Kreikkalainen komedia

Komedia (m.kreik. κωμωδία, kōmōdia) oli yksi antiikin kreikkalaisen teatterin kolmesta näytelmälajista tragedian ja satyyrinäytelmän ohella. Klassinen attikalainen tai ateenalainen komedia jaetaan yleensä kolmeen aikakauteen, vanhaan komediaan, keskikomediaan ja uuteen komediaan. Vanha komedia on säilynyt nykyaikaan lähinnä Aristofaneen yhdentoista jäljellä olevan näytelmän muodossa. Keskikomedian ajan näytelmät ovat enimmäkseen kadonneet; niistä on säilynyt vain suhteellisen lyhyitä katkelmia sellaisten kirjailijoiden kuin Athenaios teoksissa. Uusi komedia tunnetaan pääasiassa Menandroksen teoksista säilyneiden papyrusfragmenttien kautta.
Aristoteles kirjoitti Runousopissaan noin vuonna 335 eaa., että komedia pohjautuu varhaisempiin falloslauluihin. Hän luonnehti komediaa sanoen sen olevan ”kehnompien ihmisten jäljittelyä, mutta ei kuitenkaan pahuuden kaikkien muotojen, vaan häpeään kuuluvan naurettavuuden osalta”. Komedian tarkoitus oli esittää naurettavaa, viallista ja rumaa, mutta se ei aiheuttanut katsojissa tuskaa, niin kuin tragedia.
Konstantínos Trypánis on luonnehtinut komediaa viimeiseksi niistä suurista runouden lajeista, jotka Kreikka antoi maailmalle.

Esitykset

Komedioita esitettiin Ateenassa näytelmäkilpailuissa, joita järjestettiin  Dionysoksen, viinin ja hedelmällisyyden jumalan, kunniaksi kahdesti vuodessa pidetyillä juhlilla. Maaliskuussa järjestetyn kaupunki-Dionysian osaksi komediakilpailut tulivat vuonna 487/486 eaa.; tammikuussa järjestetyssä Lenaia-juhlassa puolestaan alettiin järjestää komediakilpailuja vuodesta 432 eaa. alkaen. Esityksiä järjestettiin Dionysoksen teatterilla Akropoliin juurella.
Vaikuttaa siltä, että kullakin juhlilla viisi komediakirjailijaa on esittänyt kukin yhden näytelmän. Määrä on saatettu vähentää kolmeen peloponnesolaissodan aikana. Näytelmäkirjailijat anoivat juhlista vastaavalta arkontilta lupaa osallistua. Mikäli heidät valittiin, heille myönnettiin koregi eli varakas henkilö, jonka tehtävä oli kustantaa näytös.
Näytelmäkirjailijat kirjoittivat joskus näytelmiään uusiksi ja tekivät niistä uusia versioita kilpailuihin. Esimerkiksi Aristofaneen Pilvet on säilynyt paranneltuna versiona, joka on peräisin noin vuosilta 420-417 eaa. ja jota ei todennäköisesti koskaan esitetty. Näytelmän ensimmäinen versio kirjoitettiin Dionysia-juhlille vuonna 423 eaa. Galenos mainitsi 100-luvulla esimerkkinä Eupoliksen komedian Autolykos, jonka ensimmäinen versio kirjoitettiin noin vuonna 420 eaa., kun taas sen toinen versio esitettiin noin vuonna 418 eaa.

Aikakaudet

Aleksandrialaiset tekstikriitikot, ja erityisesti Aristofanes Byzantionlainen, vaikuttavat jakaneen ensimmäisenä kreikkalaisen komedian sen kolmeen kanoniseen aikakauteen: vanhaan komediaan (arkhàia), keskikomediaan (mese) ja uuteen komediaan (nea). Tämä jaottelu vaikuttaa olleen enimmäkseen sattumanvarainen, ja komedia kehittyi todennäköisesti yhtämittaisesti vuosien varrella.

