google/wiki40b huggingface dataset:
Tron Øgrim

Tron Øgrim (27. kesäkuuta 1947 – 23. toukokuuta 2007) oli norjalainen poliitikko, kirjailija ja toimittaja. Hän oli keskeisimpiä vaikuttajia Norjan maolaisessa liikkeessä 1960-luvulta 1980-luvulle. Marxilaisen teorian lisäksi Øgrim julkaisi science fictioniä salanimellä Eirik Austey.
Øgrim vaikutti vuodesta 1965 lähtien Sosialistisk Folkeparti (SF) -puolueen nuorisojärjestössä Sosialistisk ungdomsforbund (SUF). SUF katkaisi välinsä puolueeseen vuonna 1969 ryhdyttyään tukemaan Mao Zedongin versiota marxismi-leninismistä. Øgrim ajoi järjestössä voimakkaasti tätä maolaista suuntausta. Hän kuului vuodesta 1973 SUF(m-l):n aloitteesta perustetun Arbeidernes kommunistparti (marxist-leninistene) -puolueen (AKP[m-l]) keskusjohtoon vuoteen 1984 asti ja oli sen keskeisimpiä ideologeja. Hän jatkoi Rød Valgallianse -puolueen (nykyisin Rødt) riveissä kuolemaansa asti.
Vuosina 1990–2001 Øgrim toimi kolumnistina PC World Norge -lehdessä ja oli Norjankielisen Wikipedian aktiivisia kirjoittajia tammikuusta 2006 kuolemaansa saakka.
Pekilosieni

Vaikutukset elimistössä

Pekilosieni on yleinen saprofyytti eli sitä on muun muassa ihmisten iholla. Se voi myös olla infektiosairauksien aiheuttajana ainakin, mikäli henkilöllä on heikentävä yleissairaus. Amfoterisiini B ja itrakonatsoli tehoavat sieneen. Myös esimerkiksi silmäkirurgiassa pekilosienestä on ollut satunnaisesti ongelmia. Pekilosienellä on myös kyky tuottaa toksiineja sekä aiheuttaa allergisia oireita, jopa homepölykeuhkoa, mikä on syytä ottaa huomioon käytettäessä sientä ravintona.

Käyttö ravintona

Ihmisen omat entsyymit eivät hajota selluloosaa, joka on polysakkaridi siinä kuin tärkkelyskin. Pekilosienen ja vastaavien esiintyessä runsaana suolistossa myös sellu voi käydä sellaisenaan ihmisravinnoksi. Sieneen liittyvät terveyshaitat on syytä ottaa huomioon.
Pekiloa on väitetty kokeillun sota-aikana hevosten, vankien ja sotilaidenkin ravintona. Pekilon tuotanto ravinnoksi on suomalainen keksintö. Mäntässä on ollut pekilotehdas paperitehtaan yhteydessä. Se on nykyään kulttuurikeskuksena, jonka nimenä on Pekilo. Jämsänkoskella on niin ikään tehty pekiloa, mutta tuotanto on lopetettu sulfiittiselluloosaraaka-aineen saannin loputtua.
Kapusiiniapinat

Koko ja ulkonäkö

Kapusiiniapinat ovat keskikokoisia, lyhytkarvaisia, pituudeltaan 30–56 cm, ja niiden häntä on suurin piirtein yhtä pitkä kuin muu ruumis. Kapusiiniapinat painavat noin 2,5–5 kg. Niiden häntä on kokonaan karvainen, mutta silti kätevä apuväline. Väritykseltään kapusiiniapinoiden ruumis, kädet, jalat ja häntä ovat tummia (ruskeita tai mustia), kun taas naama, kurkku ja rintakehä ovat vaaleita. Päälaella niillä on musta "myssy". Väritys vaihtelee lajeittain ja yksilöittäin.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kapusiiniapinoita esiintyy Keski- ja Etelä-Amerikasta.
Kapusiiniapinat viettävät suurimman osan ajastaan puissa, mutta ne käyvät myös maassa. Ne etsivät aktiivisesti ravintoa päivisin, lukuun ottamatta pientä torkkuhetkeä keskipäivällä, ja nukkuvat öisin puussa.
Kapusiiniapinoiden luontaisia vihollisia ovat esimerkiksi suuret haukat, kissaeläimet ja käärmeet.

