google/wiki40b huggingface dataset:
Kupsila

Kupsila (ven. Купчино, Kuptšino) on historiallinen kaupunginosa ja nykyinen Frunzen piiriin kuuluva kunnallishallintoalue Pietarissa. Se rajoittuu pohjoisessa Sutelaan, idässä Obuhovoon, etelässä Suosaareen ja lännessä Moskovan piiriin.

Maantiede

Kupsila sijaitsee Nevan länsipuolisella alankoalueella noin 10 kilometriä Pietarin ydinkeskustasta etelään. Alueen läpi virtaa Sutelanjoki, joka laskee Nevaan Sutelassa, Kupsilan pohjoispuolella. 1970-luvulla alkaneiden rakennustöiden yhteydessä Sutelanjoki siirrettiin virtaamaan Kupsilan kohdalla Sutelanjoen kanavaa pitkin, joka alkaa Kupsilan rautatieasemalta ja kulkee pitkin Pietari–Pauluskoi-radan vartta pohjoiseen aina Sutelaan asti. Alueen maaperä on savista ja paikoin soista. Tyypillistä kasvillisuutta ovat koivu- ja pihlajametsiköt.

Historia

Kupsila oli alun perin kylä Sutelanjoen varrella nykyisen Ulitsa Tipanovan pohjoispuolella. Kylästä on ensimmäiset maininnat asiakirjoissa 1600-luvun alkupuolelta. Vuonna 1619 kylässä asui neljä verotettua, joista kolme oli ortodoksia inkerikkoja ja yksi puolalainen. Vuoteen 1643 mennessä talojen määrä oli kasvanut seitsemään. Uusia asukkaita muutti Tyröstä, Tuutarista ja Liissilästä. Ruptuurisodan (1656–1658) jälkeen talojen määrä putosi kolmeen, ja inkerikkoasutus alkoi väistyä suomalaisasutuksen tieltä. Ruotsin vallan päättyessä 1695 Kupsilassa oli neljä taloa.
Vuodesta 1702 lähtien Kupsila on ollut osa Venäjää. 1800-luvulle tultaessa Kupsilan pohjoispuolelle Sutelanjoen varrelle oli syntynyt Rylejevon kylä, jonka kanssa Kupsila aikojen myötä kehittyi nykyiseksi Kupsilan kaupunginosaksi. Kupsilassa oli kivikirkko, jonka rakentamisen olivat rahoittaneet paikalliset talonpojat. Se sijaitsi nykyisen Kuptšinon metroaseman kohdalla, mutta se tuhottiin neuvostohallinnon alkuaikoina. 1930-luvulla Kupsilasta tuli osa Pietarin kaupunkia, silloista Leningradia. 1960-luvulla alueella käynnistyi mittavia projekteja asuntojen rakentamiseksi kasvavalle Pietarin väestölle.

Muuta

Venäjän presidentti Dmitri Medvedev kasvoi Kuptšinossa. Muita tunnettuja paikkakuntalaisia ovat muun muassa Grigori Perelman ja Viktor Tsoi.
Saab 9-3

Saab 9-3 (1998–2003)

Uusi malli 9-3 suunniteltiin vanhan Saab 900-mallin pohjalta, ja se oli korimalliltaan Combi coupé eli käytännöllinen viistoperä. Tavaratila on kooltaan 494 litraa eli varsin tilava. Autoa on kehuttu ajomukavaksi ja suuntavakaaksi. Taloudellisuus ei ole auton vahvimpia puolia. Saab 9-3 oli valmistajan toinen malli Saab 9-5:n jälkeen, jossa oli TiD-turbodieselmoottori.
Vuoden 2000 Euro NCAP -kolaritestistä 9-3 sai tulokseksi neljä tähteä viidestä.

Saab 9-3 (2003–)

Täysin uusi 9-3 tuli markkinoille porrasperäisenä SportSedan-mallina. Myöhemmin valikoimaan saapui vanhaan tapaan convertible-avoauto sekä ensimmäistä kertaa SportCombi-farmari. Uusi 9-3-mallisto oli muotoilultaan varsin erottuva ja uudenaikainen.
Vuoden 2002 Euro NCAP -kolaritestistä 9-3 sai tulokseksi täydet viisi tähteä. Erikseen vuonna 2004 testattu Convertible ansaitsi sekin viisi tähteä.

