google/wiki40b huggingface dataset:
Raouf Bouzaiene

Ura

Bouzaienen ura alkoi Ranskassa, jossa hän pelasi vuosien 1990–1997 aikana Ligue 2 sarjatasolla ja viimeisellä kaudellaan Ligue 1:ssä Châteaurouxin paidassa. Bouzaiene palasi kotimaahansa Tunisiaan vuonna 1998, jolloin hän edusti Club Africainia kolmen kauden verran ennen paluutaan Eurooppaan. Tällä kertaa Bouzaiene matkasi Italiaan Serie B:ssä pelanneeseen Genoaan. Kahden kauden jälkeen Bouzaiene päätti lopettaa uransa kotimaassaan ja synnyinkaupunkinsa joukkueessa ES Sahelissa.

Maajoukkue

Bouzaiene teki ensi esiintymisensä maajoukkueessa vuonna 1994, jonka jälkeen hän edusti maataan muun muassa vuoden 2002 MM-kisoissa. Bouzaiene pelasi urallaan 43 maaottelua ja teki niissä 2 maalia.
FMA IA 58 Pucará

FMA IA 58 Pucará on Argentiinassa valmistettu potkuriturbiinikäyttöinen maataistelulentokone. Sitä valmisti Fábrica de Aviones Córdoba -lentokonetehdas, joka on nykyisin Lockheed Martinin tytäryhtiö. Kone on tarkoitettu vastarintaliikkeiden vastaiseen lentotoimintaan. Pieniltä lentokentiltä toimimaan suunnitellun koneen ensilento lennettiin 20. elokuuta 1969. Valmistusmäärä oli noin 150–160 kappaletta. Sitä käytettiin myös Falklandin sodassa brittejä vastaan korvaamaan torjuntahävittäjiä, mutta heikoin tuloksin; suuri osa koneista tuhottiin jo maassa.

Käyttäjät

Argentiinan, Kolumbian, Sri Lankan ja Uruguayn ilmavoimat.
Pilahvi

Pilahvi, pilav tai pilaf tai plov (ven. плов), pulau, pulao, tai polu on etenkin monissa Aasian muslimivaltaisissa maissa tunnettu, alkujaan ehkä persialainen riisiruoka. Sen runkona on tavallisesti öljyssä paistettu ja edelleen liha- tai kasvisliemessä kypsennetty riisi. Lisäksi ruuassa on esimerkiksi vihanneksia (kuten sipulia, valkosipulia, porkkanaa), hedelmiä (esimerkiksi rusinoita, taateleita), lihaa, kalaa tai pähkinöitä sekä suolaa ja muita mausteita. Liha, kastike tai voisula kaadetaan tavallisesti annoksen päälle tai sekoitetaan riisiseoksen joukkoon mutta saatetaan tarjoilla erillisestä astiastakin. 
Intialaisessa keittiössä pilahvi tehdään perinteisesti basmatiriisistä. Pulao- tai pilahviriisistä on lukuisia eri versioita. Yksinkertainen lisäketyyppinen riisi syntyy esimerkiksi kardemummasta, voista tai kasvisöljystä, keitetyistä herneistä (tai porkkanaraasteesta) ja basmatiriisistä. Esimerkiksi pähkinäpilahvia intialaisittain valmistettaessa paksupohjaisessa kattilassa voidaan paistaa ensin valkosipulia ja porkkanaraastetta. Muutaman minuutin jälkeen lisätään mausteet (esimerkiksi jauhettua korianteria, muutama vihreä kardemumma, mustia sinapinsiemeniä, jeeran siemeniä) ja vedessä 20-30 minuuttia lionnut, hyvin valutettu riisi. Seosta paistetaan pari minuuttia sekoitellen. Joukkoon lisätään kasvislientä, laakerinlehti, suolaa ja pippuria. Seos kiehautetaan ja annetaan kypsyä kymmenkunta minuuttia miedommalla lämmöllä. Pannu nostetaan liedeltä ja annetaan vetäytyä 5 minuuttia kannen alla. Laakerinlehti ja kardemummat poistetaan kypsästä riisistä. Annos koristellaan ennen tarjoilua esimerkiksi cashew- ja saksanpähkinöillä ja korianterinlehdillä. 
Pilahvista on tehty myös muunnoksia korvaamalla riisi jollain muulla viljalla.
Rahoitusneuvos

