google/wiki40b huggingface dataset:
Suomalaisen kenttätykistön kalusto jatkosodassa

Jatkosodan kenttätykistön kalustoa käsittelevässä artikkelissa esitellään Suomen puolustusvoimien käytössä ollut tykistökalusto taulukkomuodossa. Taulukoista käy ilmi tykkien lyhenteet, alkuperämaa, tärkeimmät tekniset yksityiskohdat ja kaluston määrä sekä sen kehitys.
Petšoralaiset

Petšoralaiset, yläpetšoralaiset eli Petšoran komit (komiksi печораса, petšorasa, ven. печорцы, petšortsy; верхнепечорцы, verhnepetšortsy; печорские коми, petšorskije komi) ovat komisyrjäänien alueellinen kansatieteellinen ryhmä. He asuvat Komin tasavallassa Petšora-joen yläjuoksulla. Pohjoisessa petšoralaiset rajoittuvat Petšoran kaupungin alapuolella ižmalaisiin, lounaassa ylävytšegdalaisiin ja etelässä Mamylin kylän yläpuolella Petšoran yläjuoksun venäläisväestöön.
Vytšegdan yläjuoksulta muuttaneet uudisasukkaat perustivat Petšoran yläjuoksun ensimmäisen komikylän nykyisen Troitsko-Petšorskin tienoille vuonna 1674. Muuttovirta Sysolan varrelta voimistui 1700-luvulla. Seudulle siirtyi komeja myös Vytšegdan keski- ja alajuoksulta, Udorasta ja Luzan varrelta. Tšerdynin seudulta muutti komipermjakkeja ja venäläisiä. Asukkaiden joukossa oli myös hanteja ja manseja.
Eri komiryhmien ja muiden kansojen edustajien myöhäisessä vaiheessa muodostaman petšoralaisryhmän kulttuuri on luonteeltaan sekoittunutta. Paikallisessa murteessa on mm. ylävytšegdalaisia ja keskisysolalaisia piirteitä. Perinteisistä elinkeinoista tärkeimpiä olivat metsästys ja kalastus. Maanviljelyn merkitys oli vähäinen. Petšoralaisten henkiseen kulttuuriin vaikutti voimakkaasti vanhauskoisuus.
New Joys

New Joys oli vuosina 1965 – 1973 toiminut suomalainen popyhtye. Helsinkiläisen yhtyeen managerina toimi Ykä Reinikainen ja ensilevynsä tekemisen aikoina 1967 yhtyeen jäsenet olivat vielä koululaisia. Yhtyeessä lauloivat Benno (Nils Blumme) ja Tarro (Tapio Mäkinen) sekä soittivat Jori Auvinen (kitara), Hannu Peltonen (basso) ja Haraldo Bergqvist (rummut). Yhtyeen ensilevy oli käännös The Turtlesin hitistä Happy Together eli Mikset mua huomaa, josta tuli varsin suosittu. Singlen B–puolen Kevät oli yhtyeen omaa tuotantoa.
Toinen single Kuuluthan mulle Windy menestyi niin ikään hyvin. Vuonna 1968 yhtye levytti vielä The Lemon Pipersin kappaleesta Green Tambourine hittikäännöksen Tamburiinin soittaja, mutta suuntautuivat sitten soul–musiikkiin päin ja saman vuoden syyskuussa mukaan tulivat entinen Soulset-jäsen Matti Bergström (basso), Juha Rislakki (kitara), Kaj (Sakke) Nuorivaara (saksofoni) ja Julius Heikkilä (saksofoni).
Kesällä 1969 yhtye teki kiertueen Soul 69, jolla olivat mukana myös saksofonisti Stanley Lindroos sekä laulaja Sirkka Keiski ja Risto Kurrosen tanssiryhmä Villikissat.
Soulmusiikin mentyä pois muodista yhtye siirtyi suoraviivaiseen rock & rolliin, mutta hajosi vuodenvaihteessa 1972 – 1973.
Ensemble, c’est tout – kimpassa

Juoni

Maalta Pariisiin tullut Camille (Audrey Tautou) elättää itsensä siivoojana ja on sattunut saamaan asunnon nuoren aatelismiehen Philobertin (Laurent Stocker) valtavasta lukaalista. Siellä majailee myös kokki Franck (Guillaume Canet) ja pian myös tämän isoäiti Paulette (Françoise Bertin). Aluksi kitkainen kimppa-asuminen muuttuu vähitellen romanssiksi.