”Facelift”-malli

Vuonna 2007 julkaistiin päivitetty 9-3. Saabin mukaan autoon tehtiin yli 2000 muutosta, eli uudistus oli mittava. Se erottuu vanhasta erikoisemman etuosan ja suurempien spoilereiden avulla. Lisäksi tämä on ensimmäinen Saabin malli, jossa on XWD-neliveto Haldex-kytkimellä. Vuonna 2008 julkaistiin korotetulla maavaralla varustettu 9-3X-malli, joka pohjautuu Saab 9-3 SportCombiin. 
Samana vuonna julkaistiin erikoismalli Turbo X, jota valmistettiin yhteensä 2000 kappaletta, korimalleina sedan ja Sportcombi. Siinä on 280-hevosvoimainen 2.8-litrainen V6-turbomoottori, 6-vaihteinen manuaali- tai automaattivaihteisto, XWD-neliveto sekä sähköisesti ohjattu eLSD-tasauspyörästön lukko taka-akselilla (ko. varuste muihin malleihin lisävarusteeksi 2009 eteenpäin), joiden avulla Saab kiihtyy manuaalivaihteisena 0-100 km/h:iin 5,7 sekunnissa huippunopeuden yltäessä rajoitettuun 250 km/h. Muina eroina esim. Aero XWD -malliin on ulkopuolella puskurit, helmat, takaspoileri, vanteet, sport-alusta ja pakoputkisto. Sisäpuolella kokonaan musta Turbo X -nahkaverhoilu ja hiilikuitusomisteet.
Juan-les-Pins

Historia

Paikka on ollut perinteisesti tunnettu pinjamännyistään (ransk. pins). Antibesin kaupungin asukkaat tapasivat retkeillä alueella mäntyjen varjossa ja kerätä männynoksia ja käpyjä tulisijojaan varten. Kylä sai nimensä 12. maaliskuuta 1882. Nimen Juan espanjalaisen muodon valitsemisen syy on epäselvä ja kylälle on ehdotettu muitakin nimiä, kuten Héliopolis, Antibes-les-Pins ja Albany-les-Pins. Vuonna 1883 kylä sai oman rautatieaseman Pariisi-Lyon-Méditerranée -radan varteen.
Johann Jakob Kaup

Johann Jakob Kaup (10. huhtikuuta 1803 Darmstadt – 4. heinäkuuta 1873 Darmstadt) oli saksalainen luonnontieteilijä ja paleontologi.
Kaup opiskeli Göttingenin ja Heidelbergin yliopistoissa, minkä jälkeen hän vietti kaksi vuotta Leidenin yliopistossa tutkien erityisesti sammakkoeläimiä ja kaloja. Göttingenissä hänen opettajanaan toimi Georg August Goldfuss. 1825 hän sai assistentin viran Darmstadtin museossa ja yleni tarkastajaksi 1837. Vuonna 1834 hän avioitui Elise Hauserin kanssa ja heille syntyi neljä tytärtä ja yksi poika.
Vuonna 1829 hän julkaisi teoksensa Skizze zur Entwickelungsgeschichte der europäischen Thierwelt, jossa hän esitti teoriansa eläinten kehityksestä korkeampiin muotoihin, ensin sammakkoeläimistä lintujen kautta petoeläimiin. Sittemmin hän kuitenkin hylkäsi teoriansa nuoruuden varomattomuutena.
Kaup tutki myös lintuja ja nimesi muun muassa punapyiden suvun Alectoris 1829. Hänen kunniakseen on nimetty liskohaukka (Kaupifalco monogrammicus) ja vyöröyhelömonarkki (Arses kaupi).
Ruprecht Pfalsilainen

