibendum (1987) Michelin-yhtiön vanhassa rakennuksessa Fulham Roadilla, ”ruokakeidas” Butler’s Wharf Gastrodome Towerin linnan lähellä, jossa 1990-luvun keskivaiheilla toimivat myymälöiden lisäksi kansainvälinen kokkikoulu sekä ravintolat Le Pont de la Tour, Cantina del Ponto ja Chop House. Muita Conran-ravintoloita ovat King’s Roadin Bluebird Garage (1997), West Endin 300-paikkainen Quaglino’s ja Sohon 700-paikkainen Mezzo, 1990-luvun lopulla Euroopan suurimmaksi mainittu ruokaravintola.

Yksityiselämä

Terence Conran on ollut naimisissa neljästi. Toinen vaimo oli kirjailija Shirley Conran, jonka kanssa hänellä on pojat Sebastian ja Jasper. Kolmas vaimo oli ruokatoimittaja Caroline Conran, jonka kanssa hänellä on lapset Tom, Sophie ja Ned. Monet lapsista ovat mukana isän perustamissa liiketoimissa, mutta yhteistyö perheen kesken on ollut riitaista.
Ølbyn Nordhøj

Historiaa

Hautakumpu kuului maanviljelijän Peder Pedersen maatilaan ja hän oli käyttänyt kumpua lisämaan ottamiseen. Hautakummusta oli jo käytetty vajaa puolet, kun hän vuonna 1880 otti yhteyttä kansallismuseoon, joka oli silloin nimeltään Museet for de nordiske Oldsager. Sieltä saapui museon tarkastajan Sophus Müllerin  ja hän havaitsi kummun keskeltä hyvin säilyneitä puun- ja kaarnan kappaleita. Nämä kuuluivat tammiarkkuun, josta löytyi puoliksi säilynyt naisen luuranko. Naista alettiin kutsua nimellä Ølbyn nainen (tansk. Ølbykvinnen).
Vuonna 1901 tehtiin alueelle inventointiretki ja vuonna 1941 hautakumpu rauhoitettiin vuoden 1937 rauhoituslakiin vedoten. Kummusta on otettu valokuva vuonna 1982, jossa sen ympäristöä viljellään ahkerasti, mutta kumpu kasvaa pensaikkoa ja nittykasveja.

Hautakumpu

Nordhøj on ollut pyöreäpohjainen hautakumpi, jonka halkaisija oli vuonna 1901 26 metriä ja korkeus 3,25 metriä. Muitakin mittauksia tunnetaan: halkaisija 28,3 metriä ja korkeus 4,5 metriä (vuonna 1880) ja halkaisija 30 metriä ja korkeus 5 metriä (1941). Vuonna 1901 kirjoitettiin muistiin, että kummun lakiosa oli tasainen ja että kummun pohjoisosassa oli suoritettu arkeologiset kaivaukset.
Puoliksi kaivetun hautakummun keskikohdasta löytyi lahoamassa oleva tammiarkku, joka oli vuonna 1880 mitattuna 2,5 metriä pitkä ja 0,63 metriä leveä. Arkussa oli luurangon ympärillä odotettavissa olevissa kohdissa koruja ja muita esineitä, joiden perusteella voitiin osittain rekostruoida naisvainajan vaatetusta. Luurangon luut olivat pehmenneet lähes tahnaksi ja vain pääkallo otettiin talteen . Kummusta on löytynyt myös polttohautaus, joka on ajoitettu roomalaiselle rautakaudelle. Siinä vainajan tuhkat ja palaneet luunkappaleet oli koottu hautauurnaan, joka sijoitettiin kummun lakipisteeseen tammiarkun yläpuolelle.
Robert Wilson (ohjaaja)

