google/wiki40b huggingface dataset:
David Milne

David Milne (8. tammikuuta 1882 – 26. joulukuuta 1953) oli kanadalainen taidemaalari, taidegraafikko ja kirjailija.

Elämäkerta

Hän syntyi lähellä Paisleyä, Ontariossa vuonna 1882. Hän kasvoi Kanadassa, mutta muutti taideopiskelujen vuoksi New Yorkiin, jossa hän työskenteli muotoilijana ja maalasi vapaa-ajallaan. Myöhemmin hän palasi takaisin Kanadaan. Vuonna 1917 hän liittyi Kanadan armeijaan ja hänet lähetettiin Eurooppaan osallistumaan Ensimmäiseen maailmansotaan. Milnen työ sotataiteilijana Englannissa ja Ranskassa vuonna 1919 tuotti lähes 70 teosta, enimmäkseen akvarellejä.
Milne valitsi töihinsä yksinkertaisia ja tavallisia aiheita, joihin hän maalaamalla lisäsi arvokkuutta ja tärkeyttä. Toistuva mustan värin käyttö on hänen maalaustuotantonsa ominaispiirre.
Milne kehitti oman värillisen kuivaneulagrafiikan painomenetelmän. Jokaista väriä varten on oma painolaattansa, jonka Milne pyyhki rätillä niin, että kaivertamattomille laatan osille jäi myös epätasaisia väripintoja.
Milne kuoli Bancroftissa, Ontariossa 26. joulukuuta 1953. Vaikka Group of Seven -taiteilijaryhmä saattoi hänet varjoon hänen uransa alkuaikoina, pidetään Milneä nykyisin yhtenä Kanadan tärkeimmistä taiteilijoista.
Moonfreeze

1990-luku

Perustettu Varkaudessa 1998. Ryhmän aktiivinen keikkailu ja median antama huomio breakdancelle loi Varkauteen useita tanssiryhmiä, jonka vuoksi Moonfreeze pystyi pioneeriryhmänä kehittymään ja rekrytoiman lisää jäseniä nopeasti vuosituhannen lopussa.

2000-luku

Vuonna 2000 Moonfreeze järjesti ensimmäisen kansainvällisesti noteeratun bboy-tapahtuman Breakers Trevenge:n Tampereella. Dj Beyond liittyi Trenvengessä ensimmäisenä muusikkona ryhmään.
2000-luvun alkupuolella ryhmä laajeni ympäri Suomea ja alkoi harjoitella kilpailuihin sekä keikkailemaan aktiivisesti. Tämän ansiosta osa ryhmästä pystyi tanssimaan ammatikseen. Vuosikymmenen alkupuolella ryhmä nähtiin Hartwall areenan Sexhibitionissa, Turun Elysée Arenan uskonnollisissa festivaaleissa ja kaikkialla siltä väliltä. 
Kansainvälisenä toiminta alkoi vuonna 2002, jolloin ruotsalainen tanssiryhmä Deperados ja Moonfreeze aloittivat yhteistyön. Ryhmät kiersivät Eurooppaa ja vuonna 2005 Moonfreeze laajeni Ruotsiin.
Vuonna 2008 vietettiin Moonfreezen 10-vuotissyntymäpäiviä yhtenä Blockfest-musiikkifestivaalin osana Tampereen Pakkahuoneella. Moonfreezen DJ:nä toimi Dj Kiillo. Samana vuonna räpartisti Juno liittyi epävirallisesti Moonfreezen. Junon jäsenyys ryhmässä virallistettiin vuonna 2012.
2009 Moonfreeze järjestyi uudelleen ja otti käyttöön jaostojärjestelmän,
jossa jokaisella jaostolla on oma organisaatio. Jaoston ydin on ns. chapter. Lisäksi organisaatiossa jäsenien ohessa toimii nk. family ja prospect. Näissä asema määräytyy järjestyneisyyden mukaan.