Ravinto

Kapusiiniapinoiden ruokavalio on vaihtelevampi kuin muilla kierteishäntäapinoilla. Ne ovat kaikkiruokaisia ja syövät kasviksia, hedelmiä, pähkinöitä, versoja, hyönteisiä, hämähäkkejä, linnunmunia ja pieniä selkärankaisia. Vesistöjen lähistöllä elävät kapusiiniapinat käyttävät ravintonaan myös rapuja ja simpukoita, joita ne avaavat työkaluina käyttämiensä esineiden avulla.

Lisääntyminen ja käyttäytyminen

Kapusiiniapinat elävät 6–40 jäsenen ryhmissä. Naaraat saavat jälkeläisen joka toinen vuosi 160–180 päivän kantoajan jälkeen. Vankeudessa kapusiiniapinat ovat eläneet jopa 45-vuotiaiksi, mutta luonnossa ne elävät noin 15–25-vuotiaiksi.
Kapusiiniapinat tunnetaan älykkyydestään ja niitä pidetään uuden maailman apinoista älykkäimpinä. Ne osaavat suunnitella tulevaisuutta, ovat jokseenkin tietoisia itsestään ja osaavat muun muassa avata luonnossa simpukoita, kovakuorisia hedelmiä ja vastaavia työkaluja apunaan käyttäen. Nuoret kapusiiniapinat oppivat vanhemmilta työkalujen käytön. Vankeudessa kapusiiniapinoiden on havaittu olevan erittäin oppivaisia, ja niitä on menestyksekkäästi opetettu käyttämään monenlaisia työkaluja ja ratkaisemaan ongelmia.
Ayacuchon taistelu

Tausta

Vallankumoukselliset olivat Perun itsenäisyyssodan aikana menettäneet Liman rojalisteille ja menetyksen johdosta Simón Bolívarille ja Antonio José de Sucrelle myönnettiin lisää valtaa tilanteen ratkaisemiseksi. Bolívar ja Sucre ottivatkin pienimuotoisen voiton rojalistien joukoista Juninin taistelussa kesäkuussa 1824, minkä jälkeen Bolívar jatkoi joukkoineen kohti Limaa ja Sucre jätettiin vastaamaan odotettua rojalistien vastahyökkäystä vastaan puolustautumisesta. Rojalistien hyökkäystä johti Perun varakuningas José de la Serna. La Serna ei uskonut varsinaisesti rojalistien mahdollisuuksiin voittaa koko sota, mutta hän halusi perustaa väliaikaishallituksen, sekä kutsua maan valtaistuimelle jonkun Bourbon-suvun prinssin. La Sernan johtamat 9 300 sotilasta ottivat asemat Sucren joukkojen pohjoispuolelta lähellä Ayacuchon kaupunkia noin 300 kilometriä Limasta kaakkoon. Sucren johtamiin joukkoihin kuului 5 780 sotilasta pääasiassa Perusta ja Suur-Kolumbiasta. Sucre vetäytyi miehineen eri puolilta syvien rotkojen suojaamalle Quinuan tasangolle, jotta La Sernan suurikokoisempi armeija ei voisi piirittää hänen joukkojaan. Joukot oli jaettu neljään divisioonaan.

Taistelu

Rojalistit hyökkäsivät Sucren joukkoja vastaan aamulla 9. joulukuuta. Hyökkäys kohdistui kenraali José María Córdoban komentamaa oikeaa sivustaa vastaan. Hyökkäys ja sitä seurannut toinen hyökkäys epäonnistuivat, samoin kuin rojalisti Antonio Monetin komentama hyökkäys Sucren keskustaa vastaan. Rojalistien epäonnistuneiden hyökkäysten jälkeen Córdoba komensi kolumbialaiset pistinhyökkäykseen pakottaen rojalistien vasemman siiven vetäytymään. Rojalistien rivien hajotessa Sucren ratsuväki ja reserviin jätetty jalkaväki aloitti hyökkäyksensä ja rojalistien reservi jäi oman hyökkäyksensä seurauksena mottiin. Taistelu oli lopulta ohi vain noin 80 minuuttia kestäneen yhteenoton jälkeen ja päättyi Sucren johtamien vallankumouksellisien voittoon.