Arvonimiryhmän muutos

Kun rahoitusneuvoksen arvonimi otettiin käyttöön asetuksella vuonna 2007, se kuului arvonimien toiseen ryhmään , mutta asetuksessa vuodelta 2012 rahoitusneuvoksen arvonimi on kolmannessa ryhmässä . Veron määrä toisessa arvonimiryhmässä oli 33 300 euroa tai 8 300 euroa ja kolmannessa ryhmässä 24 200 euroa tai 6 000 euroa.
Ääntöpaikka

Konsonantin ääntöpaikka eli artikulaatiopaikka kertoo missä kohdassa ääntöväylää muodostetaan äänteen laatuun olennaisimmin vaikuttava kapeikko aktiivisen (esimerkiksi kielen osa) ja passiivisen puhe-elimen (esimerkiksi kitalaki) avulla. Kullakin kielessä kuin kielessä käytettävällä äänteellä on sille ominainen ääntötapa, ääntöpaikka ja fonaatio.

Ääntöpaikkojen luokittelu

Jokaiseen ääntöpaikkaluokkaan liitetään aktiivinen ja passiivinen artikulaattori eli ääntämiseen osallistuva puhe-elin. Esimerkiksi [m]:n kaltaisissa bilabiaalisissa äänteissä alahuuli liikkuu kohti paikallaan pysyvää ylähuulta, jolloin alahuuli lasketaan aktiiviseksi ja ylähuuli passiiviseksi artikulaattoriksi. Labiodentaalisissa äänteissä, joihin muun muassa [f]-äänne kuuluu, samainen alahuuli liikkuu ylöspäin, mutta passiivisena artikulaattorina toimivat ylähampaat. Passiiviseen kovaan kitalakeen taas voi aktiivisena artikulaattorina koskea niin kielen kärki kuin kielen selkäkin. Ensimmäisessä tapauksessa puhutaan retrofleksisesta ääntymäpaikasta ja jälkimmäisessä palataalisesta.
Aktiivisia artikulaattoreita lasketaan tavallisesti olevan viisi: huulet (labiaaliset äänteet), kielen notkea etuosa (koronaaliset äänteet), kielen keski- ja takaosa (dorsaaliset äänteet), kielen tyvi yhdessä kurkunkannen eli epiglottiksen kanssa (radikaaliset äänteet) ja kurkunpää (laryngaaliset äänteet). Kaikki näistä voivat toimia toisistaan riippumatta. Kaksoisartikulaatiossa yhden äänteen muodostamiseen käytetään yhtäaikaisesti kahta eri aktiivista artikulaattoria.
Passiivisten artikulaattorien rajat eivät ole yhtä selviä. Kielen kärki tai selkä voivat liikkua esteettä pitkin kitalakea ja hammasvallia ilman, että pienet paikanmuutokset vaikuttaisivat merkittävästi äänteen laatuun. Lingvolabiaalinen ääntöpaikka liittyy saumattomasti interdentaaliseen, tämä taas dentaaliseen ja edelleen alveolaariseen, palataaliseen, velaariseen ja uvulaariseen. Monesti äänne voidaan tuottaa jossakin kahden nimetyn ääntöpaikan välimaastossa.
Myös aktiivisilla artikulaattoreilla kielen etuosa voidaan laskea jatkumoksi, jossa kielen kärjen alapinta (subapikaaliset äänteet) liittyy asteetta kielen kärkeen (apikaaliset äänteet) ja edelleen kielen lapaan (laminaaliset äänteet).
Konsonantteja, joilla on sama ääntöpaikka mutta eri ääntötapa tai fonaatio, kutsutaan homorgaanisiksi. Esimerkiksi suomen kielen äänteet [n t s l] lausutaan kutakuinkin samassa kohtaa suuta siten, että kielen lapa koskettaa hammasvallia. Niiden ääntymäpaikka on alveolaarinen ja ne ovat keskenään homorgaanisia. Monissa kielissä nasaaleihin liittyy sääntö, jonka mukaan toisen konsonantin edellä ne ääntyvät homorgaanisina. Näin esimerkiksi suomessa sanan elinpiiri keskellä oleva konsonanttiyhdistelmä äännetään tavallisesti [mp], koska [m] ja [p] ovat kumpikin bilabiaalisia äänteitä. Sanassa elinkeino konsonanttiyhdistelmä äännetään [ŋk], koska edelleen [ŋ] ja [k] ovat kumpikin velaarikonsonantteja.
Oles Hontšar