2010-luku

Toiminta  ja eri taiteenlajit sekä tapahtumien järjestely tulivat mukaan toimenkuvaan. Vuonna 2012 Dashy krew Keniasta sulautui Moonfreezen organisaatioon ja perusti oman jaoston Keniaan. Perässä seurasi itsenäiset jaostot Islantiin ja Viroon.
Scooby-Doo, Where Are You!

Sarjan alku

Scooby-Doo, Where Are You! oli CBS:n ja Hanna-Barberan tulos heidän luodessaan väkivallattoman lauantaiaamu-piirretyn, joka saisi vanhempien hyväksynnän, jotka protestoivat supersankariteemaisia lastenohjelmia vastaan 1960-luvulla. Alun perin sarjan nimeksi ajateltiin ”Mysteries Five” ja myöhemmin ”Who’s S-S-Scared?” ennen lopullista nimeä Scooby-Doo, Where Are You!. Tuotanto vaiheessa sarja koki useita muutoksia niin käsikirjoituksessa kuin animoinnissa. Pääidea kuitenkin pysyi läpi tuotannon samana: neljä teini-ikäistä ja heidän hassu koiransa ratkoivat yliluonnolliseen liittyviä mysteereitä.
Scooby-Doo-konseptin luoneet Joe Ruby ja Ken Spears toimivat myös sarjan lopullisten tarinoiden tarkastajina, sekä käsikirjoittivat Bill Lutzin kanssa ensimmäisen kauden jaksot. Toisen tuotantokauden kahdeksan jaksoa käsikirjoittivat Rubyn, Spearsin ja Lutzin lisäksi Larz Bourne ja Tom Dagenais.

Sarjan äänet

Kuten useat Hanna-Barberan tuottamat sarjat myös Scooby-Doossa korostettiin enemmän ääninäyttelemistä kuin rajoittunutta animointia. Sarjan ehdoton ääninäyttelijä oli Don Messick, joka oli työskennellyt Hanna-Barberalle jo vuodesta 1957 lähtien sai roolikseen Scooby-Doon. Mukana oli myös DJ:nä tunnettu Casey Kasem, joka alun perin koe-esiintyi Freddien roolia varten saikin Shaggyn roolin. Frank Welker tuli sarjaan aivan uutena ollessaan vielä kokematon ääninäyttelemisessä. Hän päätyi sarjaan mukaan erään koiranruokamainoksen tuottajan tyttöystävän kautta, joka halusi Welkeriä koe-esiintymään Scooby-Doon rooliin. Roolin mennessä Messickille häntä kehotettiin kokeilemaan aikaisemmin Kasemin kokeilemaa Freddien roolia, jonka Welker myös sai. Nicole Jaffe toimi Velman äänenä. Stefanianna Christopherson puolestaan toimi Daphnen äänenä, mutta vain ensimmäisellä tuotantokaudella, kun hän muutti New Yorkiin mennessään naimisiin ennen sarjan toisen tuotantokauden tuotannon alkamista. Tämän seurauksena Nicole Jaffen huonekaveri Heather North sai Daphnen roolin kyettyään parhaaseen imitointiin. Päänäyttelijöiden lisäksi mukana olivat John Stephenson ja Jack Angel, jotka Messickin tavoin ääninäyttelivät suurimman osan sarjan sivuhahmoista.

Vastaanotto ja arvostelu

Wizard Magazine listasi vuonna 2008 Scooby-Doo, Where Are You! -sarjan sijalle 38 laatimassaan kautta aikain sadan parhaan animaatiosarjan listalla. Se listattiin tammikuussa 2009 IGN-sivuston laatiman sadan parhaan animaatiosarjan listalle sijalle 24.
Jelizovo

Jelizovo (ven. Е́лизово) on kaupunki Kamtšatkan aluepiirissä Venäjällä. Se sijaitsee 32 kilometriä aluepiirin pääkaupungista Petropavlovsk-Kamtšatskista koilliseen Avatšajoen rannalla. Kaupunki on Jelizovon piirin keskus. Asukkaita on 39 600 henkeä (vuonna 2008).
Jelizovossa sijaitsee Petropavlovsk-Kamtšatskia palveleva Jelizovon kansainvälinen lentoasema. Sieltä on vuoroliikennettä Venäjän federaation eri osiin, mm. Vladivostokiin, Habarovskiin, Novosibirskiin ja Moskovaan. Kamtšatkaan ei ole maaliikenneyhteyttä muualta Venäjältä.