Seuraukset

Vallankumouksellisten puolella tappiot olivat jääneet huomattavan vähäisiksi. He menettivät vain 300 miestä kaatuneina ja 600 haavoittuneina. Vastaavasti rojalistien tappiot olivat suuret. Rojalistit menettivät 1 400 miestä kaatuneina, 700 haavoittuneina ja 2 500 jäi vangeiksi. Erityisen vakava isku rojalisteille oli suuren joukon tärkeimmistä upseereista jäätyä vangeiksi. Heidän mukanaan oli varakuningas La Serna, 15 kenraalia, 16 everstiä ja 68 everstiluutnanttia. Taistelu saikin lempinimen kenraalien taistelu. Rojalisteille annettiin kunnialliset antautumisehdot ja La Serna suostui vetämään rojalistien joukot Perusta. Peru oli nyt itsenäinen ja Sucre siirtyi taistelun jälkeen Pohjois-Perun maakuntaan, jonka hän julisti itsenäiseksi Bolívarin mukaan Bolivian nimellä. Viimeinen suuri rojalistijoukko Etelä-Amerikassa antautui Callaossa vuonna 1826, mikä teki lopun espanjalaisvallasta alueella.
Jussi Parviainen

Jussi Tapani Parviainen (s. 15. elokuuta 1955 Kuhmo) on suomalainen näytelmäkirjailija, käsikirjoittaja, dramaturgi, ohjaaja ja tuottaja. Nuoruudessaan Parviainen osallistui jehovan todistajien toimintaan. Suhde uskontoon on Parviaisen tuotannon toistuva teema.

Ura

Jussi Parviainen aloitti opinnot Teatterikorkeakoulussa 1977. Hänen merkittävimmät kirjoittamansa näytelmät olivat vuonna 1982 Ylioppilasteatterissa esitetty Diletantti, Jumalan rakastaja, joka tuli ensi-iltaan Ryhmäteatterissa vuonna 1983, sekä Valtakunta, jota esitettiin Intiimiteatterissa seuraavana vuonna. Teokset ovat luonteeltaan avainnäytelmiä ja kertovat Juska Paarma -nimisestä hahmosta. Parviainen toimi Teatterikorkeakoulussa myös dramaturgian vt. lehtorina vuosina 1983–1987 Jouko Turkan ollessa aluksi näyttelijätyön ja sittemmin dramaturgian professori. Jumalan teatteri -nimeä käyttäneen teatterikorkeakoulun opiskelijaryhmän esitys Oulun kaupunginteatterissa 17. tammikuuta 1987 johti keskusteluun Teatterikorkeakoulun opetuksesta.  Opetusministeri Gustav Björkstrand esitti Jouko Turkan ja Jussi Parviaisen irtisanomista. Parviainen irtisanoutui. Myöhemmin hän on arvioinut selkkauksen pilanneen teatteriuransa.
Parviainen on toiminut myös esiintymiskonsulttina ja bloggaajana sekä tuottanut ohjelmia ja kirjoittanut sketsejä televisiolle. Pekka Lehto ohjasi vuonna 1990 Parviaisen avioeroa käsittelevän dokumentaarisen elokuvan Yksinteoin. Sen kävi elokuvateattereissa näkemässä 8 000 katsojaa.
Maria Roihan kirjoittama elämäkertateos Jussi Parviainen – Jumalan rakastaja julkaistiin maaliskuussa 2018.

Yksityiselämä

Jussi Parviainen on ollut naimisissa neljä kertaa ja hän on neljän lapsen isä. Hänen ensimmäinen vaimonsa oli näyttelijä Riitta Havukainen, josta hän erosi vuonna 1981. Toinen vaimo oli myös näyttelijä, Sanna-Kaisa Palo, jonka kanssa Parviaisella on kaksi lasta. Kolmas vaimo oli urheilija Satu Ruotsalainen, jonka kanssa Parviasella on vuonna 2001 syntynyt tytär. Neljäs vaimo oli Parviaista huomattavasti nuorempi Saana Uimonen, jonka kanssa avioliitto kesti vain hetken.
Parviainen sai elokuussa 2019 viiden kuukauden ehdollsien tuomion pahoinpitelystä ja ampuma-aserikoksesta. Tuomio ei ole vielä lainvoimainen.
Kitty Linder