Oles (Oleksandr) Terentijovitš Hontšar (ukr. Оле́сь (Олекса́ндр) Тере́нтійович Гонча́р, 3. huhtikuuta 1918 Pultavan seudun Suhan kylä – 14. heinäkuuta 1995 Kiova) oli ukrainalainen neuvostokirjailija.
Oles Hontšar syntyi talonpoikaisperheeseen. Hän osallistui toiseen maailmansotaan ja valmistui Dnipropetrovskin yliopistosta vuonna 1946.
Hontšarin trilogiaa Praporonostsi (”Lipunkantajat”, 1946–1948) pidettiin aikanaan yhtenä parhaista toista maailmansotaa kuvaavista neuvostoliittolaisista teoksista. Se sai Stalin-palkinnon vuosina 1948 ja 1949. Romaanit Tavrija (”Tauria”, 1952) ja Perekop (1957) kertovat Venäjän kansalaissodasta. Lenin-palkinnon saanut ”Paimenkello” (Tronka, 1963) sekä romaanit Sobor (”Katedraali”, 1968), Tsyklon (”Matalapaine”, 1970), Bereh ljubovi (”Rakkauden ranta”, 1976) ja Tvoja zorja (”Sinun aamunkoittosi”, 1980) käsittelevät moraalis-eettisiä kysymyksiä.
Hontšar toimi Ukrainan kirjailijaliiton puheenjohtajana vuosina 1959–1971, Neuvostoliiton korkeimman neuvoston edustajana vuosina 1962–1989 sekä Neuvostoliiton kansanedustajana vuodesta 1989. Hän oli myös Ukrainan kommunistisen puolueen keskuskomitean jäsen ja NKP:n keskuskomitean ehdokasjäsen. Vuonna 1978 kirjailijasta tuli Ukrainan tiedeakatemian akateemikko. Samana vuonna hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen ja vuonna 1982 Neuvostoliiton valtionpalkinnon.
OFC:n karsinnat jalkapallon maailmanmestaruuskilpailuihin 2010

Ensimmäinen kierros

Toiselle kierrokselle pääsi ensimmäisen kierroksen neljän parhaan lisäksi suoraan Uusi-Seelanti, jolla oli liiton paras ranking-pistemäärä.
Osallistuneista joukkueista Tuvalu ei ollut FIFA:n jäsen, eikä näin ollen olisi voinut selviytyä MM-lopputurnaukseen. Karsinnat kuuluivat osana vuoden 2007 Etelä-Tyynenmeren kisoihin. Tämän takia Tuvalukin pystyi osallistumaan niihin.

Jatko-Ottelut

Lohkojen kaksi parasta selviytyivät välieriin, joiden voittajat etenivät loppuotteluun ja häviäjät pronssiotteluun. Ottelujen kolme parasta selviytyivät karsintojen toiselle kierrokselle. Uusi-Seelanti selviytyi OFC:n parhaiten rankattuna maana suoraan toiselle kierrokselle.
André Deed