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Pertti Avola kirjoitti, ettei ”Kimpassa” ole mikään taivaita tavoitteleva taideteos, vaan viihdyttävä ja herttainen vanhan koulukunnan ohjaajan tuotos. Hänestä sujuva ja helposti seurattava elokuva voisi melkein olla tehty 1950- tai 1960-luvulla: ”Ehkä Berri kuvaa asioita hieman liiankin pehmeästi, mutta ainahan sellainen elokuva on kannatettava, joka korostaa ystävyyttä, yhteisöllisyyttä ja inhimillisyyttä urbaanin koleuden keskellä.”
Le Mansin 24 tunnin ajo 2007

Le Mansin 24 tunnin ajo 2007 oli kestävyysajokilpailu, joka ajettiin 16.–17. kesäkuuta Circuit de la Sarthen radalla Le Mansissa Ranskassa. Kilpailun voittivat Audilla ajaneet Marco Werner, Emanuele Pirro ja Frank Biela.
Daniel Bedingfield

Daniel John Bedingfield (s. 3. joulukuuta 1979) on uusiseelantilaislähtöinen, lapsena Britanniaan muuttanut pop-laulaja ja -laulunkirjoittaja. Hän on Natasha ja Nikola Bedingfieldin veli.
Bedingfieldin hitti "Gotta Get Thru This" nousi joulukuussa 2001 brittilistojen ykköseksi. Hän on sen jälkeen julkaissut kaksi listaykkössingleä ("If You're Not The One", "Never Gonna Leave Your Side"). Debyyttialbumi Gotta Get Thru This julkaistiin vuonna 2002, ja se nousi brittilistojen toiselle sijalle. 
Vuonna 2003 Bedingfield esiintyi vierailevana artistina Delirious?in albumilla World Service. 
Bedingfield joutui 1. tammikuuta 2004 vakavaan auto-onnettomuuteen, jossa hän sai vammoja pään alueelle ja kaulaan. Uudessa-Seelannissa vanhempiaan tapaamassa ollut muusikko oli toipilaana puolisen vuotta. 
Bedingfieldin toinen albumi oli marraskuussa 2004 julkaistu Second First Impression.
Yli-Kirjamo

Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,1 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Vesijaon valuma-alueeseen (35.784) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 116,4 metriä mpy.
Trineksapakki-etyyli

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa trineksapakki-etyyli on valkoista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee kohtalaisesti veteen ja metanoliin, asetonitriiliin ja sykloheksanoniin. Trineksapakki-etyyli hillitsee kasvien kasvua estämällä gibberelliini biosynteesin. Yhdiste estää myös eteeniin muodostumista kasveissa, koska se on ACC-oksidaasientsyymin inhibiittori.
Trineksapakki-etyyliä käytetään maataloudessa kasvien kasvun kontrolloimiseen. Sen avulla voidaan esimerkiksi estää viljojen tai rypsin kasvaminen liian korkeaksi. Lisäksi sitä käytetään nurmilla.
Leo Segerman

Leo Veikko Ensio Segerman (s. 1. tammikuuta 1956 Lappeenranta, Suomi) on uransa lopettanut suomalainen jääpalloilija, jota pidetään yhtenä kautta aikojen parhaimmista suomalaisista pelaajista. Hyökkääjänä pelanneen Segermanin vahvuuksina pidettiin hänen peliurallaan nopeutta, kovaa lyöntiä ja pelisilmää. Lappeenrannan Veiterä toimi Leo Segermanin kasvattajaseurana.
Hydratsiinit

Hydratsiinit ovat orgaanisia yhdisteitä, joiden rakennetta voidaan kuvata yleisellä kaavalla RNNR. Hydratsiineja voidaan pitää epäorgaanisen hydratsiinin (N₂H₂) johdannaisina, joiden rakenteessa yksi tai useampia vetyatomeja on korvautunut hiilivetyryhmillä.

