Thrash metal

Tyylilajin alkuvaiheet 1980-luvun alussa

Yhtenä ensimmäisistä thrash metalin edelläkävijöistä on pidetty vuonna 1978 perustettua englantilaista crust punk -yhtyettä Amebix, joka sekoitti hardcore punkin heavy metaliin. Amebix sai runsaasti vaikutteita muun muassa Motörheadilta, Black Sabbathilta, Killing Jokelta ja Crassilta. Myöhemmistä yhtyeistä Sepultura, Neurosis ja Napalm Death ovat vannoneet Amebixin nimeen. Sepultura ja useat brasilialaiset yhtyeet ovat maininneet esikuviensa joukossa myös suomalaiset hardcore punk -yhtyeet Terveet Kädet ja Rattuksen. Englantilaisen uuden aallon metallimusiikin soundia toteutti myös tuottaja Mike Stone, jonka tuottamilla hardcore punkiin vivahtavilla äänitteillä saattoi olla vaikutusta thrash metalin syntyyn.

”Neljä suurta”

Merkittäviä sysäyksiä thrash metalin kehityksessä tapahtui vuosina 1984–1986, kun thrash metal -yhtyeet eri puolilla maailmaa julkaisivat ensialbumeitaan. Yhdysvalloissa Anthraxin Fistful of Metal (ja erityisesti sen thrash metal -ylistyslaulu ”Metal Thrashing Mad”), Slayerin minialbumi Haunting the Chapel, esikoisalbumi Show No Mercy ja kakkosalbumi Hell Awaits, Exoduksen Bonded by Blood, Metallican kakkosalbumi Ride the Lightning sekä Megadethin Killing Is My Business... And Business Is Good! olivat uranuurtajajulkaisuja. Ne osoittivat thrash metalin kehityssuunnan moneksi vuodeksi eteenpäin.
Saksassa Kreator, Destruction ja Sodom tarjosivat thrash metalin raskainta antia esikoisalbumeillaan Endless Pain, Infernal Overkill ja Obsessed by Cruelty. Brasiliassa Sepulturan EP Bestial Devastation lähenteli jo death metalia.
Varsinaisen thrash metalin kärjen 1980-luvun puolivälissä muodostivat Metallica, Anthrax, Slayer ja Megadeth. Musiikkilehdistö kutsui niitä ”thrash metalin neljäksi suureksi”. Tyylilajin marginaalisuuteen nähden nämä yhtyeet menestyivät hyvin ja saivat mainetta. Kukin niistä julkaisi vuosina 1986–1987 albumin, joka jäi thrash metalin historiaan merkkiteoksena: Master of Puppets (Metallica), Reign in Blood (Slayer), Peace Sells... But Who’s Buying? (Megadeth) ja Among the Living (Anthrax). Yhtyeiden menestys jatkui 1990-luvun alkupuolelle saakka, jolloin thrash metal alkoi vähitellen lähestyä valtavirran musiikkityylejä. Vaikka yhtyeiden radiosoittoaika oli yleensä vähäistä, Anthrax myi Yhdysvalloissa kultaa vuonna 1988 (EP I’m the Man), kun taas Metallican ja Megadethin ensimmäiset platinalevymyyntiin oikeuttaneet luvut rikkoutuivat jo vuosina 1986 (Peace Sells... But Who’s Buying?) ja 1992 (Countdown to Extinction). Nelikosta raskainta thrash metalia soitti Slayer, jonka menestyksen takuuna olivat kulta- ja platinamyynnin sijasta fanaattisten kannattajien täyttämät konserttisalit.
Muita hieman vähemmän tunnettuja thrash metal -yhtyeitä olivat muun muassa yhdysvaltalaiset Dark Angel, Exodus, Anthrax-jäsenten sivuprojekti S.O.D., Testament sekä kanadalainen Voivod. Vaikka edellä mainittujen yhtyeiden levymyynti ja näkyvyys eri medioissa olivat pienempiä kuin ”neljällä suurella”, niiden musiikillinen anti tyylilajille oli vähintään yhtä merkittävä.

Keski-Euroopan thrash metal 1980-luvun lopulla

”Teutonithrashiksi” kutsuttua suuntausta muokkasivat länsisaksalaiset Destruction, Kreator ja Sodom vuosina 1985–1989. Länsisaksalaisten yhtyeiden työ omalla maaperällään oli merkittävää, koska saksalainen underground- ja metallimusiikkiliike oli hyvin vastaanottavainen uusille musiikkityyleille ja yhtyeille. Kun yhdysvaltalaiset thrash metal -yhtyeet käytännössä taistelivat olemassaolostaan koko 1980- ja 1990-luvun, saksalaisten kollegoiden ei tarvinnut huolehtia radiosoitosta, levymyynnistä tai musiikin poliittisesta korrektiudesta läheskään yhtä paljon. Euroopassa albumeja myytiin tarpeeksi, konserttisalit olivat täysiä ja metallimaailman yhteisöllisyyden ansiosta keskinäinen kilpailu oli terveellä pohjalla. 
Saksalaisten thrash metal -yhtyeiden musiikki oli usein uskaliaampaa ja sanoitukset vihaisempia kuin yhdysvaltalaisten. Saksalaisessa thrash metalissa olikin paljon death metalin piirteitä. Tyylin vaikutteet levisivät nopeasti myös Länsi-Saksaa ympäröiviin, lähinnä germaanisen kielialueen maihin.

