google/wiki40b huggingface dataset:
Asser Fagerström

Asser Fagerström (27. heinäkuuta 1912 Helsinki – 6. lokakuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen muusikko, kustantaja ja toimittaja. Muusikkona hän toimi pianistina, hanuristina, säveltäjänä, sovittajana ja kapellimestarina. Fagerström vaikutti muun muassa kokoonpanoissa Dallapé, Ramblers ja Rion tanssiorkesteri. Ensimmäisen soololevynsä Asser ystävineen hän julkaisi vasta vuonna 1975. Vuosina 1958–1961 hän toimitti ja julkaisi ulkoisesti vaatimatonta Iskelmämusiikki-lehteä.
Fagerström sai radiotoimittaja Antero Alpolalta vuonna 1958 tehtäväksi koota tanssimusiikkia esittävä orkesteri Kankkulan kaivolla -radio-ohjelmaa varten. Tästä syntyi humppamusiikkia esittänyt orkesteri Pumppu-Veikot, joka Kullervo Linnan johdolla alkoi levyttää nimellä Humppa-Veikot. Fagerström erosi ryhmästä pian sen ensilevytyksen jälkeen. 
Fagerströmin omiin nimiin julkaistiin ensimmäiset levyt vasta 1970-luvulla.
Fagerström soitteli harrastukseksi 80-luvulla viikonloppuisin vielä pianoa eräässä hämeenlinnalaisessa kahvilassa.
Lea Lampila

Lea Lampila (24. helmikuuta 1924 Viipuri – 18. kesäkuuta 2006 Asperö, Ruotsi) oli ruotsinsuomalainen muistelmakirjailija joka asui viimeksi Bohusin läänissä, Asperön saarella.
Lampilan perhe meni Neuvostoliittoon työnhakuun vuonna 1931 hänen ollessaan 7-vuotias. Hänen isänsä Sulo kuoli yrittäessään paeta, äiti Helmi joutui vankileirille ja Lea sijoitettiin lastenkotiin. Koulusta päästyään hän onnistui löytämään vankileiriltä päässeen äitinsä mutta kesällä 1947 Lea Lampila sai itse 10 vuoden leirituomion päästen vapaaksi kuuden vuoden jälkeen 1953. Hän loikkasi Neuvostoliitosta Ruotsiin vuonna 1967 ja sai poliittisen turvapaikan ja Ruotsin kansalaisuuden. Hän kirjoitti 1990-luvulla kaksi omaelämäkerrallista kirjaa Toivon tähti ja Stalinin lapset.
Jaana Sintonen

Pelaajaura

SB-Girlsin kasvatti Sintonen aloitti pääsarjauransa Sampo Basketissa, jossa hän pelasi neljä kautta saavuttaen kaksi Suomen mestaruutta, kaksi SM-pronssia ja kaksi Suomen cup-mestaruutta. Syksyllä 1989 Sintonen siirtyi Turun Rientoon, jossa hän saavutti yhden Suomen mestaruuden, yhden SM-pronssin ja kerran Suomen cupin. Kauden 1990–1991 Sintonen pelasi Mercerin yliopistossa. Kauden 1993–1994 Sintonen pelasi Forssan Alussa, jossa voitti sekä Suomen mestaruuden että cupin. Seuraavat kaksi kautta hän edusti Tampereen Pyrintöä, minkä jälkeen hän kävi pelaamassa Saksassa ennen paluutaan Alkuun kolmen kauden ajaksi. Alku voitti jokaisella kaudella Suomen mestaruuden ja kerran Suomen cupin. Syksyllä 1999 Sintonen siirtyi Saksaan, DJK Aschaffenburgiin, jossa hän voitti kauden päätteeksi Bundesliigan hopeaa ja joka selviytyi Ronchetti Cupissa välieriin asti.
Sintonen pelasi Suomen maajoukkueessa vuosina 1987–2000 104 maaottelua 6,3 pisteen keskiarvolla. Hän kuului Suomen Pohjoismaiden mestaruuden vuonna 2000 voittaneeseen joukkueeseen.
Timagenes