Historia

1600-luvun lopulla itelmeenit rakensivat nykyisen kaupungin paikalle pienen linnoituksen, jonka kasakat hävittivät vuonna 1713. Myöhemmin syntyi Staryi Ostrog -niminen venäläinen kylä, joka vuonna 1897 sai Kamtšatkan kenraalikuvernöörin mukaan nimen Zavoiko. Vuonna 1924 se nimettiin Jelizovoksi Kamtšatkalla menehtyneen partisaanikomentajan mukaan. Kaupunginoikeudet se sai vuonna 1975.
Nykyään Jelizovo on maatalousalueen keskus. Seudulla on myös kalateollisuutta ja se on suosittu matkailukohde.
Slovakit

Historia

Slovakit polveutuvat Tonavan alueella 500-luvulla asuneista slaavilaisista kansanryhmistä. 700-luvulta lähtien slovakit asuttivat muun muassa Nitran ruhtinaskuntaa. Suur-Määriä on kuvailtu ensimmäiseksi slovakkivaltioksi. Slovakian alue kuului 1000-luvulta lähtien Unkarin kuningaskuntaan. Turkkilaisen valtakauden jälkeen Unkari joutui osaksi Habsburgien hallitsemaa Itävallan keisarikuntaa, vaikka se säilyikin nimellisesti omana kuningaskuntanaan; vuoden 1867 kompromissisopimuksessa Unkarin asema koheni ja alettiin puhua Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiasta. Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Itävalta-Unkari hajosi ja Slovakiasta tuli osa Tšekkoslovakiaa. Vuonna 1939 Slovakiasta tuli nimellisesti itsenäinen valtio, joka oli tiukasti natsi-Saksan alaisuudessa johtajanaan pappi Jozef Tiso, kunnes toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1945 Tšekkoslovakia palautettiin yhtenäiseksi valtioksi.
Kylmän sodan aikana Tšekkoslovakia oli Varsovan liiton jäsen Neuvostoliiton vaikutusvallan alaisena. Vuonna 1969 se jaettiin kahdeksi osavaltioksi, Tšekiksi ja Slovakiaksi. Jonkin aikaa Neuvostoliiton romahtamisen jälkeen, vuodenvaihteessa 1992–1993, liittovaltio hajosi rauhanomaisesti ja osavaltiot itsenäistyivät.
Dylan Thomas

Dylan Marlais Thomas (27. lokakuuta 1914 Swansea – 9. marraskuuta 1953 New York) oli walesiläinen runoilija.
Thomasin isä David toimi Swanseassa englanninkielisen kirjallisuuden opettajana ja antoi pojalleen englanninkielisen kasvatuksen, mutta Thomasin äiti Florence puhui kymriä. Thomas jätti koulun 16-vuotiaana ja ryhtyi toimittajan töihin.
Thomas aloitti täysimittaisten runokokoelmien julkaisun 1930-luvulla. Deaths and Entrances -teoksen julkaisu (1946) oli merkittävä käännekohta runoilijan uralla, ja siihen sisältyy esimerkiksi hänen tunnetuimpien kirjoitustensa joukkoon lukeutuva ”Fern Hill”. Muihin tunnettuihin yksittäisiin runoihin kuuluu ”And death shall have no dominion”. 
Thomasin tuotantoon runouden ulkopuolella kuuluu kuunnelma Maitometsä (Under Milk Wood). Hän tutustui vuonna 1936 Caitlin MacNamaraan, jonka kanssa hän solmi seuraavana vuonna avioliiton. Parille syntyi kolme lasta. Pahoin alkoholisoitunut Thomas menehtyi New Yorkissa vain 39 vuoden ikäisenä vuonna 1953. 
Yhdysvaltalainen laulaja-runoilija Bob Dylan oli alkujaan sukunimeltään Zimmermann, mutta kunnioittaakseen suurta walesiläistä hän otti taiteilijanimekseen Thomasin etunimen.
István Sándorfi

