google/wiki40b huggingface dataset:
Hyalinoecia tubicola

Koko ja ulkonäkö

H. tubicolalla on enintään 21,5 senttimetrin pituinen, ohut ruumis, joka on jakaantunut 180 jaokkeeseen. Eläin on väriltään kellertävä ja helmiäishohtoinen ja sitä ympäröi tiivis, läpinäkyvä putki, jonka pinnalla on himmeitä renkaita. Pään etuosassa on lyhyt ja kartiomainen huuliliuska eli prostotium, jossa on kolme tuntosarvea sekä kaksi soikeaa palpia edessä ja kaksi suurta, pyöreää palpia alapuolella. Mato pystyy työntämään esiin ruoansulatuskanavastaan teräväleukaisen kärsän eli probosciksen. Pään takaosa eli peristomi on samankokoinen tai pienempi kuin ensimmäinen jaoke.
Jokaisessa jaokkeessa on lihaksikas jalakepari, jossa on kimppu kullankeltaisia kitiinisukasia sekä terävä neulamainen aciculum. Kolmessa ensimmäisessä jaokkeessa jalakkeet ovat erityisen suuret ja suuntautuneet eteen- ja alaspäin. Jaokkeiden selkä- ja vatsapuolella on hengitys- ja kosketuseliminä toimivia lisäkkeitä, joiden muoto vaihtelee neulamaisesta tylppään tai tyynymäiseen. Takimmaisissa jaokkeissa lisäkkeiden tyveen on kiinnittynyt myös pitkiä kiduslankoja.

Levinneisyys

H. tubicolaa tavataan maailman kaikilla merialueilla.

Elinympäristö

H. tubicola elää kaikenlaisilla pohjilla vuorovesivyöhykkeeltä yli 4 kilometrin syvyyteen asti.

Ravinto

H. tubicola on kaikkiruokainen haaskaeläin.
Ylinen Viipurintie

Ylinen Viipurintie, aikaisemmin Ylinen Viipurin tie (vanhalla ruotsin kielellä Then annen wäg ifrå Wijborg til Taffuestehwsz eli Toinen tie Viipurista Hämeenlinnaan), oli pohjoisempi kahdesta Hämeestä Kymenlaakson kautta Viipuriin johtavasta vanhasta tiestä. Se on ollut jo Kustaa Vaasan sihteerin, Jaakko Teitin 1555–1556 laatimassa yhtenäisessä luettelossa. Viipurin alinen eli eteläisempi tie kulkee nimellä Suuri Rantatie. Muita mainittuja teitä ovat Hämeen härkätie, Suuri Savontie, tie Turusta Ulvilaan, tie Ulvilasta Korsholmaan sekä Kyröskankaan tie.

