google/wiki40b huggingface dataset:
Niklas Strömstedt

Bo Anders Niklas Strömstedt (s. 25. heinäkuuta 1958 Lund) on ruotsalainen poplaulaja ja lauluntekijä.

Elämä

Niklaksen isä, Bo Strömstedt, oli toimittaja ja professori. Hänen äitinsä, Margareta Strömstedt, oli kääntäjä. Strömstedt oli naimisissa Efva Attlingin kanssa ja heillä on kaksi poikaa, Adam ja Simon. Sittemmin hän on elänyt Agneta Sjödin ja tämän tyttären, Majan, kanssa. Hänellä on ollut myös tyttöystävä nimeltä Kattis Ahlström. Nykyään hän asuu Jenny Östergren kanssa.

Ura

Strömstedt soitti kosketinsoittimella Ulf Lundellin levytykset ja kiertueet 70-luvun lopusta 80-luvun loppuun. Hänen tunnetuin hittinsä on "Om". Menestysalbumi "Halvvägs till framtiden" julkaistiin vuonna 1992.

Melodifestivalen

Niklas aloitti uransa studiomuusikkona. Strömstedt kirjoitti ja sävelsi "I morgon är en annan dag" Melodifestivaleille 1992 ja voitti. Laulun lauloi Christer Björkman. Malmön euroviisuissa sijoitus oli 23 kilpailijan joukossa toiseksi viimeinen, taakse sijoittui ainoastaan Suomen Pave Maijanen kappaleella "Yamma Yamma".
Carl August Standertskjöld (s. 1814)

Carl August Standertskjöld (9. marraskuuta 1814 Asikkala – 18. helmikuuta 1885 Pietari) oli suomalainen keisarillisessa Venäjän keisarillisessa armeijassa palvellut kenraaliluutnantti ja vapaaherra. Hän keräsi huomattavan omaisuuden toimiessaan Tulan asetehtaan vuokraajana ja sijoitti sen suomalaiseen teollisuuteen ja maaomaisuuteen.

Ura

Standertskjöld kävi 1829–1834 Haminan kadettikoulun ja palveli valmistuttuaan vänrikkinä ja aliluutnanttina Henkikaartin 2. tykistöprikaatissa. Standertskjöld oli vuosina 1837–1845 Kaukasiassa sotimassa sikäläisiä kapinallisia vuoristokansoja vastaan. Kapteeniksi vuonna 1846 ylennetty Standertskjöld määrättiin 1847 Tulan kivääritehtaan johtajan apulaiseksi. Hänestä tuli eversti 1847 ja kenraalimajuri 1855 sekä kenraaliluutnantti 1867.
Standertskjöld oli vuodesta 1857 Iževskin kivääritehtaan johtaja ja vuodesta 1858 Tulan kivääritehtaan johtaja. Hän toimi Tulan asetehtaan vuokraajana 1864–1870 ja vuonna 1871 hänet nimitettiin Venäjän kaikkien kivääri- ja ammustehtaiden ylitarkastajaksi. Tässä virassa hän oli vuoteen 1880 saakka. Sen jälkeen hän toimi 1880–1881 Venäjän armeijan tykistön päähallinnon tykistökomitean aseosaston varajäsenenä. Standertskjöld sai eron sotapalveluksesta 1881.
Tulan kivääritehtaan vuokraajana Standertskjöld oli Venäjän suurimpia asetehtailijoita. Vuonna 1868 hän aloitti teolliset sijoitukset Suomeen ostamalla osuuden Lupikon ruukista läheltä Pitkäärantaa. Muut osakkaat olivat ruotsalaiset Jonas Wahlstedt ja Ludvig Nobel. Myöhemmin ruukki siirtyi kokonaan Nobelin omistukseen. 1870-luvulla Standertskjöld sijoitti myös Suomen sahateollisuuteen. Hän perusti 1872 Inkeroisten puuhiomon Anjalankoskelle Sippolaan ja 1873 Sahatehdas Oy C. A. Standertskjöldin sahalaitoksen Kotkan Hovinsaareen. Hän sijoitti varoja myös Porin konepajaan.