Timagenes Aleksandrialainen oli antiikin aikainen historioitsija. Hänen teoksensa, jonka nimi oli joko Basileis tai Peri Basileon, ei ole säilynyt nykypäivään, mutta Pompeius Trogus käytti sitä ehkä oman historiansa lähteenä. Timagenes oli teoksessaan vihamielinen roomalaisia kohtaan.
Sudan mukaan Timageneen isä oli rahanvaihtaja. Timagenes joutui roomalaisten vangiksi vuonna 55 eaa. ja hänet vietiin Roomaan. Sullan poika Faustus vapautti myöhemmin hänet. Timageneestä tuli retoriikan opettaja ja myöhemmin hän kirjoitti historiaa käsittelevän teoksen. Timageneesta tuli pian Antoniuksen ja Asinius Pollion ystävä. Kuten Pollio, Timagenes loikkasi Antoniuksen ja Octavianuksen välisen sisällissodan aikana Octavianuksen puolelle. Timagenes menetti kuitenkin pian Octavianuksen suosion. Myöhemmin Timageneen kerrotaan polttaneen osan historiastaan joka käsitteli Augustusta.
Joensuu (Käkisalmen mlk)

Joensuu (v:sta 1948 ven. Боицово, Boitsovo) on kylä Norsjoen kylähallintoasutuksen alueella Käkisalmen piirissä Leningradin alueella Venäjällä. Joensuu kuului Suomen Neuvostoliitolle luovuttamaan Karjalaan ja se oli Suomelle kuuluessaan osa Käkisalmen maalaiskuntaa. 
Joensuu sijaitsee Vuoksen pohjoiseen laskuhaaraan kuuluvan Käkisalmenselän itärannalla aivan Käkisalmen kaupungin lounaispuolella. Joensuus rajoittui lännessä Käkisalmenselän toisella puolella oleviin Hirvisaaren ja Suotniemen kyliin, pohjoisessa Käkisalmen kaupunkiin, idässä Tenkalahden ja Norsjoen kyliin, etelässä Alapuustin kylään ja  siihen kuuluneeseen Ostamoon sekä Räisälän kunnan Särkisalon kylään. Joensuun kylän länsi- ja pohjoisrajaa huuhtelivat Käkisalmenselän vedet ja kylään kuului mannerosan lisäksi myös saaria Käkisalmenselältä, kuten Palosaari ja Liersaari. Kylän itäosassa puolestaan oli Ostamojärvi ja eteläosassa Takkisensuo. Kylään kuului myös Käkisalmen kaupungin luoteisreunassa oleva Suosaaren erillisalue.

Väestö ja elinkeinot

Vuonna 1920 Joensuussa oli 183 asukasta. Vuonna 1939 asukkaita oli puolestaan 284. Joensuun asutus oli levittytynyt hajalleen kylän länsi- ja pohjoisosaan. Nykyisin kylän asutus on keskittynyt kylän pohjoisosaan Käkisalmen kaupungin välittömään läheisyyteen. 
Ennen talvisotaa Joensuu oli pääasiassa maatalousvaltainen kylä. Kalastusta harjoitettiin lähinnän omaan tarpeeseen. Myös Käkisalmen kaupungissa käytiin töissä. Kylässä oli ollut kaksi kartanoa: Joensuun ja Ampialan kartanot. Käkisalmen maalaiskunta osti Joensuun kartano ja jakoi kartanon maita pienemmiksi tiloiksi. Kartanon päärakennukseen sijoitettiin kunnalliskoti. Kylän itäosan kautta kulki Hiitola-Rautu-rata, mutta kylän alueella ei ollut asemaa tai seisaketta.

