google/wiki40b huggingface dataset:
David Suchet

Ura

Suchet kiinnostui näyttelemisestä jo lapsena, sillä hänen äitinsä näytteli teatterissa. Näyteltyään ensin koulunäytelmissä Suchet liittyi National Youth Theatreen, minkä jälkeen hän opiskeli kolmen vuoden ajan London Academy of Music and Dramatic Artissa. Valmistuttuaan sieltä Suchet näytteli aluksi Gateway Theatressa. Hänen ensimmäinen televisioroolinsa oli vuonna 1971 sarjassa Public Eye.
Vuonna 1973 Suchet liittyi Royal Shakespeare Companyyn. Hän jatkoi myös televisioroolien tekemistä esimerkiksi sarjoissa The Protectors, The Professionals ja Tales of the Unexpected. Suchet'n ensimmäinen teatterielokuvarooli oli elokuvassa The Missionary (1982).
Tunnetuksi Suchet'n teki Hercule Poirotin rooli Agatha Christien kirjoihin perustuvassa brittiläisessä televisiosarjassa Hercule Poirot. Suchet valittiin rooliin Christien tyttären Rosalind Hicksin ehdotuksesta: hän oli nähnyt Suchet'n ensimmäisen kerran minisarjassa Blott on the Landscape ja piti tätä täydellisenä Poirotina siitä lähtien. Suchet on  esittänyt Poirotia myös televisioelokuvissa.
Vuonna 1999 Suchet esiintyi ensi kertaa Broadwaylla, esittäen Antonio Salieria Amadeuksessa.
Vuonna 2017 Suchet vieraili Doctor Who -sarjan 10. tuotantokauden "Knock Knock" -nimisessä jaksossa, jossa hän esitti "Maaherraa". Rooli oli hänen tapansa mukaisesti voimakas luonnerooli, ja Suchet'n roolisuoritusta ylistettiin.

Tunnustuksia

Vuonna 1985 Suchet sai Royal Television Societyn myöntämän palkinnon parhaana miesnäyttelijänä. Roolistaan Hercule Poirot'na Suchet sai vuonna 1991 BAFTA TV Award -ehdokkuuden. Hän voitti Variety Club Awardin vuonna 1994 roolistaan David Mamet'n ohjaamassa näytelmässä Oleanna. Hän voitti myöhemmin myös toisen Variety Club Awardin roolistaan Salierina näytelmässä Amadeus.
David Suchet sai kuningattarelta Brittiläisen imperiumin ritarikunnan upseerin arvonimen vuonna 2002 ansioistaan näyttelijänä. Vuonna 2010 hänelle myönnettiin saman ritarikunnan komentajamerkki.

Perhe ja sukutausta

David Suchetin isoveli on televisiojuontaja John Suchet. David on naimisissa näyttelijä Sheila Ferrisin kanssa, ja heillä on kaksi aikuista lasta.
Davidin liettuanjuutalainen isoisä Isidor oli syntyisin Venäjän juutalaisten asuinalueella sijainneesta Krottingenista. Hän vaihtoi perheensä nimen Suchedowitzista Suchetiksi muutettuaan Etelä-Afrikkaan. Alkuperäinen sukunimi tuli nimestä "Shokhet", joka tarkoittaa hepreassa kosher-teurastajaa. Davidin isä Jack oli lääkäri, joka muutti Etelä-Afrikasta Britanniaan 1930-luvulla. Davidin äidin Joanin (o.s. Jarché) äiti oli englantilainen protestantti ja isä Englantiin Ranskan kautta muuttaneiden venäjänjuutalaisten jälkeläinen. David kasvatettiin uskonnollisesti tunnustuksettomasti, mutta hän kääntyi kristityksi 1980-luvulla, ja hänet konfirmoitiin anglikaaniseen kirkkoon vuonna 2006.
Ivan Bukavšin