Omistukset

Standertskjöld keräsi Tulan asetehtaan vuokraajana toimiessaan huomattavan omaisuuden, jonka hän sijoitti suomalaiseen maaomaisuuteen sekä teollisuuteen. Hän osti 1853 Kirstulan kartanon Hämeenlinnan pitäjästä, 1871 Laukon ja Tottijärven kartanot Vesilahdelta sekä 1880-luvulla Koiskalan kartanon Nastolasta, Häihän ja Pirklahden kartanot Porvoon maalaiskunnasta sekä Hausjärveltä Ryttylän maatilan. Hän omisti myös useita maatiloja Venäjällä. 
Standertskjöld rakennutti Helsingin Pohjoisrantaan "palatsimaisen" kuusikerroksisen kerrostalon eli niin sanotun Standertskjöldin talon, jonka suunnitteli Theodor Höijer. Talo valmistui vuonna 1885.
Pilasoitto

Pilasoitto eli pilapuhelu on puhelimella johonkin tiettyyn tai satunnaiseen puhelinnumeroon tehtävä soitto, jossa soittaja pilailee soiton vastaanottajan kustannuksella. Radiokanavien julkiset pilasoitot pyritään usein tekemään niin, että soiton paljastuttua pilaksi myös soiton kohde kokee sen hauskaksi. Pilasoitto voi olla myös nimettömänä harjoitettua häirintää, joka voi täyttää rikoksen tunnusmerkistön (kotirauhan rikkominen). Joissakin tapauksissa pilasoiton tekijä voi joutua korvausvastuuseen, jos hän esimerkiksi on soittanut hätänumeroon, ja tehnyt perättömän ilmoituksen.
Pilasoittoja on tehty tiettävästi niin kauan kuin puhelimia on ollut. Puhelimien yleistyessä joka kotiin pilasoittojen määrä lisääntyi. Erilaisten numeronäyttöjen ja matkapuhelimien yleistyttyä on tullut yhä vaikeammaksi pysytellä tuntemattomana soittajana. Aikaisemmin saatettiin pyrkiä varmistamaan soittajan tunnistamattomuuden säilyminen tekemällä pilasoitot puhelinkioskeista. Matkapuhelinten yleistymisen myötä myös puhelinkioskit ovat vähentyneet.
Puhelinkioski

Puhelinkioski, arkikielessä usein puhelinkoppi, on julkisella paikalla oleva maksullinen puhelin. Puhelinkioskit ovat yleensä lasiseinäisiä ja alumiinirunkoisia koppeja, jotka on varustettu lankapuhelimella ja puhelinluettelolla. Puhelut maksettiin puhelinkioskeissa alkujaan kolikoilla, mutta myöhemmin nämä puhelinkioskit korvattiin puhelukorteilla toimivilla.

Historia

Ensimmäinen kioski avattiin tiettävästi 1878 Yhdysvaltain Connecticutissa. Yleisiksi ne tulivat kuitenkin teollisuusmaissa vasta 1910-luvulla, ja esimerkiksi Suomen ensimmäinen puhelinkioski otettiin käyttöön vuonna 1912. Matkapuhelimien yleistyttyä puhelinkioskien tarpeellisuus ja käytännöllisyys ovat laskeneet lähes kaikkialla, eikä niitä ole Suomessa käytössä enää lainkaan. Vuonna 2007 oli luovuttu jo lähes kaikista puhelinkioskeista, ja viimeisetkin purettiin vuonna 2009.

Käyttö

Puhelinkioskit olivat aikoinaan olennainen osa populaarikulttuuria, ja ne esiintyivät tv-sarjoissa ja elokuvissa. Näistä lienevät olleet tunnetuimpia Britannian punaiset puhelinkioskit. Puhelinkioskit joutuivat helposti ilkivallan kohteiksi, ja esimerkiksi niiden ikkunoita ja puhelinkojeita rikottiin säännöllisesti.
Puhelinkioskien muotoilu vaihteli eri aikoina. Suomen ensimmäiset puhelinkioskit olivat rustiikkisia ja koristeellisen muotoisia. Myöhemmin siirryttiin alumiinirunkoisiin ja lasiseinäisiin kioskeihin, jotka lopulta jäivätkin kaikkein yleisimmäksi malliksi. Puhelinkioskien käytöstä poistamisen jälkeen moni niistä on päätynyt uudenlaiseen käyttöön: joko siinä olevat raaka-aineet on käytetty uudestaan tai sitten kioskista on tehty esimerkiksi varasto tai taideteos.
Joissain maissa muodostui 1950-luvun lopussa muoti-ilmiöksi yrittää ennätyksiä, joissa mahdollisimman monta ihmistä ahtautui yhteen puhelinkoppiin samanaikaisesti.
Fredric Wertham