Historia

Talvisodan alussa kylästä evakuoitiin alaikäiset lapset äiteineen. Muu väestö evakuoitiin rauhan tultua, kun selvisi että Käkisalmen maalaiskunta kuului luovutettaviin alueisiin. Jatkosodan aikana asukkaita palasi koteihinsa, mutta uusi evakuointi oli edessä vuonna 1944.
Luonnonsuojeluvalvoja

Luonnonsuojeluvalvoja oli aiemmin Suomessa valtion viranomainen, jonka tehtävänä oli edistää luonnonsuojelua Suomessa.
Luonnonsuojeluvalvoja oli johtosääntönsä mukaan toiminnassaan lähinnä maatalousministeriön alainen, ja ministeriö määräsi luonnonsuojeluvalvojan toimipaikan. Luonnonsuojeluvalvoja sai toimestaan vuotuisen palkkion.

Luonnonsuojeluvalvojan tehtävät

Luonnonsuojeluvalvojan tuli edistää luonnonsuojelulain mukaista luonnonsuojelutoimintaa ja ylläpitää tarkoituksenmukaista yhteistoimintaa valtion ja yksityisluontoisen luonnonsuojelutoiminnan välillä.
Luonnonsuojeluvalvojan tuli erityisesti tehdä virkamatkoja sekä perehtyä luonnonsuojelutarkoituksessa rauhoitettaviin alueisiin ja luonnon muistomerkkeihin, eläin- ja kasvilajien tilaan sekä yleiseen luonnonsuojelutilanteeseen maan eri osissa. Hänen tuli tarpeen vaatiessa tehdä valtioneuvostolle, maaherroille tai virastoille ehdotuksia luonnonsuojelun toimenpiteiksi.
Luonnonsuojeluvalvoja antoi myös yksityisille maanomistajille tarpeellista opastusta ja neuvoja luonnonsuojelukysymyksissä erityisesti silloin, kun kysymyksessä olivat yksityisluontoisten luonnonsuojelualueiden perustaminen ja yksityisten mailla olevien luonnon muistomerkkien rauhoittaminen. Luonnonsuojeluvalvojan tuli myös yleensä harjoittaa tiedottamistoimintaa luonnonsuojelun hyväksi sekä antaa ministeriöille, maaherroille ja muille viranomaisille lausuntoja luonnonsuojeluasioissa.
Juhani Syrjä