Ominaisuudet ja valmistus

Hydratsiinit voidaan jakaa kolmeen ryhmään substituutioasteen mukaan ja samaan ryhmään kuuluvat hydratsiinit käyttäytyvät kemiallisilta ominaisuuksiltaan samankaltaisesti. Monosubstituoidut hydratsiinit ja niin kutsutut asymmetrisesti disubstituoidut hydratsiinit, joissa vain toiseen typpiatomiin on sitoutunut kaksi hiilivetyryhmää, muistuttavat ominaisuuksiltaan toisiaan. Ne ovat värittömiä nesteitä ja alifaattiset hydratsiinit ovat hyvin vesiliukoisia, voimakkaasti emäksisiä ja hyviä pelkistimiä. Aromaattiset monosubstituoidut ja asymmetrisesti disubstituoidut hydratsiinit liukenevat huonosti veteen ja ovat heikommin emäksisiä ja heikompia pelkistimiä. Alifaattisten hydratsiinien valmistukseen käytetään hydratsiinin reaktiota alkyloivien yhdisteiden kuten alkyylihalogenidien kanssa, hydratsiinia käytetään ylimäärin, tai pelkistämällä nitrosojohdannaisia ja aromaattisia hydratsiineja valmistetaan pelkistämällä aromaattisia diatsoniumsuoloja.
Asymmetrisissä disubstituoiduissa hydratsiineissa kumpaankin hydratsiinin typpiatomiin on sitoutunut hiilivetyryhmä. Ne ovat asymmetrisesti disubstituoitujen hydratsiinien tavoin nesteitä, mutta niiden kiehumispisteet ovat tyypillisesti korkeampia. Erityisesti alifaattiset yhdisteet ovat emäksisiä ja pelkistimiä ja liukenevat veteen. Aromaattiset ryhmän yhdisteet eivät liukene veteen. Symmetrisesti disubstituoituja hydratsiineja valmistetaan pelkistämällä nitroyhdisteitä emäksisissä olosuhteissa tai pelkistämällä atsiineja.
Tri- tai tetrasubstituoidut alifaattiset hydratsiinit ovat veteen liukenemattomia heikosti emäksisiä yhdisteitä. Vastaavat aryylihydratsiinit ovat kiinteitä värittömiä aineita, jotka ovat veteen liukenemattomia eivätkä juurikaan emäksisiä. Ne reagoivat väkevän rikkihapon kanssa muodostaen violetin tai tummansinisen yhdisteen.
Op-taide

Op-taide tai optinen taide on kuvataiteen suuntaus, joka käyttää välineinään optisia illuusioita ja ihmisen havaintojärjestelmän toimintaa. Taidesuunnan pyrkimyksinä oli tutkia liikkeen, kaksiulotteisen kuvapinnan ja havaintomaailman olemusta. Pelkistetyimmillään op-taiteen voidaan sanoa olevan kokemus näkemisen toiminnasta.
Op-taide tuli laajemmin tunnetuksi 1960-luvulla ja saavutti laajaa suosiota myös taidepiirien ulkopuolella varsinkin Yhdysvalloissa. Termiä op-taide käytettiin ensi kerran Time-lehdessä 1964. Yksi suuntauksen merkittävimmistä katalysaattoreista laajemman yleisön piirissä oli New Yorkin Modernin taiteen museossa MoMAssa pidetty "The Responsive Eye" -näyttely.

Tyylilliset ja ulkoiset piirteet

Op-taideteoksille on tyypillistä teoksissa olemattoman liikkeen, tilan tai värien illuusio. Ne koostuvat usein melko puhdaslinjaisista geometrisistä muodoista ja käyttävät usein hyvin pelkistettyä väripalettia. Monissa teoksissa värejä on vain kaksi, tai ne ovat monokromaattisia.

Vaikutukset

Op-taiteeseen on vaikuttanut erityisesti 1900-luvun alkuvuosikymmenien suuntaukset, kuten Bauhausissa vallinnut konstruktivismin ajatusmaailma ja käytäntö László Moholy-Nagyn (1895–1946) valokuvaamalla tekemän ja oppilailleen opettaman op-tyylin kautta, dadaismi, ja futurismi. Bauhauslainen värioppi, kuten Josef Albersin, vaikutti myös. Varsinkin pohjois-amerikkalaisen op-taiteen syntyyn vaikutti minimalismi ja sen piirissä toimineet taiteilijat. 
Op-taide vaikutti kineettisen taiteen suuntauksiin, kun kaksiulotteisten maalausten ilme ja illuusiot siirtyivät liikkuvien veistosten tehokeinoiksi. Samoin op-taiteen suosion kasvettua 1960-luvulla se vaikutti laajalti populaarikulttuurin kuvastoon ja tehokeinoihin, hyvinä esimerkkeinä vaatekuosit ja levynkansigrafiikka. Op-taiteen vaikutus jatkuu edelleen sekä kuvataiteen kentän sisä- että ulkopuolella.
Tunnetuimpia op-taiteilijoita ovat Victor Vasarely (1908–1997) ja Bridget Riley (s. 1931). Op-taiteen keinoja on myös käytetty ennen itse taidesuuntauksen tai sen nimen keksimistä. Esimerkiksi Josef Albers (1888–1976) ja Maurits Cornelis Escher (1898–1972) käyttivät monissa teoksissaan op-taiteelle ominaisia tehokeinoja.