André Deed (oikealta nimeltään André de Chapais, 22. helmikuuta 1879 Le Havre – 4. lokakuuta 1940 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja.
Tullimiehen perheeseen syntynyt Deed aloitti uransa sirkus- ja revyyesiintyjänä. Vuosina 1901–1904 hän näytteli useissa Georges Mélièsin kokeellisissa elokuvissa. Vuodesta 1905 lähtien Deed teki lyhyitä komedioita Pathén veljeksille. Hänen kehittämänsä koominen henkilöhahmo Boireau oli yksi ensimmäisistä elokuvien vakiokasvoista.
Vuonna 1908 Deed siirtyi Giovanni Pastronen värväämänä torinolaiselle Itala Filmille. Hän teki Italiassa yli 90 komediaa, joita yhdistää Cretinetti-niminen henkilöhahmo. Vuoden 1911 lopulla Deed palasi tulevan vaimonsa Valentina Frascarolin kanssa Ranskaan, jossa hän teki Pathélle noin 50 Boireau-elokuvaa. Vuonna 1915 Deed siirtyi takaisin Torinoon, jossa hän jatkoi Cretinetti-sarjan tekemistä parin vuoden ajan. 1920- ja 1930-luvuilla hän näytteli sivurooleja muutamissa ranskalaiselokuvissa, mutta päätyi lopulta elokuvastudion yövartijaksi.
Suomessa Deedin elokuvahahmosta käytettiin nimeä Lehman.
Niko Sinervä

Niko Johannes Sinervä (s. 1975) on suomalainen muusikko, joka on tehnyt musiikkia Heikki Forsströmin kanssa muun muassa televisiosarjoihin Ihmeidentekijät sekä Parhaat vuodet. Sinervä näytteli Matti Hurmalaa 1990-luvun saippuasarjassa Blondi tuli taloon ja esiintyi Uuno Turhapuro -televisiosarjassa.  
Sinervä on sittemmin työskennellyt toimitusjohtajana maksukorttiyhtiössä. Sinervällä on kaksi lasta.
J. O. Hannula

Joose Olavi (J. O.) Hannula (5. marraskuuta 1900 Turku – 12. kesäkuuta 1944 Salla) oli suomalainen eversti ja sotahistorioitsija.
J. O. Hannulan vanhemmat olivat tuomiorovasti ja kansanedustaja Edvard Hannula sekä Ellen Palmgren. Hannula kävi koulunsa Porvoossa, jossa hänen isänsä toimi tuomiorovastina vuodesta 1912. Hän liittyi Suomen sisällissodan aikana Porvoon suojeluskuntaan ja osallistui sen epäonnistuneeseen hyökkäykseen Keravalle sekä perääntymistaisteluihin Pellingin saarella. Sodan päätyttyä Hannula kävi Vöyrin sotakoulun kurssin kesällä 1918, Viipurin upseerikokelaskurssin 1918–1919, kadettikoulun 1919–1921 ja sotakorkeakoulun 1925–1927. Hän valmistui 1928 yleisesikuntaupseeriksi sotakorkeakoulun ensimmäiseltä yleisesikuntaupseerikurssilta. Hän suoritti 1920-luvulla myös lakitieteen opintoja Helsingin yliopistossa. Hannula palveli 1919–1924 joukkueenjohtajana ja adjutanttina Uudenmaan rykmentissä sekä 1924–1925 adjutanttina 1. divisioonan esikunnassa. Hän oli sotakorkeakoulun sotahistorian ja strategian opettajana vuosina 1927–1939 ja hänen on sanottu luoneen suomalaisen sotahistorianopetuksen perinteen. Hänet ylennettiin vänrikiksi 1919, luutnantiksi 1921, kapteeniksi 1924, majuriksi 1927, everstiluutnantiksi 1934 ja everstiksi 1940.
Talvisodan aikana Hannula oli päämajan ulkomaantoimiston päällikkönä 1939–1940. Hän pyrki sodan aikana vahvistamaan suomalaisten taisteluhenkeä radiopuheilla ja esitelmillä. Jatkosodan aikana Hannula oli JR 52:n komentajana Rukajärven suunnalla 1941–1944 sekä 3. Prikaatin komentajana Alakurtissa 1944. Hän sai surmansa vihollisen ilmahyökkäyksessä kun hänen prikaatiaan oltiin siirtämässä Sallan rintamalta Karjalan kannakselle kesäkuussa 1944.
Hannula kirjoitti laajan sotahistoriaa käsitellevän tuotannon. Hänen diplomityönsä sotakorkeakoulussa käsitteli sotateroreetikko Carl von Clausewitzia. Hannulan Suomen sisällissodasta kirjoittamaa teosta Suomen vapaussodan historia (1933) pidettiin aiheen perusteoksena, kunnes uudempi tutkimus syrjäytti sen 1960-luvulla. Hän kirjoitti 1930-luvun lopulla samasta aiheesta esitykset myös ruotsiksi, ranskaksi ja englanniksi.
Rogaining