Elämä

Sándorfin isä työskenteli Unkarissa toimineelle amerikkalaiselle yritykselle, minkä vuoksi hänet tuomittiin vankeuteen viideksi vuodeksi vuonna 1950. Hän vapautui vain muutamaa päivää ennen Unkarin kansannousua vuonna 1956. Istvánin ollessa 8-vuotias hän muutti perheensä mukana Unkarista ensin Saksaan jossa asui vuoteen 1958 asti ja myöhemmin Ranskaan. Hän opiskeli Pariisissa École des Beaux-Arts -taidekoulussa ja kävi myös École des Arts décoratifs -koulua.
Sándorfi kuoli nopeasti edenneeseen sairauteen Pariisissa 26. joulukuuta 2007. Hänet haudattiin Budapestiin.
Hänellä oli kaksi tytärtä, Ange (s. 1974) ja Eve (s. 1979).

Taide

Sándorfi aloitti öljyväreillä maalaamisen 12-vuotiaana. 1970-luvulta lähtien 15 vuoden ajan hän toimi itse omana mallinaan, sillä hän ei halunnut muiden näkevän työskentelyään. Sándorfin ensimmäinen näyttelynsä pidettiin pienessä pariisilaisessa galleriassa hänen ollessaan 17-vuotias. Ensimmäinen merkittävä näyttely järjestettiin vuonna 1973 Pariisin modernin taiteen museossa. Sen jälkeen hänen töitään oli näytteillä Euroopan ja Yhdysvaltojen eri kaupungeissa, kuten Pariisissa ja New Yorkissa.
Vuodesta 1988 alkaen Sándorfi maalasi etupäässä naisia. Malleina olivat useimmiten hänen omat tyttärensä. Naisten vartaloiden viereen oli asetettu epätavallisia esineitä. Tämän lisäksi hän maalasi muutamia asetelmia, joissa oli pulloja ja hedelmiä.
Unkarissa hänen töistään järjestettiin kaksi näyttelyä, vuonna 2006 Budapestissa ja vuonna 2007 Debrecenissä.
Admiral Senjavin (1894)

Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa Itämeren laivastoon. Se liitettiin muodostettavaan Tyynenmeren laivaston 3. laivueeseen, joka lähetettiin Port Arthuriin Venäjän–Japanin sodassa. Laivasto-osasto kohtasi Korean ja Japanin välisessä Tsushimansalmessa keisarillisen Japanin laivaston, ja seuranneessa taistelussa Admiral Senjavin vallattiin 28. toukokuuta 1905.

Mishima

Alus liitettiin keisarillisen Japanin laivastoon toisen luokan rannikkopanssarilaivana nimellä Mishima. Ensimmäisessä maailmansodassa alus kuului Japanin 2. laivastoon, jonka mukana se osallistui Qingdaon taisteluun. Sodan jälkeen alus osallistui Siperian maihinnousuun ollen muun muassa jäänmurtajana pitäen meritien Vladivostokin ja Japanin välillä avoinna. Alus luokiteltiin 1. huhtikuuta 1921 sukellusveneiden emälaivaksi, missä tehtävässä se oli palveluksesta poistoonsa saakka 10. lokakuuta 1935. Alus upposi maalilaivana syyskuussa 1936 Kushiman rannikolla.
FS La Grandière (L9034)

Palvelus

Alus on sijoitettu Réunionille Port des Galetsiin. Se on palvellut koko uransa lukuun ottamatta joulukuusta 1994 heinäkuuhun 1996, jolloin se oli Toulonissa.
Honkapirtti