Catharina ”Kitty” Linder (5. tammikuuta 1887 Kytäjä – 4. tammikuuta 1969 Helsinki) oli suomalaisen senaattori Constantin Linderin ja tämän toisen vaimon Elisabeth Amélie Hélène de Fonte­nilliatin tytär ja kamariherra Hjalmar Linderin sisarpuoli. Linderin vaurastuvan aatelissuvun mittava omaisuus alkoi kadota Suomen sisällissodan jälkeen.
Kitty Linder oli vuodesta 1918 lähtien kirjeenvaihdossa Carl Gustaf Emil Mannerheimin kanssa ja heillä oli romanssi. Linderin suhteesta Mannerheimiin on tullut myöhempien romaanien ja elokuvien aihe. Viimeksi aiheesta on kirjoittanut Juha Vakkuri.

Kitty Linder mediassa ja populaarikulttuurissa

Myöhemmin Kitty Linderistä on tullut Mannerheimista kertovan kirjallisuuden ja populaarikulttuurin hahmo. Helsingin Sanomien kuukausiliitteessä ja verkkosivuilla julkaistiin vuonna 2013 artikkeli ja kirjeenvaihtoa Kitty Linderin ja Gustaf Mannerheimin romanssista. Linder esiintyy Mannerheimin morsiamena Juha Vakkurin kirjassa ja näytelmässä Mannerheim ja saksalainen suudelma (2017).
Jordi Cuixart

Jordi Cuixart i Navarro (s. 1975) on katalaanien kulttuuria edistävän Òmnium Cultural -kansalaisjärjestön puheenjohtaja. Hänet määrättiin 16. lokakuuta 2017 tutkintavankeuteen ilman mahdollisuutta takuisiin. Häntä syytetään yhdessä Assemblea Nacional Catalana -järjestön puheenjohtajan Jordi Sànchezin kanssa kapinasta, koska he ovat olleet Katalonian itsenäisyyskansanäänestystä ajavien mielenosoitusten pääjärjestäjiä. Vangitsemista on pidetty poliittisena. Muun muassa ihmisoikeusjärjestö Amnesty International on vaatinut Cuixartin vapauttamista.
Seepia

Ruumiinrakenne

Täysikasvuinen seepia on noin 49 senttiä pitkä ja noin neljäkiloinen. Subtrooppisten merten yksilöt ovat pienempiä ja harvoin kasvavat yli 30 senttimetrin pituisiksi. Seepiat syövät nilviäisiä, äyriäisiä ja pikkukaloja.
Seepialla on kahdeksan tavallisen lonkeron lisäksi kaksi pitkää pyyntilonkeroa. Suu sijaitsee lonkeroiden keskellä. Lisäksi seepialla on lihaksikas kieli, jonka se voi joidenkin sammakoiden tavoin syöstä saaliin kimppuun pidemmän matkan päästä. Kielessä on pieniä ”kynsiä”, joilla seepia saa otteen saaliistaan. Seepian muita, pääjalkaisille tyypillisiä piirteitä ovat sininen veri, kolme sydäntä, rengasmaiset aivot joiden läpi kulkee vatsa, ja musteen erittäminen. Seepialla on kameleonttimainen iho. Se pystyy muuntautumaan ympäristöönsä sopivaksi ja näin hämmentämään saalistaan tai vihollistaan.

Elintavat

Seepia tavataan yleensä noin 200 metrin syvyydessä. Nuori yksilö elää noin 50–80 metrin syvyydessä, kunnes sen iho kehittyy kestämään korkeampaa vedenpainetta.
Seepia on yöeläin. Se elää riutta-alueilla, ja sitä on myös onnistuneesti kasvatettu ja saatu lisääntymään akvaario-oloissa. 
Seepia elää noin vuodesta puolentoista vuoden ikäiseksi. Vanhemmalla iällä sen saalistustaidot heikkenevät ja se voi kuolla ruoan puutteeseen.