Tien linjaus

Ylisen Viipurintien reitti kulki Hämeenlinnasta Hollolan (myös nykyisen Lahden) kautta Viipuriin. Tiellä on kaksi linjausta nykyisen Lahden ja Lappeenrannan välillä:
Hämeenlinna (Luhtialan silta hieman linnan pohjoispuolella) – (3-tien haara Hauho, Vanajan kirkko) - Sairionmäki – Katumajärvi – Syrjäntaka – Tanttila – Porvola – Huljala – Helvetti – Haisevanojansilta – Toivola – Likalamminsillat – Kiviojan silta – Sairakkala – Salpausselän kangas – Hollolan kirkon eteläpuolitse – Untila – Vesijärven ja Porvoonjoen latvan välistä harjua pitkin – Lahti – Teilimäki – Nastola – Keskimaansilta – Iitti – Lapveden ranta – Vuolenkoski – Kimola – Jaala – Selänpää – Tuohikotti – Lappeenranta – Viipuri. Salpausselkää pitkin kulkeva tielinjaus noudattaa Kouvolan ja Lappeenrannan välillä nykyisen valtatie 6:n linjausta pääosin.
Eteläisempi tielinja ylittää Kymijoen Keltissä, nykyisen Kymen Paviljongin eteläpuolelta. Rantaan johtaa tiepohja, jota pitkin pääsee lauttavalkamaan. Kymijoen itäpuolella tie jatkuu Ruotsulan vallien vierestä peltojen keskeltä Anttilan talolle ja pitkin Ulvinkujaa. Niskalantien itäpuolella tie jatkuu ensin Ahopellonkujaa pitkin ja siirtyy sitten kärrypolulle ja kääntyy kohti pohjoista. Tie menee Sikomäenvuoren huipun itäpuolelta ja metsittyy yhä enemmän, kunnes se saavuttaa 6-tien eteläpuolta kulkevalle sähkölinjalle. 6-tien tie ylittää Tykkimäen mainoskyltin länsipuolelta ja nousee yhä olemassa olevalle metsätielle. Metsätie jatkuu 6-tien pohjoispuolella, sen suuntaisena ja päättyy liikenneympyrään kauppakeskus Veturin länsipuolella. Tielinja ylittää likenneympyrän ja 6-tien ja häviää Prisman alle.
Kustaan sodan aikana vuonna 1789 käydyn Utin taistelun seurauksena Venäjän keisarikunta rakensi Uttiin linnoituksen. Tätä ennen tien varteen oli rakennettu Taavetin linnoitus (Davidovin linnoitus).
Hämeenlinnan Lammilla on tieosuus, jonka nimi on muistoksi Ylinen Viipurintie. Myös Lahdessa on valtatie 12:sta Lahden kaupungin Möysään erkaneva katuosuus, jonka nimi on Viipurintie.
Yhteys jatkui Suomen suuriruhtinaskunnan päähallintopaikkaan, Turkuun, Hämäläisten Härkätienä (vanhalla ruotsin kielellä Ifrå Taffuestehuss til Åbo eli (Tie) Hämeenlinnasta Turkuun) eteenpäin Turkuun.
Pontus De la Gardie

Pontus De la Gardie (1520 – 5. marraskuuta 1585) oli ranskalaissyntyinen ruotsalainen sotapäällikkö,, jonka alkuperäinen porvarisnimi oli Ponce d'Escouperie. Hänen isänsä oli kauppias Jacques Scorperier. Jäätyään ruotsalaisten sotavangiksi ja siirryttyään Ruotsiin 1565 hän omaksui uuden nimen, joka juontuu hänen Languedocin maakunnassa sijainneen synnyinkaupunkinsa Caunes-Minervoisin lähellä olevasta La Gardien tilasta. Hänen puolisonsa oli kuningas Juhana III:n tytär Sofia Johansdotter Gyllenhielm. Johan De la Gardie ja Jakob De la Gardie olivat heidän poikansa. 
Ranskassa sotilaspalveluksen aloittanut De la Gardie siirtyi Tanskan palvelukseen, mutta joutui seitsenvuotisessa sodassa ruotsalaisten vangiksi vuonna 1565 ja siirtyi Ruotsin armeijaan. Hän johti Ruotsin Venäjää vastaan käymää sotaa, joka alkoi vuonna 1580. Hän onnistui valloittamaan Inkerin ja Käkisalmen, ja hänestä tuli Viron ja Inkerinmaan käskynhaltija. Hän solmi aselevon venäläisten kanssa vuonna 1583. Hän hukkui Narvanjokeen ja hänet on haudattu Tallinnan tuomiokirkkoon.
Iijoki