Ivan Bukavšin (3. toukokuuta 1995 – 12. tammikuuta 2016) oli venäläinen shakinpelaaja. Hän voitti Euroopan juniorimestaruuden alle 12-vuotiaana, alle 14-vuotiaana ja alle 16-vuotiaana. Vuonna 2011 hän sai suurmestarin tittelin.
Hän voitti joulukuussa 2015, kuukautta ennen kuolemaansa, arvostetun Venäjän cupin.
Bukavšin menehtyi äkillisesti aivoverenvuotoon.
Louis Washkansky

Louis Washkansky (1913 – 21. joulukuuta 1967) oli ensimmäinen ihminen, jolle tehtiin sydämensiirto.
Washkansky oli syntyjään Liettuan juutalainen, joka muutti Etelä-Afrikkaan 9-vuotiaana vuonna 1922. Hänestä tuli ruokatavarakauppias Kapkaupunkiin. Washkansky palveli toisen maailmansodan aikana Pohjois- ja Itä-Afrikassa sekä Italiassa. Sodan jälkeen hän avioitui.
Washkansky oli kova urheilija, hän pelasi jalkapalloa, ui ja nosti painoja. Myöhemmin hänen terveytensä kuitenkin huononi ja hän kärsi diabeteksestä ja sydänsairauksista. 
Washkanskylle tehtiin sydämensiirto 3. joulukuuta vuonna 1967 Groote Schuurin sairaalassa Kapkaupungissa. Uusi sydän oli saatu juuri auto-onnettomuudessa vakavasti loukkaantuneelta Denise Darvallilta. Sydämensiirtoleikkausta johti eräs Etelä-Afrikan tunnetuimmista lääkäreistä, kirurgi Christiaan Barnard. Washkansky selviytyi leikkauksesta ja eli 18 päivää, kunnes menehtyi keuhkokuumeeseen, joka johtui hänen immuunipuolustusta heikentävästä lääkityksestään.
Kulorastas

Koko ja ulkonäkö

Kulorastaan selkäpuoli on ruskeanharmaa, vatsapuoli vaalea ja pyöreiden, selvärajaisten mustien täplien pilkuttama. Lennossa huomaa valkeat kainalohöyhenet ja pyrstön valkoiset kulmat. Väritykseltään kulorastas muistuttaa laulurastasta, mutta on suurempi, mustarastaan kokoluokkaa. Kulorastas on Suomen suurin rastas: sen pituus on 26–29 cm ja paino 100–130 g.
Kulorastaan ääni on erikoinen pärinä tai rätinä, joka tuo mieleen lasten pyöränpinnoihin kiinnitetyn päristimen. Laulu on kuuluvaa, ja sen tempo on nopeampi ja kesto lyhyempi kuin mustarastaan laulussa, jota se suuresti muistuttaa. Kulorastas on arka ja hiljainen lintu. Muuttoaikoina sitä tavataan pienissä parvissa.
Vanhin suomalainen rengastettu kulorastas on ollut 4 vuotta 10 kuukautta 17 päivää vanha.

Levinneisyys

Kulorastas on lajina euraasialainen ja sitä tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa. Lisäksi sitä tavataan Länsi-Siperiassa, Vähässä-Aasiassa, paikoitellen Keski-Aasiassa sekä Himalajan länsiosissa.
Alalajeja on kolme, joista pohjoinen nimilaji pesii meillä Suomessa. Linnut talvehtivat joko Länsi-Euroopassa tai Pohjois-Afrikassa, etenkin Marokossa, Tunisiassa ja Algeriassa, sekä Välimeren maissa, Lähi-Idässä ja Israelissa. Satunnaisesti kulorastas voi myös talvehtia Norjaa ja Ruotsia myöten. Toinen alalaji pesii Pohjois-Afrikassa ja kolmas Siperiassa. Harhailevia kulorastaita on tavattu mm. Islannissa ja Färsaarilla.
Yli 75 % maailman kulorastaskannasta pesii ja talvehtii Euroopassa. Euroopassa lajia tavataan noin 3–7,5 miljoonaa paria, eli 6–15 miljoonaa yksilöä, ja laji on levittäytynyt 36 maan alueelle. Koko maapallon kannaksi arvioidaan 17 miljoonaa yksilöä.
Suomen pesimäkannaksi on arvioitu noin 40 000–70 000 paria. Suomeen jää joskus talvehtimaan vain parisenkymmentä yksilöä. Pohjoinen levinneisyysraja noudattaa yhtenäisen mäntymetsävyöhykkeen pohjoisrajaa. Laji taantui Suomessa voimakkaasti 1950-luvulla, mutta kannat ovat elpyneet. Nykyisin kulorastaita esiintyy koko maassa aina mäntyrajalle saakka. Laji on Etelä-Suomessa melko harvalukuinen. Laji vaikuttaa kuitenkin runsastuneen 2000-luvulla.