Elämä ja ura

Syrjä kirjoitti ensimmäisen teoksensa Neitsytpojan työskennellessään Gummeruksella kustannusvirkailijana. Ennen kirjallista uraansa hän työskenteli muun muassa somistajana, tehdastyöläisenä, kartanpiirtäjänä ja mainostaiteilijana.
Esikoisteoksen päähenkilö on parikymppinen Pentti Saarinen, joka työskentelee TVH:n kovassa miesporukassa ja etsii samalla ominta miehuuttaan. Samantyyppisiä teemoja esiintyy Syrjän toisessa teoksessa Pakenijat, jossa kaksi erilaista nuorta miestä pakenee poliisia ja tutkailee sisintään.
Syrjän tuotannossa esiintyy toistuvasti omaelämäkerrallisia aineksia. Hän kuvaa usein omaa elämänpolkuaan etsiviä miehiä, joille kaikkein ilmeisimmät ratkaisut eivät suo henkistä tyydytystä. Luonnon ja työn merkitys on keskeisellä sijalla.
Vuonna 1987 ilmestyneessä Omenatarhassa, joka oli Finlandia-palkintoehdokkaana, luonnon kuvaukseen kietoutuu vahva eroottinen motiivi. Romaanissa kuvataan kahta maalle lähes luontaistalouteen muuttavaa nuorta perhettä ja luonnonläheisen idyllin vähittäistä särkymistä. Kuikanpesässä esiintyy samantyyppisiä motiiveja kuin Omenatarhassa, tällä kertaa keski-ikäisen biologianopettajan näkökulmasta.
Syrjän tuotantoon kuuluu myös esseitä ja aforistisia kirjoituksia, joissa hän käsittelee suoremmassa muodossa samanlaisia teemoja kuin romaaneissaan: luonnon ja ihmisen suhdetta, miehen tehtävää, ihmisen luoman kulttuurin tilaa. Minotauros-teoksessa Syrjä käsittelee muun muassa psykoanalyyttisia näkemyksiä ja sadomasokistista viettiä oman elämänhistoriansa valossa.
Neljän romaanin mittainen Juho-sarja tunnetaan Juhani Syrjän teoksista luultavasti parhaiten. Syrjä on kirjoittanut romaanisarjan isänsä Juho Syrjän näkökulmasta. Ensimmäisessä romaanissa 18-vuotias Juho lähtee Suomen sisällissotaan ja siitä lähtien hänen elämäänsä kuvataan loppuun saakka. Romaanisarjaa on kiitetty muun muassa tarkasta työn kuvauksesta sekä yksilökohtaisesta näkökulmasta Suomen lähihistoriaan.
Juho-sarjan jälkeiset teokset Juhani 2002: kirjailijan päiväkirja sekä Matkalla Ruijassa on kirjoitettu läheltä päiväkohtaista arkea. Kirjailijan päiväkirjassa Syrjä kertoo päiväkirjamerkinnöin rehellisesti ja paikoin ironisesti sapattivuodestaan, joka kului paljolti luontoon liittyvien harrastusten parissa. Matkalla Ruijassa on kuvaus matkasta, jonka Syrjä teki vaimonsa kanssa Pohjois-Norjaan kveenien pariin perehtyäkseen heidän kieleensä ja elämänmuotoonsa.
Syrjä luetaan kirjailijana realismin tyylisuunnan edustajaksi. Hänen tekstilleen on tyypillistä myös luonnonromantiikka ja rehellinen itsetutkiskelu. Omina kirjallisina suosikkeinaan tai esikuvinaan Syrjä on maininnut muun muassa Aleksis Kiven, Pentti Haanpään, Timo K. Mukan ja Aksel Sandemosen.
Juhani Syrjä on toiminut vapaana kirjailijana vuodesta 1977 lähtien. Kirjailijan työnsä ohella hän on mm. opettanut kirjoittamista Oriveden opistossa. Syrjä asuu nykyisin Merikarvialla Kasalan kylässä. Kirjailija Jaakko Syrjä sekä pilapiirtäjä Seppo Syrjä ovat Juhanin veljiä, eli hän on Eppu Normaalin muusikoiden Mikko, Martti ja Aku Syrjän sekä käsikirjoittaja Heikki Syrjän setä.
Brandon Silvestry

Brandon Silvestry (6. syyskuuta, 1979) on yhdysvaltalainen showpainija. Hänet tunnetaan parhaiten kehänimellään Low Ki ja esiintymisistään Total Nonstop Action Wrestlingissä myös nimellä Senshi. Hän paini myös World Wrestling Entertainmentin Smackdown! brändissä nimellä Kaval jonne hän pääsi voitettuaan WWE NXT:n toisen kauden mutta jo noin kolmen kuukauden jälkeen 23. joulukuuta hänet vapautettiin sopimuksestaan.
Valehtelu

Valehtelu tarkoittaa esittämistä vilpillisesti jotakin, joka ei ole totta. 
Patologinen valehtelu eli mytomania on mielen sairaus, jonka oireita ovat sairaalloinen halu valehdella ja keksiä sepitettyjä tarinoita.
Emil Škoda