Iijoen vaelluskalat

Iijoen merilohi on Tornio- ja Simojokien lohikantojen ohella ainoa jäljellä oleva laji Suomen Itämereen laskevien jokien alkuperäisistä lohikannoista. Iijoen lohen pelasti sukupuutolta joen valjastuttaminen vasta 1960-luvulla, jolloin emokaloja ymmärrettiin ottaa talteen. Iijoen lohi ei kuitenkaan lisäänny enää luonnosta ja on täysin kalanviljelyn varassa. Iijoen lohen tilanne on hyvin samankaltainen kuin Saimaan järvilohella. Lohi ei pääse kutuvaellukselle Iijokeen, sillä Iijoen voimalaitoksissa ei ole kalateitä. Iijoen Koskiensuojelulailla suojellulla osalla ja Siuruanjoella olisi kuitenkin eräiden arvioiden mukaan jopa yli 700 hehtaaria kutualueita. Tämä mahdollistaisi suuremman poikastuotannon kuin mitä esimerkiksi Simojoella on, mikäli kalatiet toimivat riittävän hyvin. Iijoen lohta on yritetty kotiuttaa muiden muassa Kiiminkijoelle, mutta huonoin tuloksin. Iijoen meritaimenen tilanne on samankaltainen: sekin on täysin emokalojen ja istutusten varassa.
Iijoen vaelluskalojen palautushanke on käynnissä ja sen puitteissa emokaloja on siirretty useampina vuosina voimalaitosten yläpuolelle. Tulokset ovat olleet rohkaisevia. Toisaalta voimalayhtiön (PVO vesivoima Oy) suunnitelmat Kollajan altaasta elävät edelleen ja toteutuessaan se vaikeuttaisi lisää vaelluskalojen palauttamista Iijokeen. Kollajan altaan vastustajien mukaan rakentaminen edellyttää kuitenkin koskiensuojelulain purkamista ja rikkoo Suomen valtion jo 1990-luvulla ratifioimaa Rion biodiversiteettisopimusta. Lisäksi hanke olisi EU:n luontodirektiivin vastainen ja eräiden tulkintojen mukaan Suomen perustuslain 20 §:n  (Vastuu ympäristöstä) vastainen.

Muuta

Kalle Päätalo on kirjoittanut 26-osaisen romaanisarjan Juuret Iijoen törmässä, jossa Iijoella on keskeinen asema.
The Fast and the Furious (videopeli)

Juoni

Pelaaja aloittaa Aqualine Bridgellä, jossa hän ajaa Twinkien serkun, Dizzyn, Toyota Supralla kilpaa Hanzon Mazda RX-8:a vastaan. Tämän jälkeen pelaaja alkaa kaahailla driftaajia ja katukuskeja vastaan saadakseen rahaa uusiin autoihin ja viritysosiin.

Kisat

Pelaajan ostamat autot säilyvät Tokyo Drift -elokuvasta tutussa Robo Garagessa. Pelissä on kahden tyyppisiä kisapisteitä: Wanganit ja Touget. Wanganissa ajetaan tavallisia ensimmäinen maalissa-kisoja ja huippunopeus-kisoja, joissa suurimman nopeuden saavuttanut voittaa. Tougessa ajetaan drift-kisoja: se kumpi saa enemmän drift-pisteitä voittaa ja pito-kisoja, joissa ajetaan drift-vuorilla perinteistä ensimmäinen maalissa-rallia. Pelissä ajetaan elokuvasta tuttuja henkilöitä vastaan, joita ovat esimerkiksi Drift king, Han ja Sean Boswell.

Autot

Pelissä on monia japanilaisia autoja Mazdalta, Mitsubishilta, Subarulta, Hondalta, Toyotalta ja Nissanilta. Amerikkalaisia autoja on Chevroletilta, Shelbyltä ja Fordilta.
Eila Peitsalo