Historiaa

Talo sai alkunsa, kun rintamamiesten keskuudessa nousi huoli kaatuneiden aseveljien omaisista ja sodassa vammautuneista sotainvalideista. Syntyi ajatus rauhan koitettua kotiseudulle siirrettävästä rakennuksesta, jonka toiminnoilla voitaisiin rahoittaa aseveljien ja heidän perheidensä avustustoimintaa.
Turun kaupunki luovutti Honkapirtille tontin Ruissalosta, jonne talon pystyttivät uudelleen lomalla olleet rintamamiehet ja palveluksesta jo lomautetut ikäluokat. Talon hallinnointia varten perustettiin yhdistys JR 14 Aseveljet ry, joka kuitenkin jouduttiin pian lakkauttamaan rauhanehtojen mukaisesti ja muiden aseveliyhdistysten tavoin. Yhdistys lahjoitti talon Turun kaupungille. Turku kaavaili vuonna 2008 talon myymistä, mutta hankkeesta luovuttiin.
Honkapirtti on malliltaan ja tyyliltään aito Vienan karjalaistalo. Rakennukseen käytetyt kelohirret olivat 16-metrisiä ja latvastaan silloinkin 12-tuumaisia. Rakennuksen yläkerrassa on 20 hengen kokoontumistila ja alakerrassa kahvila. Kahvila tarjoilee päivittäin lounaaksi hernekeittoa ja pannukakkua.
Bulgogi

Bulgogi (kor. 불고기) on korealainen ruokalaji. Se tarkoittaa kirjaimellisesti "tulta" ja "lihaa", ja sillä on lähes tuhatvuotinen historia. Vuonna 2011 se valittiin 23. sijalle CNN Gon maailman 50 herkullisimman ruoan äänestyksessä. Bulgogi on marinoitua ja grillattua naudanlihaa; naudanlihan sijasta voidaan kuitenkin käyttää kanaa tai porsastakin.
Pippurirannikko (Liberia)

Pippurirannikko oli eurooppalaisten kauppiaiden antama nimitys Länsi-Afrikan rannikon alueelle Cape Mesuradon ja Cape Palmasin välillä. Sitä ympäröi nykypäivän Liberia. Alue sai nimensä meleguettapippurista.
Kazuya Maekawa

Jalkapallomaajoukkue

Kazuya Maekawa edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 199-199. Hän on osallistunut mm. Asian mestaruuskilpailuissa 1992.
Lars Teodor von Hellens

Lars Teodor (Theodor) von Hellens (11. lokakuuta 1826 Turku – 13. joulukuuta 1896 Turku) oli suomalainen juristi. Hänelle myönnettiin vapaaherran arvonimi vuonna 1895.
Von Hellens oli Turun hovioikeuden hovioikeudenneuvos vuodesta 1871, senaattori ja oikeusosaston jäsen vuodesta 1875, siviilitoimituskunnan päällikkö vuodesta 1882 ja Turun hovioikeuden presidentti 1884–1896. Hän oli valtiopäivillä sukunsa edustajana vuodesta 1867, varamaamarsalkkana 1877–1878 sekä maamarsalkkana 1894 ja salli silloin suomen kielen käytön.
Teodor von Hellensillä oli yhteensä 12 lasta. Heistä tunnetuimpia olivat Helsingin yliopiston professori Oskar von Hellens, Turun hovioikeuden presidentti Gustaf Hirvikanta, ministeri Albert von Hellens, kenraalimajuri Lars von Hellens sekä valtiopäivämies ja pormestari Harald Wilhelm von Hellens (1865–1926).
France Gall