Suomalaisten menestys arvokisoissa

Suomalaisista on maailman mestaruuden voittanut Iiro Kakko vuonna 1998 Kanadassa australialaisen Nigel Aylottin kanssa. Petteri Muukkonen & Hannu-Pekka Pukema voittivat ensimmäisenä suomalaisparina yleisen sarjan maailmanmestaruuden vuonna 2015 Kiilopäällä pidetyissä kilpailuissa. Maailmanmestareita ovat myös Seppo Mäkinen ja Ulla Silventoinen, jotka voittivat vuonna 2010 mestaruuden Uudessa-Seelannissa sekajoukkueiden sarjassa. Eero Jäppinen ja Janne Mononen voittivat Euroopan mestaruuden vuonna 2009 Ylläksellä, Seppo Mäkinen ja Hannu Oja vuonna 2010 Ukrainassa, Tommi Tölkkö espanjalaisen Olivar Aurelion kanssa vuonna 2013 Espanjassa.

Rogaining rantautuu Suomeen

Syksyllä vuonna 2006 Retki-lehden päätoimittaja Mikko Lamminpää toi esille ajatuksen, että Kalke ry järjestäisi seuraavana syksynä ensimmäiset viralliset Rogaining-kilpailut Suomessa. Koko talvi kului tapahtumaa suunnitellessa ja IRF:n (International Rogaining Federation) sääntöjä ja kilpailunjärjestämiseen liittyviä ohjeita opiskellessa.
Ensimmäinen Retki-Rogaining näki päivänvalon Jämin tunnetusti hyväkulkuisissa kangasmaastoissa 22.–23.9.2007. Tapahtuma saavutti heti laajan suosion, ja ensimmäiseen tapahtumaan osallistui kaikkiaan liki 180 innokasta ulkoilmaihmistä.
Vuonna 2008 järjestettiin lajin ensimmäiset avoimet SM-kilpailut Seitsemisen kansallispuiston lähistöllä Kurussa. Toiseen Retki-Rogainingiin 16.–17.8.2008 osallistui jo yli 260 kilpailijaa. Mukana kilpailussa oli myös suuri joukko venäläisiä ja virolaisia rogaining-harrastajia.

ERC 2009 Ylläs

Kalke ry anoi IRF:ltä Rogaining EM-kilpailuja syksyllä vuonna 2008. Tiukka kisa käytiin Keski-Euroopan kandidaatin kanssa, mutta voiton vei Suomi ja Ylläs.
Elokuun puolivälissä Ylläksen komeisiin tunturimaastoihin kokoontui kaikkiaan 567 kisaajaa taistelemaan EM-mitaleista 12 eri sarjassa.
Kisoissa saatiin myös lisää suomalaisia arvokisamenestyjiä, sillä EM-kultaa ripustettiin miesten avoimessa sarjassa Multisport.fi-joukkueen Eero Jäppisen ja Janne Monosen kaulaan. Kultamitalin kahmaisivat myös miesten veteraanisarjassa joukkueella Scandinavian Outdoor Store kisanneet Juha Prittinen ja Jouni Nurminen sekä miesten superveteraaneissa Keravan Urheilijoiden Mauno Kettunen ja Pekka Muukkonen.
House of Cards (televisiosarja)

Taustaa

David Fincherin agentti näytti Fincherille BBC:n alkuperäisen House of Cards -televisiosarjan, ja hän innostui tekemään sarjasta uuden version Eric Rothin kanssa. Fincher halusi tehdä televisiosarjan, sillä se on pitkäkestoisempi kuin elokuva. Lisäksi hän sanoi, ettei elokuvassa ole yhtä helppoa toteuttaa mutkikasta luonnehdintaa kuin televisiossa.
Tuotantoyhtiö Media Rights Capital lähestyi yhdysvaltalaisia kaapelikanavia, kuten HBO:ta, Showtimea ja AMC:tä, mutta tilausvideopalvelu Netflix teki korkeimman tarjouksen. Netflix arvioi, että Fincherille ja Kevin Spaceylle olisi tarjontaa.
Vuoden 2011 alussa Beau Willimon palkattiin käsikirjoittamaan sarjan pilottijakso. Maaliskuussa 2011 Spacey valittiin vastaavaksi tuottajaksi ja pääosan esittäjäksi. Samoihin aikoihin Fincherin kerrottiin ohjaavan kaksi ensimmäistä jaksoa Willimonin käsikirjoittamana. Netflix tilasi sarjasta 26 jaksoa kahden tuotantokauden ajaksi.