Perhetausta ja ura

Eila Peitsalon vanhemmat olivat turkulainen talonmies, myöhempi näyttelijä ja näytelmäkirjailija Ilmari Peitsalo ja teatterissa kuiskaajana toiminut Ida Miettinen. Eila suoritti kansakoulun ja keskikoulun Turussa. Valmistuttuaan ylioppilaaksi 17-vuotiaana vuonna 1948 hän sai lehti-ilmoituksen kautta jo ensimmäisen roolinsa elokuvasta Laulava sydän. Ohjaaja-tuottaja Toivo Särkkä ihastui Peitsalon suoritukseen, jonka jälkeen hänet kiinnitettiin draamaelokuvan Irmeli, seitsentoistavuotias nimiosaan. Turkulaiseen teatteriin Peitsalo löysi tien äitinsä kautta.
Peitsalon tunnetuimmat elokuvat ovat Irmeli, seitsentoistavuotias, epookkiromanssi Tanssi yli hautojen, komedia Isäpappa ja keltanokka ja rikoselokuva Yhden yön hinta. Jälkimmäinen elokuva oli Peitsalon uralla sikäli poikkeuksellinen, että siinä hän näytteli kevytkenkäistä vamppia. Sillanpää-filmatisoinnissa Poika eli kesäänsä vuonna 1955 hän tulkitsi toisessa naispääosassa eroottisia kokemuksia himoitsevaa kartanontytärtä. Peitsalo teki urallaan toistakymmentä elokuvaa, joista useimmissa hänellä oli pääosa. Sivuosissa hänet nähtiin usein vaaleana maalaismimminä tai koulutyttönä, mm. avioliittohupailussa Vihaan sinua – rakas ja maaseutukuvauksessa Pitkäjärveläiset. Viimeisen elokuvaroolinsa Peitsalo näytteli Edvin Laineen komediassa Akallinen mies (1986).
Eila Peitsalo opiskeli näyttelemistä muun muassa Ruotsissa Göteborgin kaupunginteatterin oppilaskoulussa vuosina 1948–1949. Hän esiintyi Turun kaupunginteatterissa kunnes kiinnitettiin 1. heinäkuuta 1951 Suomen Kansallisteatterin näyttelijäkuntaan. 1950- ja 1960-luvuilla Peitsalo teki useita opintomatkoja muun muassa Saksaan, Itävaltaan, Puolaan ja Kreikkaan. Teatteriuransa aikana hänen rooliluettelonsa oli hyvin monipuolinen aina Prinsessa Ruususesta piikaan asti ja kaikkea siltä väliltä. Hänen merkittävimpiä näyttämöroolejaan Prinsessa Ruususen lisäksi olivat mm. Mariuksen Fanny, Kirsikkapuiston Anja ja Tohvelisankarin rouvan Karoliina. Kansallisteatterin kaikkien aikojen kauneimmaksi näyttelijättäreksi tituleeratun Eila Peitsalon viimeiseksi työksi jäi hoitajatar Porterin rooli näytelmässä Käärmeennahkatakki, jonka ensi-ilta oli Kansallisteatterissa 14. tammikuuta 1987.
Peitsalo nähtiin 1950-luvun lopusta vuoteen 1988 asti myös useissa televisiotuotannoissa. Hänen roolejaan olivat mm. Phyllis North tv-sarjassa Huivi (1962) ja Elsa tv-elokuvassa Hänen olivat linnut (1976). Viimeiseksi televisiotyöksi jäi selvänäkijän rooli minisarjassa Painajainen (1988).

Yksityiselämä

Eila Peitsalo oli naimisissa kuvaaja Pentti Unhon kanssa. Pariskunta avioitui vuonna 1952, ja he saivat kaksi lasta: Jaanan (1954) ja Juhan (1957). Liitto päättyi eroon vuonna 1966.
Eila Peitsalo kuoli 66-vuotiaana vuonna 1997.
Heck-reaktio

Heck-reaktio tai Mizoroki–Heck-reaktio on kemiallinen reaktio, jossa alkyylihalidi reagoi alkeenin kanssa muodostaen uuden alkyloidun alkeenin. Reaktiota katalysoivat palladiumyhdisteet ja se kuuluu niin kutsuttuihin kytkentäreaktioihin. Heck-reaktion raportoi Richard F. Heck vuonna 1972 ja se on nimetty hänen mukaansa. Heck-reaktio on hyvin yleisesti käytetty reaktio orgaanisten yhdisteiden, esimerkiksi lääkeaineiden, valmistuksessa.

Historiaa

Japanilainen kemisti Tsutomu Mizoroki raportoi vuonna 1971 palladiumkloridin katalysoiman kytkentäreaktion jodibentseenin ja styreenin välillä. Tuotteena reaktiossa muodostui stilbeeniä. Vuotta myöhemmin Heck julkaisi omien tutkimustensa tulokset. Heck käytti reaktioissaan katalyyttinä palladiumasetaattia.
Iceye