Uran alku

Gall aloitti uransa isänsä Robert Gallin rohkaisemana äänittämällä lauluja ja lähettämällä demoäänitteen levy-tuottaja Denis Bourgeois’lle. Koelaulun jälkeen Gall kiinnitettiin Phillips-levy-yhtiölle. Ensimmäisen radiosinglen Gall saavutti ollessaan 16-vuotias. Kappaleesta ”Ne sois pas si bête” tuli paikallinen hitti. Pian tämän jälkeen Gall aloitti yhteistyön laulaja-lauluntekijä Serge Gainsbourgin kanssa. Keväällä 1964 kappale ”N’écoute pas les idoles” nousi suosioon Ranskassa ja samana vuonna syntyi vielä hitti ”Laisse tomber les filles”, jonka toi uudelleen pinnalle April March vuonna 1995. Hänen esittämänsä englanninkielinen ”Chick Habit” -versio laulusta tuli tunnetuksi puolestaan Quentin Tarantinon elokuvasta Death Proof (2007).

Euroviisuvoitto

Vuoden 1965 Euroviisuihin Gall osallistui Luxemburgin edustajana. Edustuskappale oli ”Poupée de cire, poupée de son”, jonka oli säveltänyt Serge Gainsbourg ja orkestroinut Alain Goraguer. Kappaleen voitettua kilpailun, suosio kasvoi jopa Euroopan ulkopuolella ja kappale levytettiin ranskan lisäksi suomeksi, saksaksi, italiaksi ja japaniksi.

Myöhempi ura

Gall jatkoi musiikin tekemistä ja esiintymisiä Ranskassa. 1960-luvun loppua kohti mentäessä suosio alkoi laskea. 1960- ja 70-lukujen taitteessa Gall levytti runsaasti musiikkia Saksassa, jossa hän saavuttikin suosiota. Vuonna 1973 Gall tutustui Michel Berger’hen, ja he aloittivat musiikillisen yhteistyön seuraavana vuonna. Kappaleella ”La Déclaration d’amour” Gallin ura kääntyi jälleen nousuun. Gall ja Berger menivät naimisiin vuonna 1976. 1980-luvulla hän jatkoi esiintymisiä ja levyttämistä. Lisäksi hän harjoitti hyväntekeväisyystyötä Afrikan hyväksi.
1980-luvun hiteistä muistettavimpiin lukeutuu ”Ella, elle l’a” (”Ella, she’s got it”), Berger’n tekemä kunnianosoitus Ella Fitzgeraldille. 1992 Gall ja Berger aloittivat Double Jeu -musiikkiprojektin, jossa he molemmat esiintyivät. Konserttisarja kuitenkin keskeytyi Berger’n kuoltua sydänkohtaukseen. Gall sairastui tämän jälkeen itsekin vakavasti. Hän toipui kuitenkin rintasyövästä ja palasi esiintymään 1993 Bercy-areenalla, jossa hän esitti Berger’n säveltämiä lauluja. Hän jatkoi vielä esiintymisiä ja levyttämistä, kunnes 1997 ilmoitti aikeistaan lopettaa uransa. Tämän jälkeenkin hän esiintyi ajoittain julkisuudessa ja osallistui dokumentteihin. Gall toimi suojelijana hyväntekeväisyysjärjestössä Coeurs de Femmes, joka auttaa kodittomia naisia.

Kuolema

Syöpää pitkään sairastanut Gall kuoli vakavan tulehduksen seurauksena tammikuussa 2018.
Kaarina Kari

Kaarina Kari (17. joulukuuta 1888 Kalvola – 21. maaliskuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen lääkäri, voimistelunopettaja ja järjestöjohtaja, joka muistetaan merkittävänä ja monipuolisena liikuntakasvattajana.

Henkilöhistoria

Kaarina Karin vanhemmat olivat kappalainen Kaarlo Kustaa Kari ja Maria Pohja. Ylioppilaaksi Kari tuli 1908 ja valmistui voimistelunopettajaksi 1911 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1925. Kari toimi Tyttönormaalilyseon voimistelun ja terveysopin lehtorina 1927–1956, samoin kuin koulun lääkärinä. Myös Suomen Naisten Liikuntakasvatusliiton puheenjohtajana hän toimi erittäin pitkään, 1921–1954. Hänelle myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1959. Kari oli myös Lapin vaellusmatkailun pioneereja 1930-luvulla ja kirjoitti myöhemmin kokemuksistaan teoksen Haltin valloitus. 
Kari perusti Kisakallion  Urheiluopiston 1949 ja toimi sen opettajana ja johtokunnassa. Karille myönnettiin Suomen liikuntakulttuurin ja urheilun suuri ansioristi 1954. Hänet vihittiin 1969 Jyväskylän yliopiston liikuntatieteellisen tiedekunnan kunniatohtoriksi.
Tiudia