Muuta

Seepia-nimike tulee musteesta. Ennen seepioista tehtiin tummanruskeaa mustetta, kunnes muut keinot yleistyivät. Seepiat ovat suurta herkkua Välimeren maissa.
Pirkanmaan liitto

Pirkanmaan liitto on Pirkanmaan 22 kunnan omistama kuntayhtymä. Liiton toiminnan keskeisiä periaatteita on kehittää Pirkanmaan maakuntaa tasapuolisesti ja valvoa sen etuja. Liiton tärkeitä yhteistyökumppaneita ovat kunnat, kuntayhtymät ja valtion aluehallintoviranomaiset. Liiton päätehtävät ovat alueellinen kehittäminen, maakuntakaavoitus ja edunvalvonta. Uusimpana työmuotoina ovat innovaatio- ja tulevaisuustyö.
Liitto toimii verkostomaisesti maakunnan kehittämistyössä. Usein työ on monenlaisten pöytien kattamista, koska asioiden kehittämistä ei voi hoitaa yksin. Muutosta voi tehdä vain yhdessä.
Kansanedustajien neuvottelukunta kokoontuu kerran kuukaudessa Pirkanmaan liitossa. Pirkanmaan liiton maakuntajohtaja on Esa Halme.
Maakuntavaltuusto käyttää ylintä päätösvaltaa ja se kokoontuu kahdesti vuodessa. Maakuntahallitus valitaan puoleiden kunnallisvaalikannatuksen ja tasa-arvolain mukaisesti.
SMS Prinz Adalbert (1864)

Suunnittelu

Alus oli M. L. Armanin suunnittelema vuonna 1862. Sen pituus vesirajassa oli 50,48 metriä ja kokonaispituus oli 56,96 metriä. Aluksen leveys oli 9,92 metriä ja sen syväys etuosassa oli 4,96 ja perässä 5,02 metriä. Aluksen suunnitelman mukainen uppouma oli normaalikuormalla 1 440 metristä tonnia ja taisteluun kuormattuna jopa 1 560 tonnia. Aluksen runko oli rakennettu perinteisesti kylkikaarten varaan ja siinä oli käytetty sekä puuta että rautaa. Loisten varalta runko oli päällystetty kuparilla.
Preussin laivasto piti aluksen merikelpoisuutta huonona törmäyskeulan aiheuttaessa suuren vedenvastuksen. Aluksella oli kuitenkin hyvä ohjausvaste ja sen kääntösäde oli pieni. Aluksella oli 121 hengen miehistö, joista kymmenen oli upseereita.

Propulsiojärjestelmä

Aluksen propulsiojärjestelmä koostui kahdesta Le Havressa Mazelinen valmistamasta 2-sylinterisestä höyrykoneesta ja saman valmistajana kahdesta höyrykattilasta, jotka tuottivat 1,5 ilmakehän paineen. Aluksella oli vain yksi kattila- ja yksi konehuone. Koneisto pyöritti kahta nelilapaista potkuria, joiden halkaisija oli 3,6 metriä. Ohjattavuudesta huolehti kaksi peräsintä.
Alus oli lisäksi varustettu prikitakilalla, jonka purjepinta-ala oli 740 neliömetriä.

Aseistus

Aluksen alkuperäisenä aseistuksena oli kolme rihlattua 36 naulan tykkiä. Näistä yksi oli sijoitettu viisiporttiseen keulakasemattiin ja kaksi muuta  kahdeksankulmaiseen kaksi porttiseen torniin keskilaivaan. Vuonna 1865 keulakasemattiin vaihdettiin yksi Kruppin 21 cm 19 pituuskaliiperin tykki, johon oli 76 kranaattia. Samalla porttien lukumäärä laskettiin kolmeen. Keskilaivaan vaihdettiin kaksi 17 cm 25 pituuskaliiperin tykkiä, joihin oli 142 kranaattia.

Suoja

Aluksen suojana oli puurunkoon kiinnitetty kankirautapanssari. Vesirajaan oli kiinnitetty 127 millimetrin panssarivyö ja tykkitornien seinän paksuus oli 114 millimetriä.

Valmistus

Konfederaatiohallitus tilasi aluksen Ranskasta Bordeaux'sta Arman Freres'ltä nimellä Cheops ja sen köli laskettiin vuonna 1863. Alus laskettiin vesille 1864. Preussin kuninkaallinen laivasto lunasti aluksen kesäkuussa 1865 ja se luovutettiin 10. heinäkuuta. Alus otettiin palvelukseen vasta seuraavana vuonna.