Näyttelijöiden valinta

Fincher ilmoitti, että jokainen pääroolin esittäjä oli heidän ensimmäinen valintansa rooliin. Spacey oli edellisen kerran televisiosarjan pääroolissa 1980-luvulla sarjassa Wiseguy. Hän reagoi käsikirjoitukseen myönteisesti, ja häntä miellytti myös se, että Netflix julkaisisi kaikki jaksot kerralla. Spacey valittiin rooliinsa virallisesti 18. maaliskuuta 2011. Robin Wright, joka oli työskennellyt Fincherin kanssa aiemmin elokuvassa The Girl with the Dragon Tattoo, sai Clairen roolin kesäkuussa 2011. Kate Mara valittiin helmikuussa 2012.

Ohjaus ja käsikirjoittaminen

Sarjan kehittäjä Beau Willimon käsikirjoitti ensimmäisellä kaudella neljä jaksoa yksin ja kuusi Keith Huffin, Rick Clevelandin, Kate Barnowin ja Gina Gionfriddon kanssa. Edellä mainittujen lisäksi käsikirjoittajina ovat toimineet Sarah Treem ja Sam Forman.
Elokuvaohjaaja ja sarjan vastaava tuottaja David Fincher ohjasi sarjan kaksi ensimmäistä jaksoa. Loput 11 jaksoa ovat ohjanneet James Foley (3 jaksoa) sekä Joel Schumacher, Charles McDougall, Carl Frankin ja Allen Coulter, jotka ovat ohjanneet kaksi jaksoa kukin.
Anna-Mari Peltonen

Anna-Mari Peltonen (ent. Murdvee, s. 1980) on suomalainen pianisti. Hän toimii pianistina Elokuu Ensemble -yhtyeessä ja Helsingin ammattikorkeakoulun kamarimusiikin ohjaajana.

Opinnot

Peltonen aloitti pianonsoiton opinnot Etelä-Pohjanmaan musiikkiopistossa Seinäjoella äitinsä Raili Peltosen sekä Ritva-Liisa Nummisen ja Carlos Turriagon johdolla. Vuonna 2005 hän valmistui pianopedagogiksi opiskeltuaan Turun ja Helsingin ammattikorkeakouluissa Antti Hotin ja Valeria Resjanin oppilaana. Hän täydensi opintojaan Prahan taideakatemiassa Peter Toperczerin ja Boris Krajnyn luokalla ja sen jälkeen muun muassa Eero Heinosen, Nina Svetlanovan, Lauri Väinmaan, Liisa Pohjolan, Teppo Koiviston ja José Riberan mestarikursseilla.

Muuta

Peltonen sijoittui sellistiveljensä Samuli Peltosen kanssa toiseksi vuonna 2004 Jyväskylän ensimmäisissä Baltian- ja Pohjoismaiden välisissä kamarimusiikkikilpailuissa. Hän on esiintynyt sekä soolopianistina että kamarimuusikkona Suomessa, Espanjassa, Virossa, Islannissa, Itävallassa, Tšekin tasavallassa ja Färsaarilla.
Peltonen esiintyy kamarimuusikkona muun muassa Elokuu Ensemblessa sekä sellisti Samuli Peltosen ja pianisti Kati Arikosken kanssa.
Anna-Mari Peltonen on toiminut muun muassa opettajana Helsingin ammattikorkeakoulussa (2005-2010) sekä Etelä-Pohjanmaan Opiston jousiorkesterileirin johtajana ja suunnittelijana Ilmajoella vuodesta 2009 lähtien. Peltonen toimii nyt pianonsoiton tuntiopettajana Porvoonseudun musiikkiopistossa.
Peltonen oli vuodesta 2005 vuoteen 2015 naimisissa suomenvirolaisen kapellimestari Mikk Murdveen kanssa.
Sugarcult