Historia

Tiudian lyydiläiskylä on kuuluisa sen läheltä vuonna 1757 löydetyistä marmoriesiintymistä. Kylä oli perustettu noin vuonna 1690 ja ensimmäiset asukkaat tuli Niinisaaren kylästä. Kylän nimi selitettiin tulleen siitä, että joki oli tiuni (tyyni). Vuonna 1807 perustettiin Tiudian marmoritehdas. Se käsitteli paikallista marmoria, Šokšun kvartsiittia ja muita kivilajeja, joita käytettiin Pietarin Kazanin katedraalin ja Iisakinkirkon koristeluun. Kylään silloin muutti sekalaista väkeä naapuripitäjistä, muun muassa on Sortavalasta tullut asukkaita kiveä louhimaan. Tehdas suljettiin vuonna 1892 ja samalla loppui myös Tiudian marmoriesiintymän teollinen hyödyntäminen.
1800- ja 1900-lukujen vaihteessa Tiudia kuului Kontupohjan volostin Niinisaaren (ven. Lytšnyi Ostrov) kyläkuntaan. Vuonna 1905 kylässä oli 58 taloa, koulu ja 510 asukasta. Myöhemmin Tiudia erotettiin omaksi volostikseen.
Neuvostoaikana perustettiin Kontupohjan piiriin kuulunut Tiudian kyläneuvosto, joka käsitti myös Ližmajärven (ven. Ližmozero) Pienisaaren (Malyi Ostrov) ja Suurisaaren (Bolšoi Ostrov), Maamäen (Zemljanyje Gory), Matjun (Matjukov Navolok), Naumaisen (Naumovo), Paloselän (Paloselga) ja Valkeamäen (Belaja Gora) kylät. Vuonna 1926 kylässä asui 456 karjalaista, 9 suomalaista ja 39 venäläistä .Vuonna 1933 kyläneuvostossa oli lähes 1 500 asukasta, joista noin kolme neljännestä oli karjalaisia ja loput venäläisiä ja muiden kansallisuuksien edustajia. Valkeamäen kylä oli lähes kokonaan venäläinen. Tiudiassa asukkaita oli 595.

Nykypäivä

Tiudian ohi kulkee Pietarin ja Murmanskin välinen M18-valtatie. Sieltä on linja-autoyhteydet Hirvakseen ja Kontupohjaan. Kylässä toimii karjatila ja lohenkasvattamo. Palveluihin kuuluvat lastentarha ja lääkintäasema.
Paikallinen nähtävyys on Valkeamäen entinen marmorilouhos. Valkeamäen kylässä sijaitsee myös vuonna 1856 rakennettu Kazanin jumalanäidin ikonin kirkko, jonka on suunnitellut arkkitehti Konstantin Ton. Tiudianjoen koski on suosittu melontakohde.
S/2004 S 17

S/2004 S 17 on pienehkö nk. Viikinkiryhmään kuuluva Saturnuksen kuu. Sen löysivät 4. toukokuuta 2005 Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna ja Brian G. Marsden kuvista, jotka oli otettu 13. joulukuuta 2004 - 5. maaliskuuta 2005 välisenä aikana. Kuun halkaisija on vain noin neljä kilometriä ja se kiertää Saturnusta retrogradisesti 19,099 miljoonan kilometrin keskimääräisellä etäisyydellä. Sen radan inklinaatio on 167° ja eksentrisyys 0,226. Sen kiertoaika Saturnuksen ympäri on 2 vuotta 255 vuorokautta 11 tuntia (985,453 vuorokautta).
Pohjankurun rautatietunnelit