Elinympäristö

Kulorastasta tavataan havumetsissä, etenkin vanhoissa harju- ja kalliomänniköissä, ja muuttoaikoina pelloilla ja saaristossa. Keski-Euroopassa laji on yleinen puistolintu.

Lisääntyminen

Pesä on suurehko ja rakennettu kuivista oksista ja ruohoista sekä jäkälästä, sisältä vuorattu savella ja heinillä. Pesä on tavallisesti männyssä muutaman metrin korkeudella. Muninta alkaa Etelä-Suomessa vapun tienoilla. Naaras munii tavallisesti neljä vihertävää, täplikästä munaa ja hautoo niitä noin kaksi viikkoa. Koiras saattaa joskus hautoa lyhyitä aikoja. Muna painaa 7,8 g. Molemmat emot hoitavat poikasia, jotka lähtevät pesästä kaksiviikkoisina ja itsenäistyvät pari viikkoa myöhemmin. Voi pesiä kahdesti kesän aikana, jolloin koiras huolehtii ensimmäisen pesyeen poikasista naaraan muniessa ja hautoessa toista.

Ravinto

Kulorastas on kaikkiruokainen: se syö hyönteisiä, matoja ja marjoja. Keski-Euroopassa kulorastaan talviravintoa ovat etenkin mistelin marjat, siksi sen nimikin on monissa kielissä mistelirastas.
Şükrü Uzuner

Ura

Uzuner aloitti ammattilaisuransa Kartalsporin joukkueessa Turkin jalkapallon toisella sarjaportaalla. Hän pelasi kahdessa cup-ottelussa, mutta ei tehnyt sarjadebyyttiään. Marraskuussa 1992 hänet lainattiin Darıca Gençlerbirliğiin kolmannelle sarjatasolle. Seuraavaksi kaudeksi hän siirtyi samalla tasolla pelanneen Maltepesporin riveihin, joissa hän teki yhdeksän maalia 18 ottelussa.
Suomeen Uzuner tuli vuonna 1994 ja hänen ensimmäinen seuransa oli Kolmosessa pelannut Äänekosken Huima. Hän oli joukkueensa toiseksi paras maalintekijä 15 osumallaan. Kesken kauden 1995 Uzuner siirtyi Jyväskylän Jalkapalloklubiin, jonka hän auttoi nousemaan Ykköseen. Kahdella seuraavalla Ykkösen kaudella hän viimeisteli yhteensä 29 maalia, herättäen kiinnostusta Veikkausliigasta. Uzuner siirtyikin kaudeksi 1997 Finnairin Palloilijoihin, jossa teki debyyttikaudellaan 9 maalia, ollen joukkueensa paras ja Veikkausliigan neljänneksi paras maalintekijä. FinnPa kuitenkin putosi kauden päätteeksi Ykköseen ja Uzuner siirtyi Helsingin Jalkapalloklubiin. Hänen peliaikansa jäi kuitenkin vähäiseksi toisen uuden hankinnan, Shefki Kuqin vireen vuoksi ja hänet lainattiin loppukaudeksi Kotkan Työväen Palloilijoihin.
Kaudeksi 2000 Uzuner siirtyi Ykkösen Atlantis FC:n joukkueeseen. Hän oli 18 maalillaan Ykkösen kolmanneksi paras maalintekijä Atlantiksen noustessa Veikkausliigaan. Seuraavalla kaudella hän pelasi vielä muutaman pääsarjaottelun, mutta usean loukkaantumisen johdosta hänen sopimuksensa seuran kanssa purettiin elokuun alussa. Loppukauden hän vietti FC Hämeenlinnassa Ykkösessä. Yhteensä Veikkausliigassa Uzuner pelasi 51 ottelua, joissa teki 15 maalia.
Uzuner palasi vuonna 2002 JJK:n riveihin ja viimeisteli 18 ottelussa 14 maalia. Seuraavat vuodet hän vietti Jyväskylän alueen Kakkosen joukkueissa. Hän pelasi vielä kolmannen kerran JJK:ssa vuosina 2005–2006 ennen kuin siirtyi pelaamaan viimeiset vuotensa FC Blackbirdiin, jossa pelasi neljän kauden aikana satunnaisia otteluita.
Sofieron linna