Historia

Tim Pagnotta tapasi ex-rumpali Ben Davisin koulun tupakkatauolla. Kaksi alkoivat soitella yhdessä. Pagnotta tapasi Airin Olderin musiikintunnilla, jossa Tim kopioi Olderin vanhaa työtä. Heistä tuli ajallaan hyviä kavereita ja Pagnotta kutsui Olderin soittamaan bändin kanssa. Kokoonpano silloin oli Davis rummuissa, Tim lauloi ja soitti kitaraa ja Older bassoa. Marko Desantis liittyi myöhemmin bändiin tavatessaan Timin Superdrag -nimisen bändin konsertissa. Pagnotta kutsui Desantisin soittamaan kitaraa bändiin, vaikka ei ollut kuullut tämän soittavan nuottiakaan aikaisemmin. Kenny Livingston korvasi myöhemmin Davisin, joka lähti soolouralle.
Sugarcult julkaisi ensimmäisen pitkäsoittonsa Eleven -nimisen levyn vuonna 1999. Heidän toinen pitkäsoittonsa Wrap Me Up In Plastic julkaistiin vuonna 2000. Vuonna 2001 julkaistiin yhtyeen kolmas albumi Start Static, joka sisälsi hitit "Pretty Girl", "Stuck In America" ja "Bouncing Off The Walls". Toukokuussa 2002 bändi julkaisi uudestaan "Wrap Me Up In Plastic" -albumin. Huhtikuun 13. päivä 2004 bändi julkaisi albumin Palm Trees And Powerlines. Albumi sisälsi hitit "Memory" ja "She's The Blade". 2005 bändi julkaisi live-levyn Back To The Disaster ja ainoastaan Japanissa julkaistun A Hard Day's Night EP:n. Uusin kokopitkä on nimeltään Lights Out, joka tuli ulos vuonna 2006.
HMS Porcupine (G93)

Palvelus

HMS Porcupine valmistui telakalta 31. elokuuta 1942, ja sen jälkeen se siirrettiin vastaanottotesteihin. Koeajojen ja varustamisen jälkeen alus siirtyi syyskuussa Scapa Flow'hun koulutettavaksi. Koulutuksen aikana se määrättiin Force H:hon Gibraltarille.
Alus purjehti lokakuussa Gibraltarille, jossa se liittyi 3. Hävittäjälaivueeseen. Laivueen muut alukset olivat HMS Panther, HMS Partridge, HMS Pathfinder ja HMS Penn, joiden mukana alus suojasi Välimerellä Pohjois-Afrikan maihinnousuun matkanneita saattueita.
Alus suojasi marraskuussa laivueensa sekä 12 muun hävittäjän kanssa taistelulaivoja HMS Duke of Yorkia ja HMS Rodneya, taisteluristeilijä HMS Renownia, lentotukialuksia HMS Furiousia, HMS Victoriousia ja HMS Formidablea, risteilijöitä HMS Bermudaa, HMS Argonautia ja HMS Siriusta, joiden tehtävänä oli suojata maihinnousua Italian laivaston mahdolliselta iskulta. Suojaustehtävästä vapauduttuaan alus suojasi maihinnousualuetta sukellusveneiltä ja suojaus täydennyssaattueita.
Alus suojasi 8. joulukuuta HMS Antelopen, HMS Vanocin, HMS Boreasin ja Puolan merivoimien ORP Błyskawican kanssa joukkojenkuljetusalus SS Otrantoa,  varastolaiva HMS Maidstonea ja rahtialus SS Tegelbugia Gibraltarilta Oraniin. Saksan laivaston sukellusveneen U-602 laukaisema torpedo osui 70 merimailia pohjoiskoilliseen Oranista HMS Porcupineen, mikä aiheutti suuren vuodon ja pahoja rakenteellisia vaurioita. Iskussa kuoli seitsemän ja haavoittui kolme miehistönjäsentä (35°55′N, 40°00′E ). Kaikki aluksella tarpeettomat miehet siirrettiin 10. joulukuuta HMS Vanocille, minkä jälkeen fregatti HMS Exe otti aluksen hinaukseen. Vaurioituneelta alukselta poistettiin kaikki irtotavara painon tasaamiseksi ja kallistuman pienentämiseksi. Ranskalainen hinaaja otti aluksen hinaukseensa loppumatkaksi Arzew'hun Algeriaan.
Aluksella tehtiin Arzew'ssa tilapäiskorjauksia alkuvuodesta 1943, kunnes se maaliskuussa hinattiin Oraniin tutkittavaksi. Alus siirrettiin 28. maaliskuuta Oranissa telakalle, jossa se tutkimusten jälkeen päätettiin katkaistuna hinata Gibraltarille. Kesäkuussa hinaajat hinasivat aluksen osat kotimaahan saattueiden SL129 ja AX mukana.
Aluksen osia käytettiin maihinnousualusten miehistöjen majoitustiloina Stokesinlahdella Portsmouthissa, jolloin etuosa nimettiin Porkiksi ja takaosa Pineksi. Aluksen rungon osat sijoitettiin poistolistalle 1946 ja ne myytiin romutettavaksi. Etuosa hinattiin Plymouthiin ja takaosa Southamptoniin.
Crash Bandicoot N. Sane Trilogy