Ruprecht Pfalsilainen (Ruprecht III Klem) (5. toukokuuta 1352 Amberg – 18. toukokuuta 1410), Wittelsbachin suvun jäsen, oli Kurpfalzin vaaliruhtinas vuodesta 1398 ja Saksan kuningas vuodesta 1400 kuolemaansa saakka. Ruprechtin lisänimi Klem tulee latinan sanasta clemens ’armollinen’.
Ruprecht syntyi Ambergissä, Baijerissa ja osallistui jo nuorella iällä vaaliruhtinaskunnan hallintoon. Isänsä vaaliruhtinas Ruprecht II:n kuoltua Ruprecht peri vaaliruhtinaan tehtävät tältä. Vuonna 1400 Ruprecht oli yksi neljästä vaaliruhtinaasta, jotka lakkauttivat Wenzel IV:n kuninkuuden ja valitsivat Ruprechtin uudeksi kuninkaaksi. Kruunajaiset pidettiin Kölnissä 6. tammikuuta 1401.
Saman vuoden syksyllä Ruprecht ylitti armeijansa kanssa Alpit tarkoituksenaan syöstä Milanon herttua Gian Galeazzo Visconti vallasta ja saada paavi nimittämään hänet keisariksi. Yritys kuitenkin epäonnistui, Ruprechtin joukot hajaantuivat, ja hän joutui palaamaan takaisin Saksaan. Uutinen aiheutti epäjärjestystä Saksassa, mutta Ruprecht onnistui palauttamaan rauhan. Hän saavutti Englannin tuen poikansa Ludvigin ja Englannin kuninkaan Henrik IV:n tyttären Blanchen avioliiton myötä.
Ruprecht sai vaimonsa Elisabethin kanssa yhdeksän lasta. Ruprecht kuoli vuonna 1410 Landskronin linnassa lähellä Oppenheimia.
Kiiskilä (Viipurin mlk)

Kiiskilä oli kylä Viipurin maalaiskunnassa Suomen Neuvostoliitolle luovuttamalla aleella. Nykyisin Kiiskilän alue kuuluu Venäjän Leningradin alueen Viipurin piiriin, mutta alueella ei ole asutusta. Kiiskilä sijaitsi Viipurin maalaiskunnan länsiosassa Vahvialan vastaisella rajalla. Sen naapurikyliä olivat Viipurin maalaiskunnan alueella Vahvaniemi, Piispansaari, Porkansaari ja Ahokas. Kylässä sijaitsee Kiiskilän kartano

Asutus

Kiiskilä sijaitsi Viipurin maalaiskunnan länsirajalla Viipurinlahden rannalla. Kylän pohjoisosan kautta kulki valtatie 7. Vuonna 1937 Kiiskilässä oli 49 asukasta. Kiiskilän koulupiiriin kuuluvissa pikkukylissä oli asukkaita samana vuonna seuraavanlaisesti: Kärki 38, Lahti 23, Vahvaniemi 6 ja Mälkki 62 asukasta. Kiiskilässä oli kansakoulu ja Viipurin Osuusliikkeen myymälä. Kylässä toimi nuorisoseura ja marttayhdisty (per. 1934). Vuonna 1937 Kiiskilässä oli 622 ha metsää, 83 ha peltoa ja 25 ha niittyä.

Kansakoulu

Kiiskilän kansakoulupiiri käsitti Kiiskilän lisäksi Ahokkaan, Haan, Kärjen, Lahden, Mälkin, Porkansaaren, Rasalahden ja Vahvaniemen kylät sekä osia Hapenensaaren kylästä. Vuonna 1939 Kiiskilän kansakoulussa oli 3 opettajaa ja 87 oppilasta.

Historia

Talvisodan aikana Kiiskilän asukkaat evakuoitiin muualle Suomeen. Moskovan rauhassa Viipurin maalaiskunta Kiiskilä mukaan lukien siirtyi Neuvostoliitolle. Jatkosodassa luovutetut alueet valloitettiin takaisin vuonna 1941 ja kyläläiset pääsivät palaamaan koteihinsa. Uusi evakuointi oli kuitenkin edessä kesällä 1944.
Tampereen ruotsalainen seurakunta

Tampereen ruotsalainen seurakunta eli Tammerfors svenska församling on Tampereella toimiva evankelis-luterilainen seurakunta. Seurakunta kuuluu Tampereen seurakuntayhtymään ja se on ruotsinkielisyytensä vuoksi osa Porvoon hiippakuntaa.
Ruotsalaisessa seurakunnan jäsenmäärä on pysyt 2000-luvun ajan noin 900 jäsenessä ± 30jäsentä. 
Ruotsalaisen seurakunnan kirkkoherrana toimii Kim Rantala.