Emil von Škoda (19. marraskuuta 1839 Pilsen, Böömi – 8. elokuuta 1900 Selzthal, Itävalta) oli böömiläinen insinööri, joka loi Škodan suuryrityksen perustan.
Škoda opiskeli koneenrakennusta Prahan Polyteknillisessa ja Karlsruhen Polyteknikumissa sekä myös Stuttgartissa ja Magdeburgissa. Sen jälkeen hän harjoitteli ulkomailla muun muassa Ranskassa, Saksassa, Englannissa ja Yhdysvalloissa. 
Škoda toimi vuodesta 1866 hän Ernst Fürst von Waldstein-Wartenbergin Pilseniin perustaman konepajan pääinsinöörinä Pilsenissä. 12. heinäkuuta 1869 hän osti tehtaan, jossa silloin oli 33 työntekijää, ja kehitti sen menestyksekkääksi 4 000 työntekijän yritykseksi, joka valmisti koneita ja valutuotteita muun muassa sokeritehtaille ja myllyille. Hän rakensi sinne rautatieyhteyden 1886 ja liitti siihen asetehtaan, joka valmisti aseita Itävalta-Unkarin armeijalle. Yritys laajeni siirtyi käyttämään hänen nimeään (Škodovy závody) ja 1899 se muuttui osakeyhtiöksi, jonka pääjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi hän edelleen jäi, ja yritys keskittyi lähinnä aseiden valmistukseen. Vuonna 1918 laajeni ja ryhtyi valmistamaan vetureita, autoja, lentokoneita ja laivoja, ja työntekijöitä oli 35 000. Vuonna 1925 se yhdistyi olemassaolevaan yhtiöön Laurint & Klement.
Emil Škoda ei ollut vain insinööri ja tuotannonjohtaja vaan myös hyvä kauppamies. Hänellä oli nenää uusille kehityksille ja hän pystyi taitavasti ratkaisemaan ongelmia.
Škoda kuoli 8. elokuuta 1900 Selzthalin (Obersteiermark) lähellä junamatkalla kylpylään Bad Gasteiniin. Hänet on haudattu Nicolasin hautausmaalle Pilseniin. Hautajaiset olivat paikkakunnalla valtava tapahtuma. Hautamuistomerkin on vuonna 1903 tehnyt italialainen kuvanveistäjä Raffaella Romanelliho. Hänen seuraajakseen yrityksessä tuli hänen poikansa Karl Freiherr von Škoda.
Äidiltään saamalla perinnöllä hän perusti 1869 osakeyhtiömuotoisen panimon Pilseniin kilpailemaan osuuskuntapanimon kanssa. 22. elokuuta 1871 hän avioitui Pilsenissä Hermine Hahnenkampin kanssa, jonka isoisä oli ollut osuuskuntapainomon merkittävimpiä perustajia. Heille syntyi neljä lasta, joista Karl Emil Ritter von Škoda, s. 29. kesäkuuta 1879, jolle perinnöllinen vapaaherran arvo siirtyi lokakuussa 1914.
Emil Škoda mukaan on nimetty kilpailu, jota järjestää Škoda Holding. 80 000 kruunun arvoinen palkinto myönnetään henkilölle, jonka diplomityö tai väitöskirja arvioidaan parhaaksi.
Autonvalmistaja Škoda Auton nimi juontuu myös Emil Škodasta.
Jesper Aspegren

Jesper Aspegren (4. kesäkuuta 1950 Lund) on ruotsalainen televisiojuontaja ja kirjailija.
Hän aloitti juontamisen Ruotsin televisiossa Malmössä vuonna 1983 ennen siirtymistään Barnjournalen-nimisen lastenohjelman pariin. Sittemmin hän on esiintynyt sellaisessa suositussa sunnuntaiaamun ohjelmassa kuin Sköna söndag, ruoanlaitto-ohjelma Aspegren mitt i matenissa sekä Antikrundanissa. Toiminta viimeksi mainitussa tv-ohjelmassa sai aikaan sen, että Aspegren sai toimitusjohtajan toimen Crafoordin huutokaupassa.
Opiskeluaikoinaan Lundin yliopistossa Aspegren työskenteli muiden muassa toimittajana Helsingkronan osakunnan julkaisemassa lehdessä Helsingkroniten. Aspegren on kirjoittanut kirjat Mitt i Maten (1998), Antikrundan (1999), Mötesplats Bjärehalvön (1999), Våra högtider (2001), Kockrock (2004), Stämningssökaren (2005), Medelhavsmaten förlänger livet (2006), Med smak av Sydafrika (2006), Slott i Skåne (2007) ja Basic food (2008).
Labastide-d'Armagnac

Nähtävyyksiä

Kunta on keskiaikainen bastide, eli linnoitettu kaupunki. Sen nähtävyyksiä on 1700-luvulla rakennettu linna Château du Prada, joka toimii nykyisin majoitustilana. Lisäksi kunnassa on polkupyöräilijöille omistettu kappeli Chapelle Notre-Dame-des-Cyclistes.
Basarabeascan piiri