Sofieron linna on Helsingborgin kaupungissa samannimisessä Helsingborgin kunnassa, Ruotsissa, sijaitseva linna, joka alun perin oli Ruotsin kuninkaallisen perheen käytössä. Sen rakennutti vuonna 1864 tuolloinen prinssi Oskar ja hänen puolisonsa Sophia kesälinnakseen. 
Nykyiseen kokoonsa linna laajennettiin, kun Oskarista tuli kuningas Oskar II. Vuonna 1905 prinssi Kustaa Aadolf ja hänen puolisonsa Margareta saivat linnan haltuunsa, kun Oskar II antoi sen parille häälahjaksi. Margareta pystytytti linnan lähelle puutarhan, ja linna toimi pariskunnan virallisena kesänviettopaikkana.
Kuningas Kustaa VI Aadolf testamenttasi Sofieron linnan Helsingborgin kunnalle, jolle se siirtyi kuninkaan kuoltua vuonna 1973. Nykyisin linna toimii ravintolana, kahvilana, sekä ajoittain myös galleriana. Kesäisin linnan mailla järjestetään joskus myös konsertteja.
Sofieeron linnan puisto voitti Euroopan kauneimman puiston palkinnon vuonna 2010.
Uusi-Vilka

Uusi-Vilka (ven. Но́вая Ви́лга, Novaja Vilga) on taajama ja maalaiskunta Karjalan tasavallan Äänisenrannan piirissä Venäjällä. Taajama sijaitsee Pietarin ja Murmanskin välisen M18-valtatien ja Petroskoi-Värtsilä-tien varrella 14 kilometriä Petroskoista länteen. Asukkaita on 1 600 henkeä (vuonna 2008).
Vuonna 1946 perustetussa taajamassa on maatalousyrityksiä, suuri karjatila sekä maatalouden täydennyskoulutuskeskus. Palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu, lasten musiikkikoulu, lasten luomistyön keskus, kirjasto, poliklinikka ja kulttuuritalo.
Uuden-Vilkan maalaiskunta rajoittuu idässä Petroskoin kaupunkipiirikuntaan ja Puujoen kuntaan, kaakossa Latva-Vetkaan, lounaassa Prääsän piirin Pyhäjärveen, lännessä Prääsään ja Matrossaan, luoteessa Tšalnaan sekä koillisessa Suojuun. Kuntaan kuuluvat keskustaajaman lisäksi Uuden-Lohijärven (ven. Новое Лососинное, Novoje Lososinnoje) taajama sekä Vanhan-Vilkan (Вилга, Vilga), Puolivälin eli Poštan (Половина, Polovina), Lohijärven (Лососинное, Lososinnoje) ja Maasjärven (Машезеро, Mašezero) kylät.
Jatkosodassa Vilkan alue oli Suomen miehittämä vuosina 1941–1944. Siellä oli myös yksi Itä-Karjalan sotilashallinnon keskitysleireistä.
Huhtisen koulu