Palvelus

Alus siirrettiin reserviin lokakuussa 1871 lahonneiden puuosien vuoksi ja sen aseistus riisuttiin 1875-1876. Alus romutettiin vuonna 1878.
Andri Žoldak

Andri Žoldak (ukr. Андрій Жолдак, s. 18. marraskuuta 1962 Kiova) on ukrainalainen teatteriohjaaja. Hän valmistui vuonna 1989 GITIS:stä eli Venäjän teatteriakatemiasta. Žoldakin pelkistetyissä klassikkojen tulkinnoissa on usein teemana naiskohtalot, kuten Medeia, Carmen tai Anna Karenina. Häntä on kuvailtu vaativaksi ohjaajaksi. Žoldak voitti vuonna 2004 UNESCO:n esittävien taiteiden palkinnon.  Vuonna 2010 Žoldak sovitti ja ohjasi Turun kaupunginteatteriin Anna Kareninan. Hän on ohjannut lisäksi teoksia muun muassa Ukrainassa, Venäjällä, Saksassa, Ranskassa, Japanissa ja Englannissa.
Sora-aavikko

Sora-aavikko ja kivikkoaavikko ovat hiekattomia aavikkoalueita, joilla peruskallio ei ole ainakaan jatkuvana pinnassa, ja jossa ei ole hiekkaa. Ne ovat yleensä melko tasaisia. Näistä aavikoista käytetään arabiankielistä nimeä reg, serir, ja berberikielessä nimitystä idehan. Reg on karkeaa soraa ja kiviä sisältävä tasanko, seririssä on pyöreäkivistä somerikkoa. Saharan reg-alueet ovat erityisen kuolleita seutuja, jotka Saharassa liikkuvat tuaregipaimentolaiset ohittavat nopeasti
Soraiset ja kivikkoiset aavikkoalueet lienevät yleisimpiä aavikoita. Ne muodostavat Saharan pinta-alasta 50–70 %. Loppu Saharasta on hiekka-aavikkoa, vuoria ja muita kallioisia aavikoita sekä keitaita. Saharan regit ovat muun muassa mustia, punertavia ja ruskeita riipuen pohjakivilajista. Tunnettuja sora-aavikoita ovat muun muassa 320 000 km² alainen Tanezrouft Etelä-Algeriassa ja Pohjois-Malissa Ahaggarvuorten länsipuolella Suuri on myös Libyan reg, jonka ala on 540 000 km². Asumaton Tanezrouft on hyvin kuiva ja siellä ei ole kasveja, se on yksi kuolleimmista paikoista maailmassa. Alueella ei ole vettä eikä selviä maamerkkejä. Tanezrouft nousee kohti itäisiä Ahaggervuoria. Tanezrouftin sisällä on kaksi pientä hiekka-aavikkoa, Erg Mehedjibat ja Erg Tassegefit.
Melko tunnettu kivikkoinen ja sorainen aavikko on Perun Nazcan lähellä sijaitseva kuiva alue, missä intiaanit tekivät suuria kuvioita nostelemalla niiden kohdalta sivuun tummia kiviä, jolloin vaalea pohja paljastui. Muilla taivaankappaleilla on Saharan soraisten ja kivisten aavikoitten tyyppisiä alueita muun muassa Marsissa, Venuksessa ja Saturnuksen kuussa Titanissa.
Showgirls

Showgirls on vuonna 1995 ensi-iltansa saanut draamaelokuva, jonka on ohjannut Paul Verhoeven. Elokuvassa näyttelevät muun muassa Elizabeth Berkley, Kyle MacLachlan, Gina Gershon, Glenn Plummer, Robert Davi, Alan Rachins, Gina Ravera, Lin Tucci, Greg Travis, Al Ruscio, Patrick Bristow, William Shockley ja Michelle Johnston.
Showgirls oli taloudellinen floppi ja sai ennätykselliset seitsemän Razzie-palkintoa: huonoimmasta elokuvasta, huonoimmasta ohjauksesta, huonoimmasta näyttelijättärestä, huonoimmasta käsikirjoituksesta, huonoimmasta uudesta tähdestä, huonoimmasta näyttelijäkaksikosta ja huonoimmasta tunnusmusiikista. Vaikka elokuvaa pidetään yhtenä maailman huonoimmista elokuvista, se on noussut kulttimaineeseen.
HMS Leviathan (R97)