Fredric Wertham (vuoteen 1927 Friedrich Ignatz Wertheimer; 20. maaliskuuta 1895 München, Saksa – 18. marraskuuta 1981 Kempton, Pennsylvania, Yhdysvallat) oli juutalainen amerikansaksalainen psykiatri. Hän vastusti joukkotiedotusvälineiden ja sarjakuvien väkivaltaista kuvitusta, koska piti sitä haitallisena lasten kehitykselle. Werthamin kuuluisin työ on vuonna 1954 julkaistu kirja Seduction of the Innocent, joka johti Yhdysvaltain kongressin tutkimukseen liittyen sarjakuvateollisuuteen ja sarjakuvien sisältöä rajaavan Comics Code Authorityn perustamiseen. Wertham kutsui televisiota "väkivallan kouluksi".

Elämäkerta

Wertham opiskeli Saksassa ja Englannissa lääketiedettä ja oltuaan kirjeenvaihdossa Sigmund Freudin kanssa päätti erikoistua psykiatriaan. Vuonna 1922 hänet kutsuttiin Yhdysvaltoihin Johns Hopkins Hospitalin Phipps Psychiatric Clicille. Hänestä tuli Yhdysvaltain kansalainen vuonna 1927. Wertham muutti New Yorkiin vuonna 1932 toimiakseen New Yorkin oikeusviraston teettämien mielentilatutkimusten tekemisestä vastaavan klinikan johtajana. Vuonna 1935 Wertham todisti Albert Fishin oikeudenkäynnissä ja julisti hänet syyntakeettomaksi.
Paul Kantner

Paul Lorin Kantner (17. maaliskuuta 1941 San Francisco, Kalifornia – 28. tammikuuta 2016) oli yhdysvaltalainen kitaristi ja laulaja. Hänet tunnetaan erityisesti Jefferson Airplane -yhtyeestä vuosina 1965–1974. Sen hajottua hän perusti Jefferson Starship -yhtyeen, jossa hän toimi kuolemaansa asti 2016.
Entertainment!

Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittaneet Dave Allen, Hugo Burnham, Andy Gill, and Jon King.
Darbuka

Darbuka on tiimalasin muotoinen käsirumpu, jota käytetään perinteisesti etenkin arabialaisessa musiikissa, Balkanilla, Persiassa, Armeniassa, Azerbaidžanissa, Kreikassa ja Turkissa. Historialtaan soitin on ikivanha, ja sen sanotaan olevan keksintönä jopa tuoliakin vanhempi. Alkujaan sen runko valettiin savesta ja nahka oli vuohennahkaa, tai peräti hainnahkaa rummun joissakin pohjoisafrikkalaisissa versioissa. Nykyaikainen darbuka on kuitenkin yleisesti alumiini- tai kuparirunkoinen tehdasvalmisteinen käsirumpu, jossa on muovinen rumpukalvo.
Soittimen tyypillinen terävä ja kirkas sointi johtuu rummun kohtalaisen pienestä koosta (korkeus yleensä noin 30–35 cm) ja rumpukalvon pienuudesta (läpimitta usein noin 17–20 cm).
Darbuka assosioituu usein mustalaismusiikkiin eri maissa, mutta sen merkitys on suuri myös erilaisissa etnisissä populaarimusiikeissa ja klassisissa perinteissä.

Soittotekniikka

Darbukaa soitetaan pääasiassa kepeästi sormenpäillä, toisin kuin esimerkiksi afrikkalaisia rumpuja, joita soitetaan useimmiten vahvalla otteella koko kämmentä käyttäen. Usein rytmit sisältävät nopeita tremoloita ja koristeellisuutta, jota suositaan perinteisesti muun muassa Lähi-idän klassisissa musiikkiperinteissä.
Soitinta pidetään perinteisesti sylissä yleensä vasemmalla puolella tuolissa istuen. Vasen käsi soittaa rumpukalvon lähettyvillä nojaten rumpuun oikean liikkuessa aktiivisemmin sylin etupuolelta kohti rumpukalvoa. Eri käsillä on hiukan erilainen soittotekniikka muun muassa soittoasennon epäsymmetrisyydestä johtuen.
Soittimen kaksi pääasiallista ääntä ovat keskeltä rumpua löytyvä bassolyönti (”dum” tai ”doum”) ja kalvon reunamilta löytyvä diskanttiääni (”tek” tai ”ka”). Joskus rumpua myös soitetaan toisessa kädessä rumpukeppiä (turkissa: çubuk) käyttäen.
Darbukaa löytyy kahta päätyyppiä. Egyptiläisessä tablassa on pyöristetyt reunat, kun taas turkkilaisessa darbukassa on rumpukalvon ympärillä olevat ruuvit selvästi näkyvillä. Egyptiläisellä soittimella on helpompi soittaa nopeita tremoloita johtuen kalvon ympärystän pyöreistä muodoista.
Roope Riski