Robert Wilson (s. 4. lokakuuta 1941 Waco, Texas) on yhdysvaltalainen ooppera- ja teatteriohjaaja, lavastaja, kirjailija ja arkkitehti, joka tunnetaan kokeellisista teatteriesityksistään ja monialaisista taideteoksistaan. Hänen tunnetuimpiin teoksiinsa kuuluu säveltäjä Philip Glassin kanssa 1970-luvun puolivälissä tehty minimalistinen ooppera Einstein on the Beach. Helsingin Arabianrantaan Wilson suunnitteli 2010-luvun alkupuolella Tapio Wirkkalan puiston. Ooppera- ja teatteriohjausten ja -lavastusten lisäksi Wilson on tehnyt koreografioita, maalauksia ja veistoksia, videotaidetta sekä ääni- ja valosuunnittelua.
Wilson on tehnyt yhteistyötä muun muassa Heiner Müllerin , William S. Burroughsin, Allen Ginsbergin, Lou Reedin, Tom Waitsin, David Byrnen, Laurie Andersonin, Gavin Bryarsin, Rufus Wainwrightin, Marina Abramovićin, Willem Dafoen, Mihail Baryšnikovin ja Lady Gagan kanssa.
Robert Wilson syntyi Texasin osavaltion Wacossa lakimiesperheeseen. Änkytyksestä kärsinyt poika opiskeli liiketaloustiedettä Texasin yliopistossa Austinissa 1950- ja 1960-luvun vaihteessa ja muutti sitten New Yorkin Brooklyniin, jossa hän suoritti bachelor-tutkinnon arkkitehtuurissa Pratt Institute -oppilaitoksessa. Sen lisäksi hän opiskeli kuvataiteita Sibyl Moholy-Nagyn (László Moholy-Nagyn lesken), George McNeilin ja Paolo Solerin kanssa.
New Yorkissa Wilson kiinnostui modernin tanssin pioneerien George Balanchinen, Merce Cunninghamin ja Martha Grahamin produktioista ja perusti oman performanssiryhmänsä nimeltä The Byrdman School of Byrds. Ryhmän ensimmäisiä teoksia olivat 1960- ja 1970-luvun vaihteen The King of Spain ja The Life and Times of Sigmund Freud. Hänen läpimurtoteoksensa oli vuonna 1975 kantaesitetty minimalistinen viisituntinen ooppera Einstein on the Beach, jonka musiikin sävelsi Philip Glass. Heidän seuraava yhteistyönsä, vieläkin suurisuuntaisempi ooppera the CIVIL warS: A Tree Is Best Measured When It Is Down oli alun perin tarkoitettu yhdeksi vuoden 1984 olympiakisojen ohjelmanumeroksi Los Angelesiin, mutta rahoitus ja aikataulu pettivät eikä teosta ole koskaan esitetty kokonaisuudessaan.
Wilson on työskennellyt etupäässä Euroopassa, mutta vuonna 1992 hän perusti New Yorkiin Watermill-taidekeskuksen, joka muun muassa sisältää hänen taidekokoelmansa. Vuonna 1993 Wilsonin voitti Venetsian biennaalin Kultaisen leijonan veistosinstallaatiollaan. Vuonna 1997 Wilson sai Euroopan Unionin teatteripalkinnon. Elämäntyöstään hän on saanut Dorothy ja Lillian Gish -palkinnon.
Roger De Coster

Roger De Coster (s. 28. elokuuta 1944 Uccle, Belgia) on belgialainen motocrosskuljettaja. Hän voitti motocrossin maailmanmestaruuden isoimmassa eli 500-kuutioisten luokassa vuosina 1971, 1972, 1973, 1975 ja 1976. Hän saavutti 36 MM-osakilpailuvoittoa. Joukkuemaailmanmestaruuden hän voitti kuudesti, ensimmäisen kerran vuonna 1969.
Valkopääpeukaloinen

Levinneisyys

Valkopääpeukaloista tavataan Kolumbiassa ja Panamassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 96 300 neliökilometriä. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Miinanraivaaja SM 3

Palveluskäyttö

Alus otettiin palvelukseen 1940. Alus upposi ajettuaan suomalaiseen "Siili"-miinakenttään Suursaaren itäpuolelle 5. lokakuuta 1944. Viisi miestä kuoli. SM 3 on kunnostettavana Urajärvellä. Alus on kuidutettu.
SM 3:n sisaralukset olivat SM 1, SM 2 ja SM 4.
Naji Hakim