Historia

Ruotsinkielisellä kirkkoelämällä on pitkä historia nykyisen Tampereen kaupungin alueella. Vuonna 1636 Pirkkalan seurakunnasta itsenäistynyt Messukylän seurakunta toimi ruotsin kielellä. Nykymuodossaan Tampereen ruotsinkielinen seurakunta perustettiin 1926.

Kirkot ja muut tilat

Ruotsinkielisellä seurakunnalla ei ole omaa kirkkoa, vaan sen jumalanpalveluksia järjestetään seurakuntakoti Svenska Hemmetissä ja Tampereen Vanhassa kirkossa.
Karhulan teollisuusympäristö

Karhulan teollisuusympäristö on valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin Suomessa kuuluva alue Kotkassa Karhulan kaupunginosassa. Alue alkoi kehittyä Kymin kuntaan 1870-luvulla ja kuului Karhulan kauppalaan vuosina 1951–1976.

Historia ja rakennukset

Kymin kunnan Helilän kylään kuuluneen Karhulanniemen teollistuminen alkoi 1874, jolloin Kymijoen Korkeakoskenhaaran suualueelle perustettiin Karhulan saha. Tämä siirtyi William Ruthin omistukseen vuonna 1881. 1800-luvun loppuun mennessä alueella toimi sahan ohella muun muassa Ruthin perustamat puuhiomo, sen jätepuuta polttoaineenaan käyttänyt Karhulan lasitehdas ja konepaja. Laitokset yhdistettiin vuonna 1902 Karhula Oy:ksi ja liitettiin A. Ahlström yhtiöön 1915. Alueelle valmistui vuonna 1892 Karhulan kartano johtajan asunnoksi ja vuonna 1903 vanha konttorirakennus.
Vanhimmat työväenasuintalot on rakennettu 1880-luvulla William Ruthin kadun länsipuolelle. 1890-luvulla valmistui Karhulantien ja Sudenkadun varrelle kaksikerroksisia työväenkasarmeja, joiden ulkoseinät on paanutettu. Talot olivat pytinki-nimisiä, kuten Sahapytinki, Suopytinki, Metsäpytinki, Tornipytinki, Verstaspytinki ja Kalliopytinki. William Ruth myös siirrätti tehdasalueelle hirsirakennuksia muun muassa Karjalankannakselta ja Helsingistä. Sudenkadulle, Karhunkadulle ja Kokkolankadulle valmistui 1920-luvulla Karl Lindahlin suunnittelemia neljän perheen asuintaloja.
Alvar Aalto oli Karhulan tehtaitten suunnittelijana 1940-luvulla. Tällöin valmistuivat muun muassa suuri konttori- ja konepajarakennus sekä Karhunkadun varrella sijaitseva liike- ja asuinkerrostalo ja niin sanottu Tennistalojen asuinkerrostaloryhmä.

Kalliopytinki

Muita paanutaloja koristeellisempi Kalliopytinki oli rakennettu joko vuonna 1896 tai 1899. On myös mahdollista, että se siirrettiin alueelle Karjalankannakselta. Rakennus toimi aluksi todennäköisesti asuinkäytössä. 1940-luvulla rakennuksen alakerran puolikkaaseen avattiin Kolmikulman päiväkoti. 1950–1980 luvuilla yläkerrassa toimi Ahlströmin sosiaalitoimisto ja alakerrassa päiväkodin lisäksi Ahlströmin terveysasema. Rakennus oli suojeltu asemakaavalla vuonna 1975. Vuonna 1986 Kotkan kaupunki osti paanutalot ja vuodesta 1994 lähtien yläkerrassa toimi Kotkan Pienoissähköautokerhon tilat. Kerhotiloissa oli muun muassa 43 metriä pitkä 8-kaistainen rata.
Rakennus tuhoutui pahoin tuhopoltossa 9. heinäkuuta 2013. Raunioitunut rakennus purettiin vuonna 2014. Purkamisen yhteydessä rakennus dokumentoitiin yhdessä Kymenlaakson museon kanssa ja siitä otettiin osia talteen.
Paramaribon piiri