Psykofyysiset vaikutukset

Op-taide saattaa aiheuttaa epätavallisia tai uusia aistimuksia. Nämä saattavat aiheuttaa herkille ihmisille pahoinvointia, huimausta tai päänsärkyä ja epilepsiasta kärsiville ihmisille jopa epileptisiä kohtauksia.
Beatrice d’Este

Beatrice d’Este (29. kesäkuuta 1475 – 2. tammikuuta 1497), Milanon herttuatar, oli renessanssin Italian kuuluisimpia ja kauneimpia hallitsijapuolisoita. Hänen miehensä oli Ludovico Sforza ja heidän hovinsa Castello Sforzescossa oli menestys.
Aikansa mittapuulla Beatrice d’Este oli täydellinen nainen. Hän syntyi rikkaaseen Esten sukuun, sai vahvan aateliskoulutuksen ja oli kuulu kauneudestaan. Hänen isänsä oli Ercole I d’Este, Ferraran herttua, ja isosiskonsa Isabella d’Este, joka oli eräs renessanssin Italian voimahahmoista. Viisivuotiaana Beatrice kihlattiin Ludovico Sforzan kanssa, ja tulevaisuus eräässä Italian häikäisevimmistä hoveista oli taattu. Ludovico ja Beatrice menivät naimisiin 17. tammikuuta 1491. 
Beatrice d’Este oli miehensä veroinen diplomaatti, ja vuonna 1492 hän toimi suurlähettiläänä Venetsiassa edistäen Ludovicon pyrkimyksiä tulla Milanon herttuaksi. Ludovico saavutti herttuan arvon vuonna 1494. Seuraavana vuonna, Fornovon taistelun jälkeen, Beatrice otti osaa rauhanneuvotteluihin Kaarle VIII:n ja Italian prinssien välillä.
Ludovicon ja Beatricen kaksi lasta, Massimiliano Sforza ja Francesco II Sforza, toimivat myöhemmin kumpikin Milanon herttuoina. Beatrice kuoli synnytyksessä vuonna 1497. Vaimonsa menettäminen oli Ludovicolle raskas menetys ja saattoi olla osana taisteluhaluttomuuteen, jonka vuoksi hän menetti asemansa pian tämän jälkeen.
Keuhkopussi

Keuhkopussin rakenne

Keuhkopussi muodostuu yhdenkertaisesta levyepiteelistä ja tyvikalvosta. Keuhkopussin ulompaa osaa kutsutaan parietaaliseksi pleuraksi, sisempää osaa puolestaan viskeraaliseksi tai pulmonaalkiseksi pleuraksi. Keuhkopussissa on jatkuvasti pieni alipaine mikä johtuu siitä, että keuhkot pyrkivät menemään kasaan sekä lisäksi rintaontelo pyrkii laajenemaan. Keuhkojen kookoonpuristumistaipumus johtuu osaksi keuhkojen omasta kimmoisuudesta ja osaksi alveolien eli keuhkorakkuloiden pintajännityksestä. Tosin erikoistuneet keuhkorakkuloiden solut erittävät alveolien pinnalle jatkuvasti surfaktanttia, joka pienentää pintajännitystä.

Keuhkopussin tehtävä

Keuhkopussin tehtävänä on vähentää hengityksen aikana syntyvää kitkaa. Keuhkopussin kitkaa vähentävä vaikutus perustuu keuhkopussin lehtien sileyteen ja lisäksi pleuraontelossa on liukastavaa nestettä.