Seurajoukkueet

Roope Riski pelasi ensimmäiset viralliset ottelunsa Turun Palloseuran edustusjoukkueessa Liigacupissa vuonna 2010 ja hän teki ottelussa MyPa:a vastaan kolme maalia.
Suoritettuaan liigadebyyttinsä samalla kaudella Hakaa vastaan hän sai vastuuta Kakkosessa ÅIFK:ssa ja iski ainoaksi jääneessä ottelussaan hattutempun EIF:n verkkoon. TPS:n valmennus tulikin siihen tulokseen, että Riski tarvitsee vielä kovempia pelejä alleen ja toukokuun alussa hän lähti kuukaudeksi lainalle FC Viikinkeihin.
Riski onnistui heti maalinteossa debyyttiottelussaan Ykkösessä FC Hämeenlinnaa vastaan ja teki kuudessa pelaamassaan ottelussa viisi maalia sekä antoi yhden maalisyötön. Viimeisessä ottelussaan Viikinkien paidassa Riski teki hattutempun FC PoPa:a vastaan, jonka jälkeen hän palasi takaisin TPS:n joukkueeseen.
Seuraavaksi hän onnistui maalinteossa Eurooppa-liigan karsinnassa FC Port Talbotia vastaan ja teki vasta sen jälkeen ensimmäisen liigamaalinsa FC Lahden verkkoon ja onnistui samassa ottelussa vielä toistamiseen. Roope Riski teki hattutempun kahdeksassa minuutissa 22.9.2010 AC Oulua vastaan.
Hän teki 27. tammikuuta 2011 sopimuksen Serie A:ssa pelaavan Cesenan kanssa. 19. maaliskuuta 2011 hän teki debyyttinsä Serie A:ssa päästessään kentälle vierasottelussa SS Laziota vastaan 69. peliminuutilla. Riski palasi lainasopimuksella Turun Palloseuraan loppukaudeksi 2011 syyskuussa ja vuotta myöhemmin loppukaudeksi 2012.

Maajoukkue

Riski on edustanut Suomea nuorten maajoukkueissa sekä esiintynyt 4 kertaa myös A-maajoukkueessa,

Muuta

Roope Riskin isoveli Riku Riski pelaa myös jalkapalloa ammatikseen.
Vähä Kalliojärvi (Heinola)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,7 hehtaaria, se on 550 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Konniveden alueella (14.13), jonka Konniveden lähi-alueeseen (14.131) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 115,2 metriä mpy.
Alanen (Laukaa, Vehniä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 56 hehtaaria, se on 1,8 kilometriä pitkä ja 600 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 531 200 kuutiometriä eli 0,0005 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 0,9 metriä ja suurin syvyys on 1,9 metriä. Sen rantaviivan pituus on 4,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Tuomiojärven–Palokkajärven valuma-alueella (14.29), jonka Makkarajoen valuma-alueeseen (14.296) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 117,3 metriä mpy.
Roberto Vian

Roberto Vian (s. 20. helmikuuta 1965) on italialainen sarjakuvapiirtäjä, joka on kotoisin Venetsiasta.
Roberto Vian on itseoppinut sarjakuvapiirtäjä ja aloitti ammatimaisen piirtämisen 1990-luvun alussa. Hiemän jälkeen tämän hän hakeutui Disneyn piirtäjäakatemiaan, missä hän hioi taitojaan Giovan Battista Carpin ja Giorgio Cavazzanon johdolla. Vuodesta 1992 lähtien on Vian on piirtänyt sarjoja Disneyn eri julkaisuihin. Vian toimii myös mainosgraafikkona.
Ensimmäinen Suomessa julkaistu sarjakuva oli Roope-setä ja maustetie Aku Ankan taskukirjan numerossa 166.
Marwin Hitz