HMS Leviathan oli Britannian Kuninkaallisen laivaston Majestic-luokan lentotukialus, jonka köli laskettiin 18. lokakuuta 1943 Swan Hunterin telakalla. Aluksen laski vesille 7. kesäkuuta 1945 Kentin herttuatar, mutta toisen maailmansodan päättyessä aluksen rakentaminen keskeytettiin ja luokan muista aluksista poiketen se ei koskaan valmistunut tilaajan puuttuessa.
Alus hinattiin heinäkuussa 1946 Portsmouthiin ja se kiinnitettiin laituriin No3 vuoteen 1961 saakka, minkä jälkeen alus siirrettiin poijuun Fareham Creekiin. Aluksen merikelpoisuudesta liikkui runsaasti huhuja tämän jälkeen. Sen moottorit poistettiin ja asennettiin 1966 Alankomaiden laivastolle siirrettävään Hr. Ms. Karel Doormaniin. Alus hinattiin Portsmouthista 1968 romutettavaksi.
Emil Wiechert

Elämä

Wiechert syntyi Tilsitissä, Itä-Preussissa (nyk. Sovetsk, Venäjä). Hänen vanhempansa olivat Johann ja Emilie Wiechart. Hänen isänsä kuoli kuitenkin Wiechertin ollessa nuori. Wiechert ja hänen äitinsä muuttivat Königsbergiin, jossa hän kävi lukion ja sai päättötodistuksen 8. syyskuuta 1881. Königsbergissä hän aloitti myös yliopisto-opiskelunsa. Tuolloin häntä kiinnosti erityisesti aineen rakenne ja uusi fysiikan osa-alue, tiiviin aineen fysiikka.
Wiechertin talous oli tiukilla, jonka takia hänen oli pakko ansaita rahaa. Tämä heijastui hänen opiskeluihinsa ja vasta vuoden 1889 alussa hän sai filosofian tohtorin arvon väitöstyöllään Über die elastische Nachwirkung. Habilitaation suorittamisen hän kuitenkin sai päätettyä jo lokakuussa 1890. Habilitaation jälkeen hän työskenteli Königsbergin matemaattis-fysikaalisessa laboratoriossa.
Göttingen oli tuolloin modernin fysiikan keskipiste. Felix Klein uudisti fysiikan opiskelujärjestelmää Göttingenissä, minkä seurauksena syntyi muutama uusi professuuri. Yksi niistä oli geofysiikan professuuri, johon Wiechert valittiin. Göttingenissä hän pysyi kunnes vuonna 1928 kuoli.

Ura

Wiechert otti osaa keskusteluun suhteellisuusteoriasta. Hän ei ollut samaa mieltä Einsteinin kanssa siitä, ettei eetteriä ole olemassa. Hänen mukaansa sähkömagneettisella säteilyllä on pakko olla jonkinlainen väliaine, jossa se kulkee. Wiechert tunnetaan varsinkin työstään seismografin parissa. Seismografin kehittäminen alkoi kun hän oli matkalla Italiassa ja vieraili muutamissa seismologian laitoksissa. Hän myös kuvasi kuinka seismiset aallot leviävät Maan läpi.
Goldstonen raportti

Goldstonen raportti (engl. United Nations Fact Finding Mission on the Gaza Conflict) on YK:n ihmisoikeusneuvoston aloitteesta tehty raportti, joka käsittelee kansainvälisen oikeuden rikkomuksia ja ihmisoikeusrikoksia Gazan konfliktin 2008–2009 aikana. Raportti julkaistiin syyskuussa 2009. Raportin laatinutta työryhmää johti eteläafrikkalainen juristi Richard Goldstone. Työryhmä totesi konfliktin osapuolten, Israelin puolustusvoimien ja palestiinalaisten militanttien, syyllistyneen sotarikoksiin ja mahdollisesti ihmisoikeusrikoksiin, mutta Israelin toimet olivat vakavampia ja laajempia kuin palestiinalaisten.
Raportin julkistamisen jälkeen Goldstone lievensi siinä esitettyä väitettä, että Israel olisi tarkoituksellisesti hyökännyt siviilejä vastaan, mutta muut työryhmän jäsenet pysyivät raportin alkuperäisen sanamuodon kannalla.