Keuhkopussin vaurioituminen

Jos keuhkopussinontelon ja ulkoilman välille syntyy suora ilmayhteys, esimerkiksi onnettomuuden seurauksena, puhutaan ilmarinnasta. Jos ilma pääsee yhtä hyvin ulos ja sisään on kyseessä melko vaaraton avoin ilmarinta. Jos taas ilma pääsee hyvin sisälle keuhkopussiin, mutta aukkoon muodostunut kudosläppä estää ilman poistumisen, on kyseessä hengenvaarallinen paineilmarinta. Hengenvaarallisen paineilmarinnasta tekee sen, että ilman siirtyessä keuhkopussiin sinne syntyy ylipaine, joka aiheuttaa vähitellen keuhkojen menemisen kasaan. Tällöin elimistö ei saa tarpeeksi happea solujen toimintaan.
Keuhkopussin tulehdustilaa kutsutaan pleuriitiksi.
Dokuzparan piiri

Dokuzparan piiri (ven. Докузпаринский район, Dokuzparinski raion, lezgiksi Докъузпара район, Dokuzpara raion) on kunnallinen itsehallintoalue Dagestanin tasavallassa Venäjällä. Sen pinta-ala on 376,9 neliökilometriä. Lisäksi siihen kuuluu 57,0 neliökilometrin alue Tarumovkan ja 18,2 neliökilometrin alue Derbentin piirissä. Asukkaita on 14 900 henkeä (vuonna 2010).
Dokuzparan piiri on perustettu vuonna 1934. Vuonna 1960 sen alue liitettiin Ahtyn ja Magaramkentin piireihin. Uudelleen Dokuzparan piiri perustettiin vuonna 1993.
Piiri sijaitsee Dagestanin eteläosan vuoristoseudulla. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Magaramkentin piiriin, etelässä ja kaakossa Azerbaidžanin tasavaltaan sekä lännessä Ahtyn piiriin. Etelärajana toimii Kaukasuksen pääharjanne. Seudun halki virtaa Samurjoki. Piirin alueella sijaitsee Venäjän eteläisin kohta, Bazardjuzjun vuori.
Piiriin kuuluu 8 maalaiskuntaa: Kaladžuh, Karakjure, Kiler, Kuruš, Mikrah, Miskindža, Novoje Karakjure ja Usuhtšai. Hallinnollinen keskus on Usuhtšain kylä, josta on 225 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Mahatškalaan. Asutuskeskuksia on yhteensä 16. Ahtyn, Rutulin ja Hivin piirien asukkaiden vuonna 1967 perustama Avadanin kylä sijaitsee Derbentin piirin alueella. Vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan piirin asukkaista 93,5 % on lezgejä, 2,7 % rutuleja, 1,6 % aguleja ja 1,6 % venäläisiä. Kaupunkiväestöä ei ole.
Seudun pääelinkeino on maatalous, joka on erikoistunut rehukasvien, vihannesten ja hedelmien viljelyyn sekä karjanhoitoon. Tekipirkentissä on maailman ainoa lähdeveden voimalla toimiva vesivoimalaitos. Piirin kautta kulkee Ahtyn ja Rutulin piireihin johtava asfaltoitu maantie.
Piirissä toimii neljä lastentarhaa ja 11 koulua. Kulttuurilaitoksia ovat kaksi taidekoulua, 11 kerhotaloa ja 10 kirjastoa.
Nähtävyyksiin kuuluu 900-luvun tienoilla rakennettu Karakjuren moskeija, Tepikirkentin moskeijat ja mausoleumi, Erenlarin pyhiinvaelluspaikka sekä vuorikiipeilyreitit.
Paikallislehtenä ilmestyy lezginkielinen Erenlardin ses (”Erenlarin ääni”).
Stanley Turrentine

Stanley Turrentine (5. huhtikuuta 1934 Pittsburgh – 12. syyskuuta 2000 New York) oli yhdysvaltalainen tenorisaksofonisti. Hän oli souljazzin ja pehmojazzin edelläkävijöitä. Hänet tunnettiin täyteläisestä, verevästä ja voimakkaasta tyylistä, jossa kuuluivat häneen varhaisvuosina vaikuttaneet blues, rhythm and blues ja soul.
Turrentine oli muusikkona itseoppinut. Hänen tenorisaksofonia itsekin soittanut isänsä harjoitutti häntä kovasti. Isoveli Tommysta tuli trumpetisti, ja veljekset soittivat yhdessä muun muassa Max Roachin yhtyeessä.
Stanley Turrentine liittyi 16-vuotiaana bluesmuusikko Lowell Fulsonin kokoonpanoon. Hän soitti 1950-luvulla myös muun muassa Ray Charlesin, Tadd Dameronin ja Earl Bosticin kanssa. Vuonna 1959 hän julkaisi ensimmäisen oman levynsä Stan The Man ja perusti vähän myöhemmin ensimmäisen omaa nimeään kantavan kokoonpanon.
Turrentine levytti 1960-luvulla Blue Note -yhtiölle ja lähestyi tyylillisesti soulia. Hänen tunnetuin ja versioiduin sävellyksensä on vuonna 1971 julkaistu Sugar. Hänen viimeiseksi levytyksekseen jäi vuonna 1999 ilmestynyt Do You Have Any Sugar?.
Stanley Turrentine kuoli 66-vuotiaana New Yorkissa, jossa hän oli juuri esiintynyt viikon ajan Blue Note -jazzklubilla.
Saikanlammi (eteläinen)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 8,8 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Lammella on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Tarhianjoen alueella (35.63), jonka Saikanjoen valuma-alueeseen (35.639) se kuuluu.
Joseph Brodsky