Basarabeascan piiri (romaniaksi Raionul Basarabeasca) on hallintopiiri (raion) Moldovan eteläosassa. Piirin hallintokeskus on Basarabeasca. Basarabeasca on Moldovan rautateiden risteysasema ja raja-asema maan eteläosissa. Siellä on myös paikallistien raja-asema Ukrainan Odessan alueelle mentäessä.
Piirin pinta-ala on 660 km², ja arvioitu väkiluku vuoden 2014 alussa oli 29 200. Piirin väkiluku on pysynyt likimain ennallaan vuodesta 2004, mutta sitä ennen, Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen väki väheni runsaalla parilla tuhannella (31 612 as., vuonna 1989).
Vilnan kuvernementti

Väestö

Vuonna 1834 kuvernementissa asui noin 789 000 asukasta. Väkiluku kasvoi 1800-luvulla voimakkaasti, mutta Vilnan kuvernementin rajat myös muuttuivat oleellisesti.
Vuonna 1897 rajoiltaan muuttuneen kuvernementin väkiluku oli 1,591 miljoonaa. Väestöstä 87,6% (1 393 200 as.) asui maaseudulla ja 12,4% (198 007 as.) kaupungeissa. Kaupungeista suurin oli runsaan 154 000 asukkaan Vilna.  Kuvernementin väentiheys oli tuona vuonna 37 asukasta per neliökilometri.
Valkovenäläiset muodostivat vuonna 1897 enemmistön 56,1 prosentin väestöosuudellaan (äidinkielensä mukaan ryhmitelty kuvernementin väestö). Muita kieliryhmiä olivat liettualaiset (17,6 %), juutalaiset  (12,7 %), puolalaisia (8,2 %), venäläiset (4,9 %) ja saksalaiset (0,3 %). Joku muu äidinkieli oli 0,3 prosentilla  väestöstä.
Auran Kultaseppä

Historiaa

Yrityksen 11 perustajaa olivat hopeaseppä Heikki Hurskainen, hopeaseppä Lauri Laakso, kultaseppä F. Laaksonen, kaivertaja Lauri Nordlund, hopeaseppä Frans Nieminen, kultaseppä V. F. Saarinen, kaivertaja T. Tammi, kultaseppä A. Toivonen, hopeaseppä H. Tolvanen, kultaseppä Yrjö Tähtinen ja kultaseppä Teemu Toukola, joka toimi osuuskunnan ensimmäisenä johtajana vuoteen 1945 saakka. 
Jalometallituotteiden valmistuksesta yritys eteni myös niiden myyntiin, kun 1930-luvulla yritys osti kultaseppä Savolaisen liikkeet Oulusta ja Kemistä, joista jälkimmäinen siirrettiin Poriin. Vuonna 1953 perustettiin Helsinkiin myyntikonttori Auran Kotka Oy ja vuonna 1955 Jyväskylään Päijänteen Kultaseppä Oy. Vuonna 1931 perustettiin myyntikonttori Pohjolan Kultaseppä Oy, josta pian tuli Turun Kultaseppä Oy. Se toimii edelleen Oulussa.
Vuonna 1989 Hopeakeskus Oy (nyk. Kultakeskus Oy) osti Auran Kultaseppä Oy:n ja fuusioi sen pian itseensä.
Auran Kultaseppä Oy:n pääsuunnittelijana vuosina 1971–1989 toimi Pekka Piekäinen. Hänen Tissot- ja Omega-kellomerkeille suunnittelemansa hopeiset korukellot olivat 1970-luvulla Auran Kultaseppä Oy:n ehkä kansainvälisesti tunnetuimpia tuotteita.
Simon J. Berger

Simon Jönsson Berger (s. 1. kesäkuuta 1979 Tukholma) on ruotsalainen näyttelijä. 
Vuonna 2007 Bergerillä oli yksi pääosista minisarjassa Aatteen asialla. Bergerin ensimmäiset roolit pitkissä elokuvissa olivat pienet roolit elokuvissa Sovinto ja Wallander – Perintö vuonna 2010.
Berger esiintyi Paulin roolissa minisarjassa Älä koskaan pyyhi kyyneleitä paljain käsin ja elokuvassa Call Girl hänellä oli yksi pääosista. Teatterinäyttämöllä hän on esiintynyt muun muassa Dramatenissa.
Rob Minkoff