Vanha komedia

Vanhan komedian (arkhàia komodia) aika käsittää 500- ja 400-luvut eaa. Attikalaisen komedian perustajana on usein pidetty 500-luvulla eaa. elänyttä Susarionia. Varhainen vuosien 480 ja 440 eaa. välille sijoittuva attikalainen komedia vaikuttaa olevan kokonaisuudessaan kadonnut. Tuon ajan merkittävimpiä komediakirjailijoita olivat Magnes, jonka teoksista on säilynyt vain joitakin katkelmia, joiden aitous on epävarmaa, sekä Kratinos, joka voitti kaupunki-Dionysian komediakilpailun todennäköisesti noin vuonna 450 eaa. Vaikka Kratinokselta ei tunneta yhtään kokonaisena säilynyttä näytelmää, hänen näytelmistään on säilynyt satoja katkelmia.
Nykyajasta katsottuna merkittävin vanhan komedian kirjailijoista on Aristofanes, jonka teokset edustavat poliittisella satiirillaan ja seksuaalisilla vihjauksillaan usein koko lajityyppiä. Aristofanes pilkkasi aikansa merkittävimpiä henkilöitä ja instituutioita, mikä näkyy esimerkiksi siinä, miten hän käsitteli Sokratesta näytelmässään Pilvet. Linnuissa hän arvosteli puolestaan Ateenan demokratiaa, Lysistratessa peloponnesolaissotaa. Aristofanes oli kuitenkin vain yksi lukuisista komediakirjailijoista, joita Ateenassa 400-luvun lopulla toimi. Hänen merkittävin aikalaiskilpailijansa oli Eupolis.
Vanha komedia vaikutti huomattavasti moniin myöhempiin eurooppalaisiin kirjailijoihin, kuten François Rabelais,  Miguel de Cervantes, Jonathan Swift ja Voltaire. He kopioivat vanhasta komediasta erityisesti sen piirteen, että poliittiset hyökkäykset naamioidaan ilveilyyn. Vanhan komedian perintö voidaan nähdä edelleen nykyaikaisessa komediassa, esimerkiksi Monty Pythonin huumorissa.

Keskikomedia

Keskikomedian (mese komodia) aika käsittää suurin piirtein 300-luvun eaa. Vanhan komedian ja keskikomedian välille ei kuitenkaan voida vetää jyrkkää rajaa. Antiikin ajan oppineet viittasivat keskikomedialla lähinnä ajanjaksoon, joka sijoittuu Aristofaneen ja hänen aikalaistensa jälkeen, mutta ennen Menandrosta. Toisalta Aristofaneen viimeiset näytelmät Naishallitus ja Rikkaus voidaan jo lukea keskikomedian edustajiksi. Muita sen edustajia ovat muun muassa Antifanes, Anaksandrides, Kalliades ja Epikrates Ambrakialainen.
Keskikomedian nähdään yleensä eroavan vanhasta komediasta erityisesti kolmella tavalla: kuoron rooli väheni sellaiseksi, ettei sillä ollut vaikutusta näytelmän juoneen; tunnettuja henkilöitä ei enää esitetty tai imitoitu näytelmissä; ja naurettaviksi tehtiin enemmän yleinen kuin henkilökohtainen, ja kirjallinen enemmän kuin poliittinen. Mytologiset parodiat olivat suosittuja ainakin jonkin aikaa. Keskikomedian aikana kehittyi suuri joukko vakiohahmoja, kuten kurtisaani, loinen, rellestäjä, filosofi ja itserakas kokki.
Koska yhtään kokonaista keskikomediaa edustavaa näytelmää ei ole säilynyt, niiden kirjallista arvoa tai omaperäisyyttä on vaikea arvioida.

Uusi komedia

Uuden komedian (nea komodia) aika ulottuu 300-luvulta eaa. 100-luvulle eaa. Sitä edustavat muun muassa Menandros, Apollodoros Karystoslainen, Makhon ja Poseidippos Kassandreialainen.
Uudesta komediasta on säilynyt paljon katkelmia, mutta ei yhtään kokonaista näytelmää. Laajimmin on säilynyt Menandroksen Ärmätti, joka löydettiin papyruskopiona vuonna 1958. Vuonna 1907 löydetty niin kutsuttu Kairon koodeksi sisältää puolestaan pitkiä jaksoja sellaisista Menandroksen näytelmistä kuin Välitystuomio, Samoksen nainen sekä Keritty kaunotar. Muutoin suuri osa siitä mitä tiedämme uudesta komediasta on peräisin Plautuksen ja Terentiuksen myöhemmistä latinankielisistä käännöksistä ja mukaelmista.
Uudessa komediassa rakkaudesta tuli ensimmäistä kertaa draaman pääelementti. Uusi komedia nojasi keskikomediaakin voimakkaammin vakiohahmoihin, kuten äkäinen vanha mies (senex iratus); dominoiva vanhempi, joka yrittää tehdä poikansa tai tyttärensä haaveet tyhjiksi, ja joka päätyy samoihin paheisiin ja hullutuksiin kuin josta yritti säästää lapsensa; sekä mahtaileva sotilas, joka on juuri palannut sodasta kovaäänisenä, rahapussi täynnä ja pää tyhjänä. Uusi komedia kuvasi ateenalaista yhteiskuntaa ja sen moraalia, mutta ei pyrkinyt kritisoimaan tai parantamaan sitä.
Uusi komedia on vaikuttanut Plautuksen ja Terentiuksen roomalaisen komedian kautta eurooppalaiseen kirjallisuuteen, erityisesti William Shakespearen, Ben Jonsonin, William Congreven ja William Wycherleyn komedioihin. Myös suuri osa nykyaikaisesta romanttisesta komediasta ja tilannekomediasta, erityisesti sukupolvikomedia, on uuden komedian perillistä.