Huhtisen koulu on Porvoossa Huhtisissa sijaitseva alakoulu. Koulurakennuksen ensimmäinen osa valmistui vuonna 1995. Huhtisen koulun rehtorina toimii Minna Sumusalo.
Laura Benkarth

Laura Anna Benkarth (s. 14. lokakuuta 1992 Freiburg im Breisgau, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, joka pelaa FC Bayern Münchenin riveissä Saksan Bundesliigassa. Hän on pelannut Saksan naisten jalkapallomaajoukkueessa vuodesta 2012 lähtien. Benkarthin toistaiseksi ainoa olympiamitali on kulta kesäolympialaisten 2016 naisten jalkapalloturnauksesta. Jalkapallon naisten Euroopan-mestaruuskilpailuissa 2013 Benkarth saavutti kultaa Saksan joukkueessa.
Benkarth on 173 senttimetriä pitkä ja painaa 68 kilogrammaa.
Peeter Vähi

Peeter Vähi, joskus muodossa Peter Vähi tai Peeter Vahi, (s. 1955) on klassinen virolainen säveltäjä.
Vähin 1992 valmistunut tiibetiläisten rukouslaulujen aasialaisten sävelkulkujen innoittama sävellys Relaxatio on arvioitu psykoterapeuttisen musiikin sähköiseksi mestariteokseksi .
Roman Furger

Roman Furger (s. 10. helmikuuta 1990) on sveitsiläinen maastohiihtäjä.
Furger saavutti alle 23-vuotiaiden MM-kilpailuissa pronssia vapaan hiihtotavan sprintissä 2012. Lahden MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui 50 kilometrin vapaan hiihtotavan yhteislähtökilpailussa 17:nneksi. Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hän oli 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa kahdestoista.
Maailmancupissa Furger kilpaili ensimmäisen kerran Davosissa joulukuussa 2009. Maailmancupin pisteille hän sijoittui ensimmäisen kerran Jällivaaran 15 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa marraskuussa 2012 oltuaan 17:s. Parhaimmillaan hän on sijoittunut 13:nneksi Tour de Skihin 2017–2018 kuuluneessa Lenzerheiden vapaan hiihtotavan sprintissä. Yksittäisessä maailmancupin kilpailussa hän on ollut parhaimmillaan neljästoista Otepään vapaan sprintissä helmikuussa 2017.
Erja Lyytinen