Paramaribo on yksi Surinamen kymmenestä piiristä. Piiri koostuu maan pääkaupunki Paramaribosta ja sen lähialueista. Vuoden 2012 väestönlaskennassa alueella oli 240 924 asukasta, joka on lähes puolet maan väkiluvusta. Piirin pinta-ala on 183 neliökilometriä ja piiri on maan pinta-alaltaan pienin.
HMS Tapir

Palvelus

Alus upotti 12. huhtikuuta 1945 torpedoimalla Saksan laivaston sukellusveneen U-486 Pohjanmerellä Bergenin lounaispuolella.

Hr. Ms. Zeehond

Alus sijoitettiin 18. kesäkuuta 1948 ylijäämänä reserviin ja se lainattiin Alankomaille, joka liitti sen 12. heinäkuuta laivastoonsa nimellä Hr. Ms. Zeehond. Alus vieraili Curacaossa 30. huhtikuuta 1949 yhdessä Hr. Ms. O 24:n ja Hr. Ms. Van Kinsbergenin kanssa. Matkalla suoritettiin gravitaatiomittauksia ja alus teki paluumatkalla pitkän snorkkelisukelluksen.
Alus osallistui kesäkuusta heinäkuuhun Exercise Viceroyhin. ja marraskuussa se osallistui Hr. Ms. Dolfijnin kanssa merisotaharjoitukseen Britannian laivaston kanssa.
Alus osallistui 13.-26. syyskuuta 1952 Naton sotaharjoitukseen exercise Mainbraceen.
Alus palautettiin Britannian kuninkaalliselle laivastolle 15. heinäkuuta 1953.

HMS Tapir

Alus otettiin uudelleen palvelukseen 16. joulukuuta 1953 nimellä HMS Tapir. Alus romutettiin joulukuussa 1966 Faslanessa.
Pienviljelysneuvojaopisto

Pienviljelysneuvojaopisto oli aiemmin Suomessa toiminut maatalousalan oppilaitos. Opisto toimi Hyvinkään maalaiskunnassa vuosina 1930–1966.

Toiminta 1930-luvun Suomessa

Pienviljelysneuvojaopiston tarkoituksena oli antaa tietopuolista ja käytännöllistä opetusta pienviljelysneuvojiksi valmistuville henkilöille.
Aloitteen opiston perustamisesta teki tunnettu osuustoimintamies ja poliitikko Hannes Gebhard, joka laati myös opiston opetusohjelman. Opisto oli sijoitettu valtion omistamalle Viertolan tilalle Hyvinkään kunnan Hyvinkään kylässä. Opiston toimintaa valvoi maataloushallitus, ja sen sisäisistä asioista huolehti ja päätti opettajakunta. Opiston oppilaiden yhdyssiteeksi perustettiin heti opiston toiminnan alettua Pienviljelysneuvojaopiston toverikunta. Opiston päärakennuksena toimi vanha Viertolan kartanon päärakennus, kunnes sen tilalle valmistui vuonna 1954 uusi ajanmukainen opistorakennus.