Rob Minkoff (s. 11. elokuuta 1962) on yhdysvaltalainen käsikirjoittaja, ohjaaja ja tuottaja, joka ohjasi muun muassa Leijonakuningas -animaatioelokuvan yhdessä Roger Allersin kanssa.
Resident Evil: The Final Chapter

Tuotanto

Kuudes Resident Evil -elokuva vahvistettiin syyskuussa 2012 sen jälkeen kun elokuvasarjan viides osa Resident Evil: Retribution oli menestynyt taloudellisesti. Kuvauksien oli tarkoitus alkaa Etelä-Afrikassa elokuussa 2014, mutta ne siirtyivät syyskuulle 2015 Milla Jovovichin raskauden vuoksi. Kuvaukset alkoivat 18. syyskuuta 2015 ja päättyivät 9. joulukuuta. Elokuva kuvattiin 3D:nä.
Elokuvan kuvauksissa sattui kaksi onnettomuutta. Milla Jovovichin stunt-näyttelijä Olivia Jackson törmäsi moottoripyörällä kameratelineeseen ja joutui kahdeksi viikoksi koomaan. Jackson mursi useita ruumiinosiaan ja hänen vasen kätensä amputoitiin. Elokuvan lavasteissa työskennellyt Ricardo Cornelius kuoli 
Humvee-sotilasajoneuvon pudotessa hänen päälleen.
Sekä ohjaaja-käsikirjoittaja Paul W. S. Anderson että näyttelijä Ali Larter ovat vahvistaneet The Final Chapterin olevan viimeinen Resident Evil -elokuva.
Silenos

Silenos tai Seilenos (muinaiskreikaksi Σ(ε)ιληνός) oli kreikkalaisessa mytologiassa opettaja ja viininjumala Dionysoksen uskollinen seuralainen. Silenosta kutsutaan Hermeen pojaksi, ja hän on sekä satyyrien että sileenien kantaisä.
Taruissa kerrotaan, että hän oli Dionysoksen seuraajista vanhin, viisain ja kaikista juopunein. Siksi hän esiintyi usein joko aasin kantamana tai muiden satyyrien tukemana. Hänet kuvattiin rumaksi, möhömahaiseksi, takkupartaiseksi, nykerönenäiseksi vanhaksi kaljuksi mieheksi, jolla oli kaikkialla viinileili mukanaan mutta joka oli hyvin viisas ja jopa kykeni ennustamaan. Hän oli himokas, viiniinmenevä ja mieltynyt musisointiin ja tanssiin. Juovuksissa hän joutui helposti kuolevaisten armoille, ja nämä saivat taivuteltua vanhuksen kertomaan tulevasta.
Eräässä kertomuksessa mainitaan, että kuningas Midaan palvelijoiden siepattua juopuneen Silenoksen tämä kertoi kuninkaalle, että ihminen on onnellisin, jos hänen ei tarvitse lainkaan syntyä. Jos hän kuitenkin syntyy, olisi parasta, että hän kuolisi pian.
Rymy-Eetu

Rymy-Eetu oli Erkki Tantun piirtämä sarjakuva, joka ilmestyi vuosina 1930–1973. Sarjakuvan päähenkilö Rymy-Eetu on väkevä, varreltaan vanttera mies, joka niin sodan kuin rauhan aikoina pystyi lähes yli-ihmismäisiin suorituksiin. Sarjassa ei pääsääntöisesti ollut lainkaan tekstiä.

Hahmot

Rymy-Eetu sai nimensä väkevyytensä ja miehekkyytensä mukaan, vaikkei hän koskaan kova rymyäjä ollut. Välillä hän tuntuu hallitsevan luonnonvoimiakin. Tosin hänen uhitteleva luonteensa saattaa hänet joskus pulaan. Mutta tiukassakin paikassa piippu pysyy jämäkästi suupielessä. Rymy-Eetun vastapelurina on usein serkkupoika Kalle Kuikkaneva, lyhyenläntä silmälasipäinen veijari, joka nokkeluuttaan joskus pääsee Rymy-Eetusta voitolle.