Seurajoukkueura

Hitz aloitti uransa kotikaupunkinsa FC St. Gallenissa, jonka paidassa hän pelasi vain kakkosjoukkueessa 38 ottelua. Hän kävi välillä lainalla Yverdon Sportissa ja FC Winterthurissa. Syyskuussa 2008 Hitz siirtyi Saksan Bundesliigan VfL Wolfsburgiin, jossa hän pelasi kakkosjoukkueessa 45 ottelua. Ykkösjoukkueessa Hitz pelasi vain 13 ottelua, mutta oli kuitenkin voittamassa Bundesliigan mestaruutta kaudella 2008-2009, jolloin hän pelasi kuusi ottelua. Hitz edusti Wolfsburgia vuodet 2008-2013.
Heinäkuussa 2013 Hitz siirtyi toiseen Bundesliiga-seuraan FC Augsburgiin. Hän pelasi seurassa ensimmäisellä kaudellaan 19 ottelua. Helmikuussa 2015 hän onnistui maalinteossa Bayer Leverkusenia vastaan viime minuuteilla tasoittaen ottelun lopputulokseksi 2-2. Kaudella 2014–2015 Hitz pelasi 25 ottelua tehden yhden maalin.

Maajoukkueura

Hitz pelasi vuonna 2006 Sveitsin alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa kaksi ottelua. Sveitsin jalkapallomaajoukkueessa hän debytoi kesäkuussa 2015 ystävyysottelussa Liechtensteiniä vastaan. Hän taistelee maajoukkueen ykkösmaalivahdin paikasta Yann Sommerin ja Roman Bürkin kanssa.
Jippo (lehti)

Jippo oli suomalainen 1970-luvulla lopulla ja 1980-luvun alussa ilmestynyt lehti lapsille ja nuorille. Sen liitteenä tuli jokin koottava lelu ja siinä oli sarjakuvien lisäksi erilaisia puuhasivuja. Lehdessä oli myös asiapitoisia artikkeleita, joissa käsiteltiin mm. polkupyörän huoltoa, gyroskooppia tai jotakin historiallista henkilöä. Usein nämä artikkelit liittyivät jollakin tavoin liitteenä olleeseen ”jippoon”.

Historiaa

Jipon materiaali oli alun perin kotoisin ranskalaisesta Pif Gadget -lehdestä, joka oli alkanut ilmestyä jo 1960-luvun lopulla. Lehti alkoi ilmestyä Suomessa vuonna 1977 ja sitä julkaisi Lehtimiehet Oy, lehden päätoimittajana toimi Olavi Järvi. Lehden mukana tuli aina jokin ”jippo”, koottava lelu tai vekotin, joka liittyi kokeelliseen tieteeseen tai taikuuteen. Nämä lelut valmisti Suomessa porilainen Karhumuovi Oy. Nuo koottavat ”jipot” jätettiin kuitenkin vähitellen pois ja vuonna 1980 lehti uudistettiin, tämän jälkeen jokaisen lehden mukana tuli pahvinen koottava lentokone. Jippo lakkasi ilmestymästä vuonna 1982, alkuperäinen lehti ilmestyi vuoteen 1993.

JIPPO-esimerkit

Koottava leikkisukellusvene (8/1978), jonka sisään laitettiin soodaa. Vesialtaaseen laitettu sukellusvene upposi pohjaan, mutta nousi pinnalle, kun vesi pääsi kosketuksiin sukellusveneen sisällä olleen soodan kanssa muodostaen kaasuja.
Taikaikkuna (numerossa 3/1978) oli kämmenelle sopiva raamillinen, läpinäkyvä muovilevy, jonka keskellä oli pyöreä rengas. Kynän tai sormen pystyi työntämään renkaan läpi, vaikka koko levy oli ehjä.
Maapähkinä (numerossa 9/1978), josta pystyi kasvattamaan itselleen pähkinäpensaan.
"Rahantekokone" (numerossa 4/1978), laite jossa oli kaksi rullaa joiden päällä mustaa muovia. Laitteen sisään rullattiin aluksi seteli (piilossa katsojilta). Tämän jälkeen katsojille näytettiin, miten laitteeseen rullattu tyhjä, setelin kokoinen paperi "muuttui" aidoksi seteliksi, kun valmistelussa sisälle laitettu paperi tuli ulos laitteesta.
Kuution muotoisten munien tekolaite (numerossa 3/1979) , muovinen kuutio jonka sisään työnnettiin lämmin, kovaksi keitetty kananmuna.
Viisimastoparkki (numerossa 5/1977), purjelaiva kokoontaitettuna työnnettiin lasipulloon ja narulla vedettiin purjeet pystyyn. Pullo ei ollut liitteenä. 
Liitteinä olleet taikajipon esineet olivat Jipoissa 1978 nrot 2-4.
Paikka nimeltä Plaston