Naji Subhy Paul Irénée Hakim (s. 31. lokakuuta 1955, Beirut) on libanonilainen säveltäjä ja urkuri. Hän opiskeli urkujensoittoa yksityisesti Jean Langlais'n johdolla sekä Pariisin konservatoriossa opettajinaan Roger Boutry, Jean-Claude Henry, Marcel Bitsch, Rolande Falcinelli, Jacques Castérède ja Serge Nigg. Isänsä toivomuksesta hän suoritti musiikkiopintojen ohella myös insinöörin tutkinnon. Tekniikan alalla Hakim ei ole kuitenkaan työskennellyt päivääkään.
Hakim on voittanut urallaan kansainvälisiä urkukilpailuja Haarlemissa, Beauvais'ssa, Lyonissa, Nürnbergissä, St Albansissa, Strasbourgissa ja Rennesissä. Hän on toiminut urkurina muun muassa Pariisin Sacré-Cœurissä 1985–1993. Vuonna 1993 Hakim valittiin Olivier Messiaenin toivomuksesta tämän seuraajaksi Pariisin Pyhän Kolminaisuuden (La Trinité) kirkon urkuriksi.
Hakim on ollut 1980-luvulta alkaen yksi merkittävimmistä ranskalaisen urkuri-säveltäjä-improvisoija-perinteen edustajista. Hänen sävellyksistään Symphonie en Trois Mouvements  sai Amis l’Orgue -palkinnon 1994 ja Embrace of Fire menestyi Anton Heillerin muistokilpailussa Yhdysvaltain Tennesseessä 1986. Vuonna 1991 Académie des Beaux-Arts myönsi hänelle André Caplet -sävellyspalkinnon.
Naji Hakim konsertoi maailmanlaajuisesti urkurina ja improvisoijana. Hän pitää mestarikursseja ja toimii analyysin professorina Boulogne-Billancourtin konservatoriossa sekä vierailevana professorina Royal Academy of Musicissa Lontoossa. Hakim on kirjoittanut myös oppikirjoja musiikkianalyysistä ja urkuimprovisaatiosta. 
Vuonna 2000 Hakim kutsuttiin jäseneksi Rooman Consociatio Internationalis Musicae Sacrae -järjestöön. Vuonna 2002 Hakim sai Kaslikin yliopiston kunniatohtorin arvon. Paavi Benedictus XVI antoi Hakimille 2007 tunnustuksen tämän ansioista katolisen kirkon hyväksi.

Sävellystuotanto

Hakimin tuotantoon kuuluu sinfonia orkesterille Les Noces de l’agneau, kuusi konserttoa, yli 40 urkuteosta, kamarimusiikkia uruille ja muille soittimille, teoksia pianolle, cembalolle, harpulle, kaksi viulusonaattia, oratorion, messuja ja muuta vokaalimusiikkia.
Kaikkeudenhistoria

Kaikkeudenhistoria tarkoittaa kaikkeuden historiaa käsittelevää historian alaa. 1980-luvulla kehittynyt monitieteinen ala tutkii historiaa laajimmalla mahdollisella avaruus- ja aikaulottuvuudella.
Ajallinen asteikko alkaa alkuräjähdyksestä ja päättyy nykyhetkeen. Avaruus käsittää kaikki osat alkeishiukkasista koko universumiin saakka. Kaikkeudenhistoriassa pyritään löytämään yhteisiä teemoja ja rakenteita eri aika- ja avaruusskaaloista. Kaikkeudenhistoria on ”historiaa” vain nimellisesti, sillä siinä hyödynnetään muun muassa fysiikan, biologian, arkeologian ja antropologian uusimpia löytöjä.
Kaikkeudenhistoria syntyi vastareaktioksi 1900-luvun yleiselle erikoistumiselle ja sulkeutuneisuudelle. Toisaalta sen mahdollisti nimenomaan lisääntynyt erityisalojen tieto, joka mahdollistaa kokonaiskuvien hahmottelun.

Historia

Ensimmäiset kokeiluluontoiset kurssit kaikkeudenhistoriasta piti John Mears 1980-luvun lopulla Southern Methodist Universityssä Dallasissa Texasissa ja David Christian Macquarie Universityssä Australiassa ja myöhemmin San Diego State Universityssä. Sittemmin muutamat muut yliopistot ovat tarjonneet vastaavia kursseja.
Ensimmäinen kaikkeudenhistoriaa käsittelevä kirja Fred Spierin The Structure of Big History: From the Big Bang until Today julkaistiin 1996. Siinä puolustettiin alaa ja konstruoitiin yhtenäinen kaikki aikaskaalat kattava historia.
2005 ilmestyi David Christianin Maps of Time: An Introduction to Big History, joka esittelee historian alkaen ensimmäisistä alkuräjähdyksen jälkeisistä sekunneista ja aurinkokunnan synnystä aina elämän syntyyn, ihmisen evoluutioon, maatalouden syntyyn ja moderniin maailmaan. Christian esittelee laajan skaalan rakenteita ja teemoja sekä tarjoaa perspektiiviä aikaskaaloihin.