Ura

Kitaransoiton Lyytinen aloitti 15-vuotiaana ja teki samalla jo omia kappaleita. Kouluaikoina hän oli myös soul-yhtyeen laulajana. Tuolloin hän kuunteli sellaisia artisteja kuin Aretha Franklin ja Ray Charles. Myöhemmin hän tutustui muun muassa Koko Taylorin vuoden 1978 albumiin The Earthshaker ja mainitsee tältä suosikikseen kappaleen ”I’m a Woman”. Toinen suuresti vaikuttanut artisti on Bonnie Raitt. Raittin tuotannosta Erja Lyytinen mainitsee vuoden 1975 Home Plate -albumilla olleen kappaleen ”Sugar Mama”.
Vuonna 2002 ilmestyi ensimmäinen oma levy Attention! Dave’s Special -yhtyeen kanssa. Tällä tanssittavaa jump- ja swing blues -vaikutteista musiikkia sisältävällä albumilla oli jo suurin osa Lyytisen omia kappaleita, kuten keikkaohjelmistossa vieläkin oleva ”Not a Good Girl”.
Vuonna 2003 Lyytinen oli Järvenpään Puistobluesin ainoa kotimainen artisti päälavalla. Samassa konsertissa esiintyivät myös Koko Taylor ja Bonnie Raitt, ja jälkimmäisen Lyytinen pääsi tapaamaankin.
Vuonna 2005 saksalaisen Ruf Recordsin Thomas Ruf toi Suomeen Blues Caravan -kiertueen ja Lyytinen pääsi jammailemaan yhtiön kirjoilla olleiden naisartistien Candye Kane, Sue Foley ja Ana Popovich kanssa. Ruf tarjosi Lyytiselle sitten levytyssopimusta ja vuonna 2006 Lyytinen pääsi Yhdysvaltoihin Mississippin Oxfordiin tekemään paikallisten muusikoiden kanssa albumia Dreamland Blues. Tällä levyllä Lyytinen soitti aikaisempaa enemmän slide-kitaraa. Samana vuonna Lyytinen oli sitten itsekin mukana Blues Caravan -kiertueella.
Uuden levy-yhtiön myötä Lyytinen on kehittänyt musiikkiaan alkuaikojen jazz- ja blues-vaikutteita moni-ilmeisemmäksi. Samalla hän on alkanut panostaa enemmän laulujen sanoituksiin.
Syksyllä 2010 Erja Lyytinen yhtyeineen oli noin viiden viikon kiertueella, joka suuntautui Ruotsiin, Tanskaan, Saksaan, Sveitsiin ja Englantiin. Englannissa yhtye esiintyi toista kertaa ja toimi varsinkin Yhdysvalloissa mainetta saaneen Walter Troutin lämmittelybändinä. Lyytinen on myös mukana saman vuoden lokakuussa julkaistulla tribuuttialbumilla Pispalassa jytää – Juicen & Coitus Intin parhaita esittäen sillä kappaleen ”Kuopio tanssii ja soi”.
Vuonna 2011 Erja Lyytinen lähti yhtyeensä kanssa maaliskuun alussa Britteinsaarten kiertueelle. Kiertue koostuu yhdestätoista konsertista eri puolilla maata. Lyytinen esiintyi lisäksi arvostetussa tunnin mittaisessa Paul Jonesin juontamassa rhythm and blues -ohjelmassa BBC Radio 2 -kanavalla 28. helmikuuta. Lyytisen viimeisin albumi Voracious Love julkaistiin saarivaltakunnassa lokakuussa 2010. Albumilta kuultiin Jonesin ohjelmassa kappaleet ”Don’t Let a Good Woman Down”, ”Oil and Water” sekä Blind Willie Johnson -cover ”The Soul of a Man”.

Yksityiselämä

Lyytinen oli avoliitossa italialaisen kitaristin Davide Florenon kanssa vuosina 1999–2016. Heillä on vuonna 2013 syntyneet Massimo ja Dante -nimiset kaksospojat.
Anitan valinta

Juoni

Keski-ikäinen Anita menettää elinikäisen työpaikkansa elokuvateatterissa, kun uusi omistaja haluaa purkaa talon uuden multiplex-teatterin tieltä. Purkutöiden alettua Anita tulee yhä teatterin luo katselemaan lihaksikkaita ja paidattomia työmiehiä ja tapaa kaivinkoneenkuljettaja Antonion, joka on naimisissa. He rakastuvat ja alkavat tapailla illan tullen salaa kynttilänvalossa työmaan parakissa.
Grey goo

Grey goo (vapaasti suomentaen "harmaa massa" tai "harmaa mönjä", amerikanengl. gray goo) on eräs esitetty maailmanlopun skenaario, jossa nanoteknologisesta materiaalista koostuvat robotit lisääntyvät hallitsemattomasti valmistamalla kopioita itsestään. Nanomassan määrä kasvaisi näin eksponentiaalisesti, kunnes kaikki saatavilla oleva materiaali olisi käytetty uusien nanorobottien rakentamiseen. Termin kehitti K. Eric Drexler 1980-luvun puolivälissä.