Historia

Iceye sai alkunsa vuonna 2012, jolloin Aalto-1 -opiskelijasatelliittia kehittäneeseen ryhmään osallistunut Pekka Laurila osallitui toisen Aalto-yliopiston opiskelijan, Rafal Modrzewskin, kanssa teknologiayrittämistä kehittäneeseen Aalto ventures -ohjelmaan. Kaksikko lähti pohtimaan yhdessä muutamien potentiaalisten asiakkaiden kanssa liikeideoitaan, ja saaden myös pienen apurahan Aalto-yliopiston Aalto Center for Entrepreneurship -yrittäjyyskeskukselta. Apurahan turvin kehiteltiin erilaisia pienellä budjetilla toteutettavissa olevia avaruustoiminnan erikoispalveluita.
Kaksikko lähti toteuttamaan kehittelemänsä tekniikan prototyyppiä Tekesin TUTL-ohjelmasta syksyllä 2012 saadulla rahoituksella. Laurilan ja Modrzewskin satelliittitiimiin haettiin samoihin aikoihin lisää työvoimaa, alkuun Aalto-1 -projektissa työskennelleistä ja myöhemmin laajemmalla, ulkomaillekin suuntautuneella työntekijähaulla.
Tekninen prototyyppi valmistui vuoden 2015 alulla, jolloin myös edellisen vuoden syksyllä rekisteröity Iceye Oy aloitti toimintansa. Saman vuoden syyskuussa yhtiö sai 2,5 miljoonan euron rahoituksen Euroopan komission Horisontti 2020 -puiteohjelman avaruusteknologiaohjelmasta, ja muutamaa kuukautta myöhemmin 2,6 miljoonaa euroa vuoden 2015 Slush-tapahtumassa julkistetulla pääomasijoituskierroksella. Kierroksella yhtiöön sijoittivat muun muassa yhdysvaltalaiset True Ventures ja Founder.org, sekä suomalainen Lifeline Ventures. Iceye sai lisäksi 1,7 miljoonan euron tuotekehityslainan Tekesin Arktiset Meret –ohjelmasta. Yhtiö työllisti 15 henkilöä marraskuussa 2015, ja kahta vuotta myöhemmin 31 henkilöä.

Prototyyppisatelliitti

Intialainen PSLV-C40 kantoraketti kuljetti ensimmäisen demosatelliitin ICEYE-X1:n polaarikiertoradalle 12. tammikuuta 2018 Satish Dhawanin avaruuskeskuksesta.  Satelliitin on tarkoitus esitellä yhtiön kehittämää tutkatekniikkaa ja satelliitin mittausdatan käyttökohteita.
SpaceX:n Falcon 9 kantoraketti kuljetti toisen satelliitin ICEYE-X2:n polaarikiertoradalle 3. joulukuuta 2018 Vandenbergin avaruuskeskuksesta. 
Sojuz-raketti kuljetti 5. heinäkuuta 2019  ICEYE X4- ja X%-satelliitit avaruuteen.

Satelliittikonstellaatio

Iceyen satelliitit mittaavat maapallon pintaa SAR-tutkan avulla. Yhtiö suunnittelee aloittavansa tutkadatan tarjoamisen kuuden satelliitin konstellaatiolla, jota on tarkoitus laajentaa myöhemmin jopa 50 satelliittiin, mikä mahdollistaisi minkä tahansa alueen kuvaamisen muutaman tunnin kuluessa tilauksesta.
Iceye pyrkii tarjoamaan paremmin ajantasaista mittaustietoa kilpailijoihinsa nähden, minkä takia yhtiö joutuu tekemään kompromisseja laitteistonsa suhteen. Yhtiö ei esimerkiksi tähtää korkeimman mahdollisen resoluution datan tuottamiseen.
Iceye suunnittelee keräävänsä satelliittikonstellaatiollaan muun muassa jäädataa arktisilta merialueilta. Yhtiö on myös esittänyt tutkadatalla olevan käyttökohteita maa- ja metsätaloudessa.
Yoshinobu Miyake