Lasku

Thrash metalin suurin suosio hiipui 1990-luvun puoliväliin mennessä. Rockmusiikissa brittipop- ja grunge-yhtyeet hallitsivat radioiden soittolistoja ja albumilistoja, ja metallimusiikin kaupallinen suosio oli yleensäkin laskussa. Useat merkittävistä 1980-luvun thrash metal -yhtyeistä joko hajosivat kokonaan (kuten Acid Reign, Nuclear Assault tai Whiplash), tai jäivät vuosien mittaisille levytys- ja konsertointitauoille, (kuten Dark Angel, Death Angel, Exodus tai Forbidden). 
Osa vanhoista thrash metal -yhtyeistä, kuten Sepultura, alkoivat kehittää musiikkityyliään melodisempaan suuntaan. Groove metalin tai post-thrashin uranuurtajat Panteran johdolla hylkäsivät 1980-luvun suoraviivaisen thrash metalin. Thrash metalista polveutuneet uudet tyylit toivat sen samalla hieman lähemmäksi metallimusiikin valtavirtaa.

”Uusi nousu”

Vuosikymmenen verran kestäneen suvantovaiheen jälkeen thrash metal kehittyi taas 2000-luvulla. Erityisesti post-thrashin myötä musiikkiin oli tullut uusia elementtejä. Kappaleiden eri osien tempon vaihtelut olivat tavallisia, ja melodiakulut koostuivat muustakin kuin kuudestoistaosanuoteista kootuista, sahaavista riffeistä. Thrash metalista polveutuneet uudet tyylisuunnat, kuten alternative metal ja metalcore, saivat uudesta nuorisosukupolvesta täysin uutta yleisöä.
Myös Suomessa perustettiin vanhaa thrash metalia ja muita metallimusiikin tyylilajeja yhdistäviä yhtyeitä. Usein Mokomaa ja Stam1naa pidetään Suomen modernimman thrash metalin edustajina. Myös ruotsalainen The Haunted ja yhdysvaltalaiset Damageplan, Killswitch Engage ja Lamb of God edustavat musiikkityyliä, joka häilyy thrash metalin, post-thrashin ja metalcoren välimaastossa.

Thrash metalin varhaiset juuret Suomessa

Suomalaisista thrash metal -yhtyeistä merkittävin ja parhaiten tunnettu on Stone. Varsinkin yhtyeen kahta ensimmäistä albumia Stone (1988) ja No Anaesthesia! (1989) pidetään merkittävimpinä Suomen thrash metalin uranuurtajajulkaisuina. Stone hajosi virallisesti vuonna 1992, ja sen jäseniä liittyi myöhemmin muihin yhtyeisiin, kuten Suburban Tribe, Amorphis ja Children of Bodom. Stonen musiikkia on kuitenkin julkaistu uudelleen ja yhtye on jatkanut satunnaista konsertointia aina 2000-luvulle saakka.
Erityisesti 1980-luvun lopulla Pohjois-Suomessa thrash metal oli suosittua ja paikallisesti esiintyviä yhtyeitä oli runsaasti. Jotkut yhtyeet, kuten Airdash ja A.R.G., levyttivät suurille levy-yhtiöille, mutta esimerkiksi Crematory, Mengele (myöhemmin nimillä Insomnia ja Wengele), Maple Cross, National Napalm Syndicate ja Sacred Crucifix olivat merkittäviä paikallisia vaikuttajia Oulun läänin ja Etelä-Lapin alueella.
Suomalaiset thrash metal -yhtyeet toimivat kuitenkin lähinnä harrastepohjalta ja alkuaikojen julkaisut olivat lähes poikkeuksetta omakustanteita. Thrash metal oli monille soittajille lähinnä tapa viettää aikaa ystävien keskuudessa ja demonauhojen kansainvälinen vaihto keino pitää yhteyttä samanhenkisten ihmisten kanssa.

Groove metal

Groove metal yhdistää eri genrejä, kuten thrash metalia, heavy metalia, death metalia ja hardcorea. Pantera-yhtye on yleensä luokiteltu tähän genreen ja yhtyeen Cowboys from Hell -albumia pidetään groove metalin vaikuttajana. Groove metal on melko samanlaista kuin thrash metal, mutta tempo on hitaampi. Hitaammasta temposta huolimatta groove metal on hyvin aggressiivista ja saa yleisön helposti moshaamaan. Groove metal -yhtyeitä ovat muun muassa Pantera, 
Lamb of God, Mastodon, Machine Head ja Sepultura.