Määritelmä

Termiä "gray goo" käytti ensin nanoteknologian pioneeri Eric Drexler kirjassaan Engines of Creation (1986). Neljännessä luvussa, ''Engines Of Abundance'', Drexler kuvaa sekä eksponentiaalisen kasvun että luontaiset rajoitukset kuvailemalla nanokoneita, jotka voivat toimia vain jos niille annetaan tiettyjä raaka-aineita. Kirjansa 11. luvussa Drexler huomauttaa, että geometrinen kasvu, jonka mahdollistaa itsensä kopioiminen, rajoittuu sopivien raakamateriaalien saatavuuteen.
Drexler käytti termiä korostaakseen, että "gray goo" olisi evoluution näkökulmasta ihmiseen verrattuna ylivoimainen, mutta ei millään tavalla arvokas.
Eräässä History Channel -tv-kanavan ohjelmassa kuvataan futuristinen maailmanlopun skenaario, jossa rannikolla tapahtuvaan öljyonnettomuuden siivoamiseen käytetään nanorobotteja. Ohjelmointivirheen vuoksi nanorobotit kuitenkin tuhoavat kaikki hiilipohjaiset asiat, myös hiilipohjaiset elämänmuodot, öljyn sisältämän hiilivedyn sijaan. Nanorobotit tuhoavat kaiken tuottaen kopioita itsestään. Päivien kuluessa Maa on muuttunut pölyksi.
Bill Joy, eräs Sun Microsystemsin perustajista, keskusteli joistakin tämän teknologian ongelmista tunnetussa Wired-lehden artikkelissaan "Why the Future Doesn't Need Us" (suom. Miksi tulevaisuus ei tarvitse meitä). Suorana vastineena Joyn nostamiin huolenaiheisiin nanolääketieteen pioneeri Robert Freitas julkaisi ensimmäisen kvantitatiivisen analyysin ekofagia-skenaariosta.
Kyren Wilson

Kyren Wilson (s. 23. joulukuuta 1991) on englantilainen snookerammattilainen. Hän siirtyi ammattilaiseksi vuonna 2010. Wilson voitti ensimmäisen ranking-tittelinsä vuoden 2015 Shanghai Mastersissa, kun hän sijoittui maailmanlistassa sijalle 54. Hän voitti Judd Trumpin finaalissa lukemin 10–9.
Gotthardin pohjatunneli

Tunnelin rakenne

Rautatietunneli koostuu kahdesta erillisestä, noin 40 metrin päässä toisistaan kulkevasta tunnelista, joista itäistä pitkin junat kulkevat etelään ja läntistä pohjoiseen. Itäisen tunnelin pituus on 57,104 kilometriä ja läntisen 57,017 kilometriä. Tunnelit on yhdistetty turvallisuustekijöiden vuoksi käytävällä 325 metrin välein. Kaiken kaikkiaan tunneleita, kuiluja ja kulkureittejä kaivettiin 151,8 kilometriä.
Tunnelin pohjoinen suuaukko on Rynächtin liikennepaikan (456 metriä meren pinnan yläpuolella) eteläpuolella, lähellä Altdorfia, Urin kantonissa. Eteläinen suuaukko on Pozzo Negrossa (310 metriä meren pinnan yläpuolella), Biascan lähellä, Ticinon kantonissa. Tunneli nousee keskikohtaa kohti kuljettaessa siten, että korkein kohta on 550 metriä meren pinnan yläpuolella. Tunnelissa on kaksi raiteenvaihtopaikkaa, Tujetsch (22,3 kilometrin päässä Rynächtistä) ja Polmengo (17,2 kilometrin päässä Pozzo Negrosta).