Pohjankurun rautatietunnelit ovat Raaseporin Pohjankurussa entisen Pohjan kunnan alueella rataosuudella Karjaa–Turku sijaisevat kolme rautatietunnelia, jotka kaikki läpäisevät saman Pohjanpitäjänlahden Högbacka-nimisen rantakallion. Välittömästi tunneleiden länsipuolella sijaitsevat Pohjankurun rautatieasema ja Pohjankurun satama. Tunnelit kuuluvat osana valtakunnallisesti merkittävään Pohjankurun aseman ja sataman kulttuuriympäristöön.

Ensimmäinen tunneli

Pohjankurun vanhin rautatietunneli valmistui maamme ensimmäisenä rautatietunnelina rataosan Turku—Karjaa rakennustöiden yhteydessä vuonna 1898  ja oli Suomen ainoa pääradalla sijaitseva rautatietunneli Pönttövuoren tunnelin valmistumiseen vuoteen 1917 asti. Joidenkin lähteiden mukaan ensimmäinen tunneli on Helsingin satamaradalla sijainnut katettu kallioleikkaus, joka valmistui muutamaa vuotta Pohjankurua aiemmin. Joka tapauksessa Pohjankurun tunneli on ensimmäinen kallion läpi louhittu rautatietunneli Suomessa.
Tunneli kulkee lähimpänä rantaa kolmesta tunnelista ja on lyhyin pituudeltaan, 156 metriä. Sen molempiin päihin tehtiin rakennustöiden yhteydessä harmaakiviset holvit vesivuotojen takia.
Tunneli sijaitsee siten, että rata teki voimakkaan kaarteen Pohjankurun ja Åminneforsin välillä. Tällä ei ollut suurta merkitystä alun perin, sillä Helsingin—Turun rautatie rakennettiin edullisilla kustannuksilla tiukoille kaarresäteille ja matalille nopeuksille paikallisia liikennetarpeita palvelemaan.

Toinen tunneli

Haitat rantaradan tiukoista kaarresäteistä pahenivat liikenteen painottuessa vuosikymmenten saatossa yhä enemmän Helsinki—Turku-kaukoliikenteeseen ja nopeuksien kasvaessa. Pohjankurun I tunneli korvattiin ratalinjan suhteen suoremmalla, 345 metriä pitkällä tunnelilla vuonna 1964. Uuden tunnelin valmistuttua vanha jäi rautatiekäyttöön palvelemaan alueen teollisuutta ja satamaa.
II tunneli on Pohjankurun tunneleista pisin ja kulkee kauimpana rannasta. Tunnelin sijainnista aseman välittömässä läheisyydessä johtuen Pohjankurun ratapihan itäisimmät vaihteet sijaitsivat tunnelissa, mikä oli Suomen oloissa harvinainen järjestely.

Kolmas (Högbackan) tunneli

Helsingin ja Turun välinen rataosuus päätettiin sähköistää 1980-luvun lopussa. Sähköistystä ennakoidessa ja rataosan liikenteen muuntuessa täysin Helsinki—Turku-kaukoliikenteeksi, tehtiin rataosalla lukuisia oikaisuja. Koko rataosuus Karjaa—Pohjankuru rakennettiin uudelleen ja täten ratalinja tuli Pohjankurun kalliolle eri suunnasta kuin aiemmin. I ja II tunnelin väliin rakennettiin uusin 200 metriä pitkä Högbackan tunneli, joka valmistui vuonna 1990. Tämän tunnelin valmistuttua II tunneli jäi käyttämättömäksi. 
Rata tulee idästä tunnelille siltaa pitkin, jonka alittaa I tunnelista tuleva teollisuusraide. Tunnelissa on voimassa nopeusrajoitus 200 km/h kallistuvakoriselle kalustolle, 140 km/h kaksikerrosvaunuille ja 160 km/h muulle kalustolle.