Sisältö

Helsinkiläinen biologian ja hyönteistieteen opiskelija Matti on retkellä suoalueella. Hän kohtaa oudon alumiinin värisen kiekon, joka johdattaa hänet tietokoneen ohjaamaan avaruusalukseen. Matti päätyy vieraalle planeetalle Plastonille. Hän toteaa, että täydellinen tekniikka takaa planeetan asukkaille täydellisen hyvinvoinnin ja kaiken tiedon. Plastonin asukkaiden koneet jatkavat edelleen toimintaansa, mutta asukkaat ovat ikään kuin henkisesti taantuneet sikiöasteelle. Tekniikan ylivoimaisuuden vuoksi planeetan asukkaat ovat käyneet tarpeettomiksi, turhautuneet ja jättäneet kaiken keskustietokoneen hoidettavaksi.
Piippua polttavassa, planeettaa tarkkailevassa hyönteistieteilijässä voi nähdä Ahosen minähahmoa. Tieteisromaani oli Ahoselle väline, jonka kautta hän pystyi tarkastemaan etäältä kiinnostuksen kohteitaan: teknistymistä, todellisuuden ja yhteiskunnan kehityksen luonnetta. 
Planeetalla Matti tapaa naisbiologin, joka on noudettu Etelä-Afrikasta. Matti ja nainen rakastuvat. Tuotannolleen ominaisesti Ahonen keskittyy miehen kokemusmaailmaan. Voi tulkita, että nainen jää miehelle ikuisesti tuntemattomaksi.

Vastaanotto

Teos sai hyvän vastaanoton. Matti Rosvall kirjoitti Aamulehdessä: ”Erkki Ahonen on kirjoittanut ensimmäisen suomalaisen vakavasti otettavan tieteisromaanin avartaen kotimaisia käsityksiä ainakin hivenen verran kohti tulevaisuutta, jota suomalainen kirjallisuus ei oikeastaan tunnusta lainkaan tuntevansa.” Science fiction -asiantuntija Jyrki Ijäksen mukaan Paikka nimeltä Plaston antoi lupauksen parempitasoisesta suomalaisesta tieteiskirjallisuudesta. Ahonen säilyi kuitenkin yksin 1970-luvun merkittävimpänä tieteiskirjailijana.
Jarmo Aaltosen mukaan Plastonin maailman yhtymäkohdat kirjoitusajan maailmaan ovat ilmeiset. Hänen mukaansa Ahonen näkee teknistyvän maailman vaarana inhimillisyyden katoamisen, mikäli tekniikkaa sovelletaan yksipuolisesti.
Jyrki Ijäs toteaa Ahosen pohtivan elämän kehityskaarta, älyllisen elämän rappion mahdollisuutta ja sen syitä. Vaikka Ahonen ei teoksessaan avaa yhtä monimutkaisia ajatuskuvioita kuin seuraavissa tieteisromaaneissaan, hän saa Plastonista kiintoisan vertailukohteen ihmisen kulttuurin kehitykseen.
Pedagogio