Elämä ja ura

Brodsky syntyi Leningradissa juutalaisperheeseen. Hänen isänsä oli valokuvaaja ja äiti kirjanpitäjä. 15-vuotiaana Brodsky lopetti koulunkäynnin ja työskenteli vuosina 1956–1962 yli kymmenessä työpaikassa. 16-vuotiaana hän luki Saadin Gulistanin, mikä oli koulukirjojen jälkeen hänen ensikosketuksensa runouteen. Brodsky opetteli itsekseen englantia ja puolaa. Hän kiinnostui klassisesta filosofiasta, uskonnosta, mytologiasta, englantilaisesta ja amerikkalaisesta runoudesta. 18-vuotiaana hän alkoi kirjoittaa runoja. Vuonna 1961 Brodsky tutustui Anna Ahmatovaan.
Vuonna 1964 neuvostoviranomaiset syyttivät Brodskya tyhjäntoimittamisesta (loisena elämisestä). Runoilijan työtä ei hyväksytty hänen ammatikseen, koska Brodskyllä ei ollut siihen muodollista koulutusta. Brodsky tuomittiin viideksi vuodeksi pakkotyöhön ja sisäiseen karkotukseen ja lähetettiin Arkangelin alueelle. Ennen karkotusta Brodskyä pidettiin mielisairaalassa ja Krestyn vankilassa. Muun muassa säveltäjä Dmitri Šostakovitš kritisoi Brodskyn oikeudenkäyntiä laittomana. Brodsky kärsi tuomiotaan maaliskuusta 1964 marraskuuhun 1965. Hänet armahdettiin vuonna 1965 kun muiden muassa Jean-Paul Sartre ja Ahmatova protestoivat tuomiota vastaan.
Neljä Brodskyn runoa julkaistiin antologioissa Leningradissa vuosina 1966 ja 1967, mutta suurin osa hänen tuotannostaan ilmestyi vain lännessä. Hän käänsi runoja englannista ja puolasta (muun muassa Czesław Miłoszin tuotantoa) venäjäksi. Brodsky karkotettiin Neuvostoliitosta vuonna 1972 ja hän muutti ensin Wieniin, mistä runoilija W. H. Auden ja Michiganin yliopiston slaavisten kielten professori Carl Ray Proffer auttoivat hänet Yhdysvaltoihin. Brodsky asui Brooklynissä ja Massachusettsissa. Hänen teoksensa ensimmäinen englanninkielinen käännös ilmestyi vuonna 1973. Brodsky opetti muun muassa Columbian yliopistossa ja Mount Holyoke Collegessa. Hän sai Yhdysvaltain kansalaisuuden vuonna 1977.
Brodsky julkaisi tuotantonsa pääosan englanniksi. Tuotanto koostuu runoista ja esseistä. Hänen runojaan on käännetty useille kielille. Brodsky käytti kieltä kuin musiikkia, ja hän mainitsi tärkeimmiksi innoittajikseen barokkimusiikin ja vanhan jazzin, erityisesti Clifford Brownin.
Brodsky kuoli sydänkohtaukseen kotonaan Brooklynissä tammikuussa 1996.
Vesuvianiitti