Opetus

Pienviljelysneuvojaopiston oppikausi kesti kaksi vuotta ja se jakaantui kahteen vuosikurssiin. Ensimmäinen vuosikurssi oli pääasiallisesti käytännöllistietopuolinen. Toinen vuosikurssi jakaantui varsinaiseen tietopuoliseen jaksoon ja kesäaikana järjestettäviä käytännöllistietopuolisia erikoiskursseja käsittävään jaksoon. Opetusohjelmassa olivat maanviljelysoppi, kotieläinoppi, maanviljelys- ja kansantalous, luonnontieteet ja metsätalous sekä puutarhanhoito. Käytännön töiden harjoittelu tapahtui koulutilalla ja opiston puutarhassa, jolloin kukin oppilas toimi vuorollaan töiden johtajana ja järjestelijänä. Viimeiset alkuperäisen opetusohjelman mukaan opiskelleet maatalousteknikot valmistuivat joulun alla 1961, jolloin opisto oli kouluttanut kaikkiaan 785 maatalousteknikkoa.
Pienviljelysneuvojaopistossa otettiin käyttöön uusi opetusohjelma vuoden 1961 alussa, ja siitä lähtien agrologikurssin pituudeksi tuli 29 kuukautta eli noin kaksi ja puoli vuotta. Samalla agrologi-nimitys ulotettiin koskemaan myös vanhan kaksivuotisen opetussuunnitelman mukaisesti valmistuneita. Uuden agrologikoulutuksen käyttöönoton myötä opintoihin liittyvä käytännön harjoittelu suoritettiin koulutilan sijasta yhä useammin Maatalouden tutkimuskeskuksen koeasemilla, maatalouden liikelaitoksissa ja pankeissa.
Pienviljelysneuvojaopiston johtajina (vuodesta 1961 rehtoreina) toimivat maanviljelysneuvos Gabriel Hirvensalo (1930–1937), agronomi Vilho Savolainen (1937–1963), agronomi Matti Laamanen (1963–1964) ja agronomi Antti Lehtomäki (1964–1966).
Useat Pienviljelysneuvojaopistossa opiskelleet ovat toimineet monissa huomattavissa asemissa politiikan piirissä. Kymmenkunta entistä oppilasta oli myöhemmin kansanedustajina. Näitä ovat olleet esimerkiksi Mauno Jussila, Eemil Partanen, Eino Uusitalo, Esa Timonen, Heimo Linna ja Lauri Linna.
Pienviljelysneuvojaopiston toiminta päättyi vuoden 1966 lopussa ja sen toimintaa jatkoi seuraavan vuoden alusta lukien Hyvinkään maatalousopisto.
Septimania

Septimania tai Septimanie oli muinainen alue, joka sijaitsi nykyisen Ranskan kaakkoisosassa, Garonnen ja Rhônen välimaastossa, Pyreneiden ja Cévennes-vuoristojen välissä. Keisari Augustuksen aikana sen asuttivat seitsemännen legioonan (Septimani) veteraanit. Alue lienee saanut nimensä veteraanien mukaan, ja nimi säilyi varhaiskeskiajalle saakka. Septimania oli Espanjan visigoottien valtakunnan viimeinen alue Galliassa sen jälkeen kun Klodvig oli ajanut suurimman osan visigooteista pois frankkien valtakunnasta. Tuohon aikaan Septimaniassa oli seitsemän kaupunkia tai hiippakuntaa: Narbonne, Nîmes, Béziers, Maguelonne, Lodêve, Agde ja Uzès (sittemmin Carcassonne). Se vastasi siis suurinta osaa nykyisestä Languedocista. Kun Kaarle Martell oli karkottanut maurit sieltä vuonna 732, miehittivät frankit Septimanian kokonaan vuoteen 768 mennessä. Karolingien aikana Septimaniasta tuli osa Akvitanian kuningaskuntaa, mutta 817 siitä tuli oma herttuakuntansa. Septimania menetti itsenäisen alueen asemansa 800-luvun kuluessa, kun se joutui Toulousen kreivien haltuun.
Jenny Nowak

Jenny Nowak (s. 20. elokuuta 2002) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä ja mäkihyppääjä. Hän oli mukana Lahden nuorten MM-kilpailussa naisten mäkihypyn joukkuekilpailussa hopeaa voittaneessa joukkuessa. Yhdistetyssä hän on voittanut naisten yhdistetyn Alpen Cupin.
Novak aloitti yhdistetyn harjoittelemisen vuonna 2009.
Vlamertinge

Mantiede

Vlamertinge on 17 metriä merenpinnan yläpuolella. Kuntaa rajaavat Ieperin keskusta idästä, Voormezelen ja Dikkebusin kaupunginosat etelästä, Poperinge lännestä ja Elverdingen kaupunginosa pohjoisesta.