Yoshinobu Miyake (jap. 三宅義信, miyake yoshinobu, s. 24. marraskuuta 1939 Tokio) on japanilainen painonnostaja, olympiavoittaja ja maailmanmestari.
Vain 155 senttiä pitkä Miyake voitti olympiakultaa Tokiossa 1964 ja Méxicossa 1968 sekä hopeaa Roomassa 1960. Münchenin kisoissa 1972 hän oli sarjassaan neljäs. Hän on edelleen Japanin ainoa painonnoston olympiavoittaja.
Miyake on nelinkertainen maailmanmestari (1962, 1963, 1965 ja 1966). Urallaan hän teki kaikkiaan 25 maailmanennätystä.
Oman uransa jälkeen Miyake alkoi valmentaa Japanin painonnostojoukkuetta. Hänen veljensä Yoshiyuki Miyake on kaksinkertainen painonnoston maailmanmestari ja olympiapronssimitalisti.
Edward Burne-Jones

Sir Edward Burne-Jones (28. elokuuta 1833 – 17. kesäkuuta 1898) oli englantilainen taidemaalari ja kuvittaja. Hän kuului prerafaeliittien lähipiiriin. Burne-Jones teki paljon taiteellista yhteistyötä ystävänsä William Morrisin kanssa.
Burne-Jones syntyi Birminghamissa, ja hänen äitinsä kuoli pian synnytyksen jälkeen. Isä ja ankara taloudenhoitajatar kasvattivat pienen Edwardin. Hän opiskeli Birminghamin taidekoulussa 1848–1852, minkä jälkeen hän pääsi Oxfordiin opiskelemaan teologiaa. Oxfordissa hän tutustui William Morrisiin ja sai vaikutteita John Ruskinilta. Opiskeluaikoinaan Burne-Jones myös ihastui Maloryn kuningas Arthurista ja pyöreän pöydän ritareista kertovaan Le Morte d'Arthur -runoelmaan. Teos innoitti Burne-Jonesia hänen loppuelämänsä ajan.
Burne-Jones aikoi alun perin papiksi, mutta Morris innosti hänet ryhtymään taiteilijaksi. Burne-Jones opiskeli Dante Gabriel Rossettin ohjauksessa, mutta kehitti kuitenkin oman tyylinsä, johon vaikuttivat muun muassa Italian-matkat, joilla varsinkin Botticelli ja Mantegna tekivät häneen suuren vaikutuksen.
Burne-Jones oli huomattava lasimaalausten tekijä, ja yhdessä Morrisin kanssa he tekivät lasimaalauksia useisiin kirkkoihin. Burne-Jones teki myös gobeliineja ja kirjankuvituksia. Burne-Jonesin aiheet perustuivat yleensä kirjallisuuteen, lähinnä Chaucerin ja Maloryn teoksiin sekä kreikkalaiseen mytologiaan. Hänen tyylinsä oli romanttista ja unenomaista, ja hän käytti yleensä hillittyjä värisävyjä.
Burne-Jones sai baronetin arvon vuonna 1894.
Byxbegär

Kirjaan liittyvät syytökset

Vuonna 2000 Uppsalan yliopiston professori emerita Ingeborg Nordin Hennel väitti, että Rosenberg oli kopioinut teokseen sanatarkasti kahden muun tutkijan tekstiä tätä kertomatta. Viisi vuotta myöhemmin politiikan tutkija Johan Tralau otti asian esille sanoi, että opiskelija olisi hylätty tällaisesta plagioinnista. Tralaun mukaan yliopistossa feministinen sukupuolipolitiikka on ohittanut akateemisuuden vaatimukset. Tralau osoitti Rosenbergin tekstejä, joissa lähdekirja oli mainittu mutta Tralaun mukaan niin, että lukija ei ymmärrä katkelman olevan suoraan toisesta kirjasta.
Tiina Rosenberg kommentoi, että Tralau ei ole ilmeisesti lainkaan lukenut puheena olevaa kirjaa ja että se on Tralaulle vain sivuseikka hänen oikeistolaisessa feminismin vastaisessa kampanjassaan. Rosenbergin mukaan viitteen olisi tullut olla yhtä virkettä myöhemmin. Sen sijaan väite, että viite puuttuisi, on valheellinen. Ingeborg Nordin Hennel kommentoi, että Tralaun syytös plagioinnista on selvästi osa poliittista kampanjaa Rosenbergiä vastaan. Mediatutkija Katariina Kyrölä on liittänyt syytökset osaksi ajankohdan toimintaan, jossa monet, erityisesti oikeistolaiset tahot vastustivat julkisuudessa äänekkäästi naisliikettä. Kyrölän mukaan Rosenbergin asema professorina kyseenalaistettiin plagiaattisyytösten avulla ja syytteiden esittäjänä toimi oikeistolainen aktiivi. (Tiedotustutkimus 4/2005)
Tukholman yliopiston humanistinen tiedekunta ilmoitti, ettei se ala tutkimaan Rosenbergiin kohdistuneita plagiointisyytöksiä. Tiedekunnan johdon lausunnon mukaan Rosenbergilla ei ole ollut plagiointitarkoitusta, hän viittaa kirjan tekstissä käyttämiinsä lähteisiin eikä plagiointisyytöksille ole perusteita.
Aaparahkasammal