Liikenne

Pohjatunneli liittyy laajaan hankkeeseen, jolla parannetaan Sveitsin ja Saksan sekä Italian välisiä ratayhteyksiä. Gotthardin tunneleiden lisäksi Zürichin ja Milanon välillä tulee olemaan Cenerin ja Zimmerbergin pohjatunnelit. Pohjatunnelin käyttöönoton jälkeen matka-aika Zürichistä Milanoon on vuonna 2017 kolme tuntia ja 26 minuuttia, kun se vuonna 2016 oli neljä tuntia ja kolme minuuttia . Nopeimmat junat voivat kulkea tunnelissa 250 kilometrin tuntinopeudella. Tunnelin päivittäinen kapasiteetti on noin 315 junaa, josta henkilöjunien osuus on arviolta 65 (keskimäärin noin kaksi junaa tunnissa suuntaansa päiväaikaan).
Gotthardin pohjatunneli korvaa osittain Gotthardin tunnelin, joka jää edelleen hitaamman tavara- ja paikallisliikenteen käyttöön.

Rakennusprojekti

Hankkeen toteuttaja oli AlpTransit Gotthard AG -yhtiö, joka on Sveitsin valtiollisen rautatieyhtiön SBB-CFF-FFS:n tytäryhtiö. Pohjatunnelin kokonaiskustannukset olivat 12,2 miljardia Sveitsin frangia (runsaat 11 mrd. €). Projekti kesti kaikkiaan 17 vuotta.
Tunneliprojektissa tehtiin yhteensä noin neljä miljoonaa työtuntia. Tunnelin rakennustöissä kuoli yhteensä yhdeksän henkilöä, kaikki louhintavaiheessa vuosina 2002–2012.
Tunneleita tehtiin muun muassa kallioperästä ja tunnelien koosta riippuen sekä räjäyttämällä (36 prosenttia tunnelipituudesta) että isoilla porauslaitteistoilla (64 %). Kaivettujen kalliomassojen paino oli noin 28 miljoonaa tonnia.
Marcelo Estigarribia

Ura

Estigarribia aloitti uransa Club Unión Pacífico -nuorisoseurassa, ennen kuin siirtyi Sport Colombiaan, jossa hän teki ammattilaisdebyyttinsä 17-vuotiaana. Sen jälkeen hän siirtyi Cerro Porteñon riveihin, josta hän siirtyi vuonna 2008 Le Mansiin ja sieltä Newell's Old Boysiin lainalle.
Elokuussa 2011 Estigarribia siirtyi Deportivo Maldonadosta lainalle Juventukseen.
Paraguayn maajoukkueessa Estigarribia on pelannut 32 ottelua ja tehnyt niissä yhden maalin vuosina 2008–2012.
San José (Costa Rica)

Historiaa

San José oli pieni mitätön kylä aina vuoteen 1824. Silloin Costa Rican ensimmäinen vaaleilla valittu valtionpäämies Juan Mora Fernández päätti siirtää hallituksen pois vanhasta Espanjan kolonialistiajan pääkaupungista Cartagosta. 1840-luvulla San Josesta tuli yksi kahvintuotannon keskeisistä paikoista.
Kaupunki kasvoi nopeasti 1900-luvulla. Keskustan ympärille kaavoitettiin alueita shakkilauta-asemakaavaan. 1950-luvulta alkaen kaupunkiin on tullut myös teollisuutta. Viime vuosikymmeninä kasvu on käynyt hallitsemattomaksi, kun sekä costaricalaiset että maahanmuuttajat etenkin Nicaraguasta ja Panamasta tulvivat kaupunkiin paremman elintason toivossa. Kaupungin ympärille on kasvanut slummeja ja rikollisuus on lisääntynyt.

Liikenne

San Jose sijaitsee Panamericana-valtatien varrella. Se on Atlantin ja Tyynenmeren rannikoilta tulevien valtateiden risteyspaikka.
Kaupunkia palvelee kaksi lentoasemaa, Aeropuerto Internacional Juan Santamaría on kansainvälisten lentojen kohde kun taas Aeropuerto Tobías Bolaños hoitaa kotimaan liikennettä.

Yliopistot

Costa Rican yliopisto perustettiin San Joséen vuonna 1940. San Joséssa sijaitsee myös YK:n perustama Rauhanyliopisto.