Historia

Varhaisimmat tiedot Vlamertingesta ovat peräisin keskiajalta. Vuonna 857 Vlamertingeen rakennettiin kappeli. Ieper tuhottiin vuonna 970 ja samalla poltettiin myös Vlamertingen kappeli. Vanhin dokumentti, jossa Vlamertinge mainitaan nimeltä on vuodelta 1066.
Vlamertinge lähialueineen kuului Veurne-Ambachtin varakreivin maihin 1700-luvulle saakka. Läheisin Ieperin kaupungin lähistöllä on käyty historian aikana useita taisteluja, joiden vaikutukset ovat ulottuneet myös Vlamertingeen. Ensimmäisen maailmansodan Passchendaelen taistelussa Vlamertingen tuhoutui täysin. Vlamertingen kunta liitettiin Ieperiin vuonna 1977.

Väestökehitys

Vuodesta 1487 vuoteen 1697 Valmertingen väkiluku romahti kirkonkirjojen mukaan. Todennäköisin tämä johtui kahdeksankymmenvuotisesta sodasta. Väestönkasvun kehitys pysähtyy jälleen ensimmäiseen maailmansotaan ja sodan loppupuolella väkiluku hetkellisesti romahtaa, mutta palautuu nopeasti, minkä jälkeen väkiluku pysyy suunnilleen samana näihin päiviin saakka.
Valkeat yöt (Taylor Hackfordin elokuva)

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo Valkeita öitä pölyisiä ennakkoluuloja elätteleväksi aatteelliseksi tosikkojännäriksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever sanoo näyttävien tanssikohtausten pelastavan paljon ja antaa elokuvalle kaksi ja puoli tähteä neljästä.
Jaan Ehlvest

Jaan Ehlvest (s. 14. lokakuuta 1962 Tallinna, Viro) on virolainen shakinpelaaja. Hänestä tuli suurmestari 1987 ja samana vuonna hänet valittiin Viron vuoden urheilijaksi, kuten myös vuonna 1989.
Kansainvälisen shakkiliiton FIDE-listauksessa Ehlvestin Elo-luku on 2601, jolla hän oli maansa vahvin pelaaja ja sijalla 94  koko maailmassa. Parhaimmillaan Ehlvestin Elo-vahvuus on ollut 2 660 (tammikuussa 1996).
Jaan Ehlvestin veli Jüri Ehlvest oli Virossa tunnettu kirjailija.
L’Anse aux Meadows

L’Anse aux Meadows (ransk. L’Anse-aux-Méduses, ”Meduusalahti”) on Kanadassa sijaitseva alue, josta on löydetty viikinkien asuinpaikka.
L’Anse aux Meadows sijaitsee Newfoundlandin saaren pohjoiskärjessä, Newfoundland ja Labradorin provinssissa. Norjalainen tutkimusmatkailija Helge Ingstad löysi viikinkikylän jäännökset arkeologivaimonsa Anne Stine Ingstadin kanssa vuonna 1960. Alue on Unescon maailmanperintöluettelossa, johon se valittiin vuonna 1978.
L’Anse aux Meadows on ainoa aidoksi todistettu viikinkien asutus Pohjois-Amerikan mantereella. Alueella tehtiin useiden vuosien ajan arkeologisia kaivauksia, joissa löydettiin asumuksia, työkaluja ja käyttöesineitä, jotka varmistavat asutuksen olevan viikinkien ajalta. Asutus on ajalta noin 500 vuotta ennen Kristoffer Kolumbusta ja sisältää ensimmäiset eurooppalaiset rakennelmat Pohjois-Amerikassa. L’Anse aux Meadowsin uskotaan olevan tutkimusmatkailija Leif Erikinpojan tarunomainen Vinland noin vuodelta 1000. Historioitsijat eivät kuitenkaan ole asiasta yksimielisiä.
Newfoundlandin ilmasto oli asutuksen pystyttämisen aikoihin huomattavasti lämpimämpi kuin nykyään. Saagoissa kerrotaan, että Leif lähti tutkimusmatkalle Grönlannista etsimään maata, josta Bjarni Herjólfsson oli kertonut hänelle. Hän löysi maan, jossa oli paljon viinirypäleitä ja lohia ja jossa ei ollut talvella pakkasta. Leif palasi uudelleen tuodakseen puuta Grönlantiin, jossa ei kasvanut paljon puita.
L’Anse aux Meadowsin asutus koostui ainakin kahdeksasta rakennuksesta, joihin kuului sepänpaja ja lautatarha, joka ylläpiti laivanveistämöä. Saaga kuvailee Thorfinn Karlsefnin johtamaa 135 miehen ja 15 naisen asutusyritystä, jossa käytettiin tukiasemana Leifin leiriä. Neulonta- ja kudontavälineet osoittavat, että alueella todella oli naisia.
Asutusta käytettiin vain kaksi tai kolme vuotta. Kirjallisten lähteiden ja arkeologisten kaivausten perusteella on arveltu, että asutus hylättiin, koska skandinaavien välit alkuperäisasukkaisiin olivat huonot. Syiksi on ehdotettu myös ryhmän keskinäistä riitaa naisista ja yllättäviä sääolosuhteita.
Hispaniolankerttuli