Ulkonäkö

Aaparahkasammal on iso ja väritykseltään yleensä vihreänruskea. Aaparahkasammalen varsi on paksu, rento ja tumma. Haaralehdet ovat ohuita ja kärjestään sirottavia. Ne ovat asettuneet viiteen riviin ja ne kiiltelevät. Varsilehdet ovat lapiomaiset ja risakärkiset. Aaparahkasammalen kärkisilmu näkyy ja sillä on kaksi ulospäistä ja kaksi alaspäistä haaraa.

Levinneisyys

Aaparahkasammal kasvaa pohjoisella pallonpuoliskolla havumetsävyöhykkeellä. Se on Suomessa aapasuoalueella yleinen, etelässä paikoittainen.

Elinympäristö

Aaparahkasammal kasvaa vähäravinteisilla soilla väli- ja rimpipinnoilla.
NHL-kausi 1996–1997

NHL-kausi 1996–1997 oli National Hockey Leaguen 80. kausi. Sarjassa pelasi 26 joukkuetta, ja jokainen pelasi 82 ottelua. Stanley Cupin voitti Detroit Red Wings suoraan neljässä loppuottelussa Philadelphia Flyersia vastaan.
Kausi oli Phoenix Coyotesin ensimmäinen, sillä Winnipeg Jets oli myyty Phoenixiin. Kausi oli puolestaan Hartford Whalersille viimeinen, kun joukkue siirtyi Pohjois-Carolinaan kauden loputtua. Kausi oli myös Mario Lemieux'n viimeinen kausi. Lemieux tosin teki vielä paluun NHL:ään vuonna 2000.
Kausi 1996–1997 oli myös erään aikakauden loppu, sillä viimeinenkin ilman kypärää pelannut pelaaja, Craig MacTavish, päätti uransa tähän kauteen.
Karl Amadeus Hartmann

Karl Amadeus Hartmann (2. elokuuta 1905 München – 5. joulukuuta 1963 München) oli saksalainen säveltäjä.

Elämä

Hartmann opiskeli vuosina 1924–1929 Münchenin valtiollisessa säveltaideakatemiassa pasuunansoittoa sekä sävellystä Joseph Haasin johdolla. Hartmannin ensimmäisissä sävellyksissä oli vaikutteita dadaismista ja jazzista, mutta myöhemmin Hartmann tuhosi nämä varhaisteoksensa.
Vuonna 1933 Hartmann sävelsi orkesteriteoksensa Miserae, jolla hän ilmaisi vastalauseensa kansallissosialismille. Tästä hetkestä lähtien aina kansallissosialismin päättymiseen asti vuonna 1945 Hartmannin kappaleitaan ei enää esitetty Saksassa. Hartmannia ei vainottu, ja hän vetäytyi "sisäiseen maanpakoon": hän sävelsi pöytälaatikkoon, mutta sai teoksiaan ajoittain esitetyksi ulkomailla. Tänä aikana Hartmannia elättivät hänen appivanhempansa. Hartmannin myöhempään tuotantoon vaikutti jonkin verran sodan aikaiset sävellystunnit Anton Webernin johdolla Wienin lähellä Maria Enzersdorfissa.
Vuonna 1945 Hartmann kutsuttiin Baijerin valtionteatteriin dramaturgiksi. Sodan jälkeen hän pääsi myös julkaisemaan teoksiaan. Liittoutuneiden ja Baijerin radio- ja televisioyhtiön tuella hän perusti Müncheniin uuden musiikin esittämiseen keskittyvän Musica Viva -konserttisarjan, josta hän piti huolta kuolemaansa asti. Konserttisarja on nykyäänkin yhä olemassa.
Sodan jälkeen Hartmann poisti tuotannostaan lähes kaikki poliittiset viittaukset ja teki sovinnon natsien aikana aktiivisena pysyneiden säveltäjien, esimerkiksi Carl Orffin kanssa.
5. joulukuuta 1963 Hartmann kuoli syövän seurauksena kotikaupungissaan Münchenissä.
David Schwimmer