Pedagogio (latinaksi paedagō’gium, kreikan sanasta paidagōgei'on ’pedagogin asunto’, ’koulu’) oli antiikin Roomassa ylhäisen perheen asunnon osa, jossa nuoria orjia opetettiin tehtäviin, joissa tarvittiin opillista sivistystä. Myöhemmin sana alkoi tarkoittaa yleensä koulua, erityisesti alkeiskoulua.
Saksassa pedagogio oli yliopistoon valmentava sisäoppilaitos. Ruotsissa ja Suomessa pedagogio tarkoitti nimenomaan alkeiskoulua. Pedagogio-nimitys oli Suomessa erityisesti käytössä 1600- ja 1700-luvuilla, mutta se hävisi 1800-luvun loppupuolella, kun pedagogiot 1843 muuttuivat ala-alkeiskouluiksi. Ruotsissa pedagogiot katosivat vuoden 1904 koulu-uudistuksessa.
Kustaa II Aadolfin aikana koulut jaettiin lukioihin, triviaalikouluihin ja lastenkouluihin. Lastenkoulujen nimeksi vakiintui pedagogio 1600-luvun lopulla. Yksi- tai kaksiluokkaisia pedagogioita oli Suomessa jo 1500-luvulla Helsingissä, Naantalissa, Porissa, Porvoossa ja Raumalla. Maaseudulle perustettiin ensimmäinen pedagogio Saltvikiin 1639 ja seuraavat Kemiöön 1649 ja Lohjalle 1659.
Pedagogioissa opetettiin lukemista, katekismusta ja virsilaulua. Pojille opetettiin lisäksi kirjoitusta ja laskemista. Vuoden 1649 koululaki määritteli pedagogion triviaalikoulun epätäydelliseksi muodoksi.
Holly Black

Holly Black (o.s. Riggenbach, s. 10. marraskuuta 1971) on yhdysvaltalainen kirjailija. Hän on työskennellyt toimittajana. Black on kirjoittanut yhdessä kuvittaja Tony DiTerlizzin kanssa nuorille suunnatun Spiderwickin kronikat -fantasiasarjan. Black on kirjoittanut kirjailija Cassandra Claren kanssa Magisterium-sarjaa, jonka ensimmäinen osa The Iron Trial on ilmestynyt suomeksi nimellä Rautakoe. Sarjan toinen osa The Copper Gauntlet on ilmestynyt suomeksi nimellä Kuparikoura, kolmasosa The Bronze Key julkaistiin suomessa nimellä Pronssiavain ja neljäs osa The Silver Mask nimellä Hopeanaamio. Sarjan viidettä osaa ei ole vielä julkaistu suomeksi, mutta enlanninkielinen The Golden Tower julkaistiin 2018.
Rationalist Association

Historia

Rationalist Press Associationin perustamiseen vaikutti Charles Albert Watts, National Reformerin julkaisija ja useiden Charles Bradlaugh'n kirjojen kustantaja. Watts perusti George Jacob Holyoaken kanssa kustannusyhdistyksen vuonna 1890, koska useat kirjakaupat kieltäytyivät levittämästä sekularistisia kirjoja. Holyoake toimi yhdistyksen puheenjohtajana ja järjestö otti käyttöön nimen Rationalist Press Association vuonna 1899. Yhdistyksen jäsenet saivat vuosittain kirjallisuutta jäsenmaksua vastaan.
Watts and Co.-yhtiö julkaisi vuosina 1929–1951 Thinker's Library -kirjasarjaa. Sarjassa ilmestyi 140 pienikokoista kirjaa. Vuonna 1959 Rationalist Press Associationilla oli 5000 jäsentä. Jäsenmäärä kääntyi laskuun, kun rationalistista kirjallisuutta alkoi ilmestyä yhä enemmän suurilta kustantajilta.
Kipa

Perinteet

Perinteen mukaisesti kipaa käyttävät vain miehet, kun naiset käyttävät päänsä peittämiseen esimerkiksi huiveja. Nykyisin jotkut ei-ortodoksijuutalaiset sallivat tasa-arvon nimissä kipan käytön myös naisille. Jotkut juutalaiset käyttävät kipaa vain rukoillessaan, siunauksia lukiessaan tai uskonnollisia tekstejä lukiessaan, perinteellisemmät saattavat pitää kipaa päässään vuorokauden ympäri ja noudattaa Talmudissa kuvattujen rabbien esimerkkiä: he eivät kävele kahta metriä pidemmälle paljain päin.
Kipan valmistustapa tai väri voi olla merkki kantajan kuulumisesta tiettyyn uskonnolliseen suuntaukseen.  Perinteisesti kipa koristellaan uskonnollisia aiheita käsittelevin kirjailuin, mutta uudemmat etenkin lapsille tarkoitetut kipat saattavat yhtä hyvin esittää sarjakuvahahmoja tai urheilujoukkueen värejä.
Pienen kokonsa vuoksi kipa voi pysyä huonosti päässä, minkä vuoksi se saatetaan kiinnittää hiuksiin metallisella pidikkeellä.