Tuntomerkit

Hispaniolankerttuli on 14,5 cm pitkä. Sillä on oliivinvihreä yläpuoli ja harmaa pää. Alapuoli on valkoinen. Pyrstösulat ovat harmaat, ja niissä on valkoiset kärjet. Hispaniolankerttulilla on vahva musta nokka ja musta silmä, jonka ympärillä on valkoinen silmärengas.

Levinneisyys

Hispaniolankerttulia tavataan Haitissa ja Dominikaanisessa tasavallassa. Se on luokiteltu vaarantuneeksi, koska sen levinneisyysalue ja populaatio ovat pienet, ja koska se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen takia. Hispaniolankerttulikannaksi arvioidaan 2 500–9 999 yksilöä.

Elinympäristö

Hispaniolankerttuli elää kosteissa vuoristometsissä 875–2 000, yleensä 1 300–1 800 metrin korkeudessa merenpinnasta.

Elintavat

Hispaniolankerttuli käyttää ravinnokseen hyönteisiä ja siemeniä, joita se etsii matalalta tiheästä kasvillisuudesta. Se pesii luultavasti maassa tai lähellä maata huhti–toukokuussa. Hispaniolankerttulia tavataan usein pareittan, mutta joskus usean lajin sekaparvissa.
Vappu Orlov

Vappu Orlov (19. toukokuuta 1943) on suomalainen kirjallisuuden suomentaja, joka on erikoistunut venäläisten kertojien suomentamiseen. Hän toimi pitkään Tammen käännetyn kaunokirjallisuuden kustannustoimittajana.
Orlov valmistui Helsingin yliopistosta vuonna 1974. Hän on edistänyt sekä ulko- että kotimaisten sarjakuvien julkaisemista 1980-luvulta lähtien. Hän on ollut muun muassa Enki Bilalin, Hunt Emersonin ja Sempén sarjakuvien suomennosten kustannustoimittaja ja ollut valikoimassa Tammen kustannusohjelmaan suomalaisia sarjakuvantekijöitä, kuten Heikki Paakkasen, Sami Toivosen & Timo Varpion, Jii Roikosen ja Ville Tietäväisen. Vuonna 2006 Suomen sarjakuvaseura nimesi hänet sarjakuvaneuvokseksi.
Orlon on suomentanut muiden muassa Grigori Baklanovin, Mihail Saltykov-Štšedrinin, Nikolai Leskovin, David Landesin, Eduard Uspenskin ja Mihail Šiškinin teoksia.
Vuonna 2000 Orlov sai ansioituneelle kustannustoimittajalle myönnettävän Alvar Renqvist -palkinnon. Hänelle myönnettiin Mikael Agricola -palkinto vuonna 2016 Mihail Šiškinin romaanin Neidonhius suomennoksesta. Vuonna 2018 Orlov sai kirjallisuuden valtionpalkinnon.