Yleiskatsaus

N. Sane Trilogy on kokoelma, johon sisältyvät uudistetut versiot kolmesta Crash Bandicoot -pelistä: Crash Bandicoot, Crash Bandicoot 2: Cortex Strikes Back ja Crash Bandicoot 3: Warped. Niissä kaikissa mutanttipussimäyrä Crash Bandicoot liikkuu useiden tasojen läpi pysäyttääkseen ilkeän tohtori Neo Cortexin. Alkuperäisten pelien tavoin, Crash käyttää erilaisia pyörimis- ja hyppimistekniikoita vihollisten voittamiseksi, laatikoiden rikkomiseksi ja kerätäkseen vamppahedelmiä (engl. Wumpa Fruits), lisäelämiä ja suojaavia Aku Aku -naamioita. Trilogiassa esiintyy myös uusia ominaisuuksia, kuten yhtenäiset tarkistuspisteet (engl. Check Points), taukovalikot ja tallennusjärjestelmät, sekä manuaalisena että automaattisena, aikahaasteet (engl. Time Trials), jotka esiintyivät ensimmäisen kerran Warpedin alkuperäisversiossa, sekä kyky pelata halutessaan Crashin siskolla, Coco Bandicootilla, pomovastuksia ja Crashille suunnattuja kulkuneuvo- ja ratsastustasoja lukuun ottamatta. Pelissä on 4K-resoluutio sekä remasteroitu ääni.
20. heinäkuuta 2017 N. Sane Trilogyyn tuli saataville ladattavaksi lisäsisällöksi ”Stormy Ascent”, alkuperäisestä Crash Bandicootista pois jätetty taso. 29. kesäkuuta 2018, pelin Nintendo Switch-, Xbox One- ja Windows-versioiden julkaisu yhteydessä, julkaistiin toinen uusi taso, Warpedin kolmas tulevaisuusteemainen taso ”Future Tense”.
Valekarettikilpikonna

Koko ja ulkonäkö

Aikuinen valekarettikilpikonna voi kasvaa yli metrin pituiseksi ja painaa yli 100 kiloa. Valekarettikilpikonnalla on ruosteenvärinen noin 90 cm:n mittainen kilpi ja iso pää sekä vahvat leuat.

Levinneisyys

Valekarettikilpikonnat ovat levinneet laajalle alueelle lauhkeissa ja subtrooppisissa vesissä. Valekarettikilpikonna on Välimeren alueen yleisin kilpikonna. Valekarettikilpikonnat vaeltavat merikilpikonnista pisimmät matkat.

Viholliset

Valekarettikilpikonnalla on monia vihollisia. Niihin kuuluvat esim. miekkavalaat ja papukaijakalat voivat häiritä niitä. Australiassa ketut tuhoavat pesia. Myös ihmisen toiminta on ajanut sen sukupuuton partaalle.