Yksityiselämä

David Schwimmer on juutalainen. Hän on seurustellut muun muassa näyttelijä Mili Avitalin ja laulaja Natalie Imbruglian kanssa. Nykyään Schwimmer on naimisissa Zoe Buckmanin kanssa. 
Davidin ja Zoen ensimmäinen lapsi, Cleo Buckman Schwimmer, syntyi 8.toukokuuta 2011.
Gotlanninlammas

Gotlanninlammas on lammasrotu, jonka alkuperä on Ruotsissa Gotlannin saarella. Nykyisin kyseistä rotua kasvatetaan Ruotsin lisäksi myös esimerkiksi Norjassa, Tanskassa, Englannissa ja Uudessa-Seelannissa.
Gotlanninlammas on sarveton maatiaisrotu, joka kuuluu pohjoismaisiin lyhythäntäisiin lampaisiin. Rodun alkuperäismuodolla, jota kutsuttiin nimellä gotländsk utegångsfår, saattoi kuitenkin olla myös sarvet; lisäksi niillä oli moniväristä villaa. 1900-luvun alussa rodusta alettiin valita tuotantoon lampaita, joilla oli kihara tasaisenharmaa turkki. Joidenkin vuosikymmenien päästä moni alkuperäisistä väreistä harmaata lukuun ottamatta oli kadonnut. Uusi rotu sai nimen pälsfår, joka kuitenkin muutettiin 1900-luvun lopussa kansainvälisemmäksi gotlanninlampaaksi.
Karitsoja syntyy yleensä kaksi vuodessa ja poikiminen tapahtuu keväisin.
Oromon kieli

Oromoon kirjoitus ja ääntäminen

Oromoon virallinen kirjoitustapa on ollut vuodesta 1991 lähtien latinalainen kirjaimisto (oromooksi: qubee). Aikaisemmin käytettiin etiopialaista tavumerkistöä, joka tunnetaan myös nimellä ge'ez, sekä arabialaista kirjaimistoa.
Alla on lueteltu oromoon aakkoset. Suomen oikeinkirjoituksesta poikkeavat ääntämykset on merkitty kirjaimen perään hakasulkuihin.
a b c=[tʃ’] ch=[tʃ] d dh e f g h i j k l m n ny=[ɲ] o p ph=[p’] q=[k’] r s sh=[ʃ] t u v w x=[t’] y [j] z=[z]
C, ph, q ja x ovat ns. ejektiivisiä konsonantteja, jotka äännetään nostamalla suun ilmanpainetta ennen konsonantin vapauttamista sulkemalla samanaikaisesti äänirako ja ilman ulospääsytie. Kun konsonantti vapautetaan sitä seuraa kuultavissa oleva ilmavirta.
Oromossa erotetaan lyhyet ja pitkät vokaalit sekä konsonantit kuten suomessa. Ne kirjoitetaan kahdentamalla vastaava lyhyt vokaali tai konsonantti.

Kielioppi

Oromon kielessä substantiiveilla on kaksi sukua: maskuliini ja feminiini. Yleissääntö on, että maskuliiniset substantiivit päättyvät a:han ja feminiinit u:hun. Muihin vokaaleihin päättyvät sanat voivat olla joko maskuliineja tai feminiinejä, kuten myös konsonantteihin päättyvät sanat, jotka voivat olla vain lainasanoja. Adjektiivit mukautuvat pääsanansa kieliopillisen suvun sekä yksikön ja monikon mukaan.