Vesuvianiitti (Ca₁₀(Mg,Fe)₂Al₄(SiO₄)₅(Si₂O₇)₂(OH,F)₄) eli toiselta nimeltään idokraasi. Vesuvianiitti kuuluu sorosilikaatteihin kuten myös esimerkiksi epidootti, hemimorfiitti, ilvaiitti ja zoisiitti.
Kidejärjestelmältään vesuvianiitti on tetragonaalinen. Kiteet ovat usein lyhyitä ja poikkileikkaukseltaan neliömäisiä pilareita. Vesuvianiitti on taipuvainen omamuotoisuuteen. Vesuvianiittia esiintyy myös ei-kidemuotoisena, kuten tiiviinä kasoina tai rakeisina massoina.
Vesuvianiitti on väriltään tavallisemmin tummanruskea, joskus myös vihreä. Viiru on valkoinen.
Kiilto on lasikiilto tai rasvakiilto. Kovuus on 6,5 Mohsin asteikolla ja ominaispaino on 3,3–3,5 g/cm³.
Vesuvianiittia esiintyy metamorfisissa kalkkikivissä epidootin, wollastoniitin, skapoliitin, diopsidin, grossulaarin, kalsiitin kanssa. Vesuvianiittipitoisiin karsikiviin liittyy usein scheeliittiä. 
Vesuvianiittiesiintymiä on muun muassa Norjassa, Yhdysvalloissa ja Suomen Paraisilla.
Monen värisiä vesuvianiittimuunnoksia käytetään korukivinä.
Ian Bohen

Ian Stuart Bohen (s. 24. syyskuuta 1976 Carmel, Kalifornia, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on ollut mukana monissa tunnetuissa televisiosarjoissa, mutta parhaiten hänet tunnetaan roolistaan nuortensarjassa Teen Wolf, jossa hän esitti Peter Hale -nimistä ihmissutta vuosina 2011–2017.

Elämä ja ura

Bohen syntyi ja kasvoi Kaliforniassa. Hän aloitti elokuvauransa vuonna 1993 lyhytelokuvassa Delivering, ja sen jälkeen hänet on nähty usein valkokankaalla, esimerkiksi elokuvassa Wyatt Earp, sekä televisiosarjoissa kuten Hercules, Erilaiset ystävät ja Mad Men. Hänen uusimpia roolejaan Teen Wolfin lisäksi ovat olleet muun muassa roolit sarjoissa Vankikarkurit ja Rikoksista pahin.
Teen Wolfissa Bohen esitti ensimmäisen kauden päävihollista, mutta hahmo palasi sarjan toiselle kaudelle auttaen päähenkilöitä. Bohen esiintyi sarjassa tiuhaan sen loppuun asti.
Kalajoen kirkko

Historiaa

Kalajoen ensimmäinen kirkko valmistui Tyngän kylään arviolta vuonna 1543. Toinen kirkko rakennettiin joitain vuosikymmeniä myöhemmin Mantilan kylään. Kolmannen kirkon rakentamisajankohtaa ei tiedetä, mutta se oli olemassa ainakin 1636 jolloin se arkistolähteiden mukaan purettiin ja rakennettiin uudelleen uuteen paikkaan. Tähän kolmanteen kirkkoon liittyneen kellotapulin rakensi Anders Brofall vuonna 1733. Vuosisadan loppua kohden kirkko rappeutui pahasti ja niinpä seurakunnan neljäs, erivartinen ristikirkko, rakennettiin vuonna 1781. Sen oli suunnitellut kruunun yli-intendentin virasto Tukholmassa vuonna 1778. Kirkko tuhoutui sodassa vuonna 1808. Uusi, viides kirkko rakennettiin puusta samaisen yli-intendentin konttorin piirustusten mukaan 1811-1812. Sekin kirkko paloi vuonna 1869, mutta siihen liittynyt kellotapuli vuodelta 1815 on edelleen olemassa.
Yläpilvi

Yläpilvi on korkealla, yleensä 6 000–18 000 metrin korkeudessa, oleva pilvi. Yläpilviin kuuluvat untuvapilvi (Cirrus), harsopilvi (Cirrostratus) ja palleropilvi (Cirrocumulus).
Yläpilvien esiintumisen yläraja on tropopaussi, alemman ilmakehän troposfäärin yläraja. Siksi yläpilviä havaitaan tropiikissa ylempänä kuin napojen lähettyvillä, missä tropopaussikin on alempana. Yläpilvet ovat tropiikissa tyypillisesti 8 000–18 000 m, keskileveysasteilla 5 000–13 000 ja korkeilla leveyksillä (napojen lähettyvillä) 3 000–8 000 metrin korkeudessa.
Valaisevat yöpilvet ja helmiäispilvet esiintyvät vielä ylempänä kuin yläpilvet: stratosfäärissä ja sen yllä.