Ilmestyminen

Rymy-Eetu ilmestyi ensimmäisen kerran Nuoressa Voimassa vuonna 1930. Silloin hahmolla ei vielä ollut nimeä. Seuraavana vuonna sarjakuvaa alkoi julkaista Kansan Kuvalehti, jossa Ilmari Turja keksi nimen uudelle sankarille. Innoittajana saattoi olla Pentti Haanpään novellissa Hanuri-pelimannin elämäkerta (1927) esiintynyt Remu-Eemeli-niminen hahmo. Rymy-Eetu ilmestyi eri vuosikymmenillä eri lehdissä ja strippejä kertyi kaikkiaan noin 1900 kappaletta, kunnes sarja lakkasi kesällä 1973. Kaikkiaan sarjakuva ilmestyi seuraavissa lehdissä: Nuori Voima (1930 ja 1935), Kansan Kuvalehti (1931–1935 ja 1945–1954), Suomen Kuvalehti (1934–1936) Hakkapeliitta (1936–1944), Radiokuuntelija-Antenni (1955–1968) ja Käytännön Maamies (1970-luku). Suomen Kuvalehti alkoi julkaista vuonna 2007 uudelleen Kansan Kuvalehdessä aikanaan ilmestyneitä väritettyjä Rymy-Eetuja.
Otava julkaisi 38 Rymy-Eetu-albumia vuosina 1938–1968. Tauno Karilas riimitteli niihin ruutujen alle tekstit, jollaisia ei alkuperäisissä sarjakuvissa ollut. Tanttu ei sarjakuvaansa tekstiä tarvinnut vaan antoi pelkkien ilmeikkäitten kuviensa puhua. Silloin tällöin tosin saattoi puhekupla auttaa kerrontaa.
Sota-aikana Rymy-Eetua käytettiin propagandassa. Rymy-Eetu murskasi venäläiset vastustajansa tarinoissaan perusteellisesti. Moskovan välirauhan solmimisen jälkeen Suomen kustannusyhdistys lähetti kirjakaupoille pyynnön poistaa näytteiltä 288 teosta ja lopettaa niiden myynti. Näiden kirjojen joukossa olivat Rymy-Eetu ja Hymy-Freetu sekä Rymy-Eetun jymyvoitto. Otava julkaisi 1999 kokooma-albumin Rymy-Eetu ryssän kauhu, jossa olivat mukana kaikki sodan aikana julkaistut neljä Rymy-Eetua.

Kunnianosoituksia

Rymy-Eetusta julkaistiin vuonna 1996 postimerkki.
Helsingissä avattiin tammikuussa 2008 baijerilaistyyppinen ravintola Rymy-Eetu, jossa on vaihtuva sarjakuvanäyttely nimihahmosta.
Pilleus

Pilleus (latinaksi) tai pilos (kreikaksi) oli antiikin Roomassa ja Kreikassa käytetty matkahattu. Se oli yleensä valmistettu huovasta, villasta tai nahasta, ja muodoltaan se oli pyöreä, ylöspäin suippeneva, hieman kartiomainen. Muinaisen kreikan asukkaille matkahatussa esiintyvä ihminen tiedettiin matkustavaiseksi ja siten taiteessa sillä oli symbolista merkitystä eli sitä käytettiin ilmaisemaan esitetyn henkilön matkalla oloa. Esimerkiksi Hermes, kulkevien ihmisten suojelija, kuvattiin usein matkahattu päässään.
Lakkia käytettiin alemman sosiaaliluokan piirissä lähinnä Saturnalia-juhlien ja orjien vapautuksen aikaan. Pilleus sai vapauslakin merkityksen Caesarin murhan jälkeen, kun sitä käytettiin aiheena symboloimaan vapautta Brutuksen lyöttämissä kolikoissa. Vapaiden orjien päähineenä se liitettiin vapauden Libertas-jumalattareen.