Saaristolaivasto

Alkuvaiheet

Isovihan aikana venäläiset kaleerit olivat saaneet rauhassa tunkeutua Suomen rannikolle, sillä Ruotsin laivasto koostui linjalaivoista, jotka eivät kyenneet liikkumaan saaristossa. Uhan torjumiseksi Ruotsikin hankki kaleereita. Nämä kuitenkin olivat toimintakyvyttömiä hattujen sodassa, joten Venäjä miehitti jälleen Suomen.
Vuonna 1756 kaleerilaivasto erotettiin omaksi laivastokseen, joka sai nimen Saaristolaivasto. Se sai oman lipunkin. Saaristolaivaston tehtävänä oli maavoimien tukeminen. Jostain syystä, ehkä päätehtävän tukemisen johdosta, saaristolaivastossa käytettiin alusta alkaen lähes yksinomaan maavoimien sotilasarvoja, vain komentajat olivat amiraaleja.
Pommerin sodan kokemusten perusteella armeijan ylipäällikkö Augustin Ehrensvärd esitti luopumista kaleereista ja siirtymistä soudettaviin saaristofregatteihin, jotka olisivat ketterämpiä ja tulivoimaisempia.

Alukset

Saaristolaivaston alustyypit olivat:

Tykkisluupit

Tykkisluupit olivat saaristolaivaston pienimpiä aluksia. Ne olivat soutualuksia, mutta niissä oli myös raakapurje purjehtimista varten. Tykkisluuppien aseistuksena oli yksi tai kaksi tykkiä perässä tai keulassa.
Kustaa III:n sodassa tykkisluuppien hyvät ominaisuudet huomattiin ja niitä rakennettiin runsaasti lisää.

Tykkijollat

Tykkijollat olivat pieniä purjeveneitä, joiden aseistuksena oli yksi perään asetettu kanuuna. Myös tykkijollia rakennettiin runsaasti sodan aikana.

Sodan alku

Sodan sytyttyä 1788 Ruotsin tykkisluupit aloittivat sotatoimet hyökkäämällä venäläisten kaleerien kimppuun Haminassa. Anjalan liiton jälkeen sotatoimet kuitenkin puuroutuivat. Venäläisten johto käytti tilannetta hyväkseen, ja elokuussa venäläinen laivue saartoi Hankoniemen. Kuningas lähetti Michael Anckarswärdin johtaman laivueen murtamaan saartoa. Tämän tykkisluupit aiheuttivat venäläisille niin paljon tappioita, että he vetäytyivät lokakuussa.

Vuoden 1789 sotatoimet

Seuraavana vuonna venäläiset uusivat saartonsa, tällä kertaa Porkkalassa. Ruotsin joukot kärsivät tappioita, mutta venäläiset vetäytyivät jälleen talven ajaksi.
Samaan aikaan Kymijoen itäisten suuhaarojen edustalla käytiin Ruotsinsalmen I meritaistelu. Ruotsalaisten itäistä laivastoa komensi Carl August Ehrensvärd. Taistelu päättyi Ruotsin joukkojen tappioon.

Viimeinen sotavuosi

Toukokuussa kuninkaan itsensä johtama saaristolaivasto teki hyökkäyksen Haminaan. Ruotsalaiset voittivat taistelun selvästi. Haminaa ei edelleenkään kyetty valtaamaan.
Tämän jälkeen saaristo- ja avomerilaivasto hyökkäsivät yhdistynein voimin Koivistolle ja Viipurinlahdelle. Mitään ratkaisevaa menestystä ei saavutettu. Sen sijaan venäläiset saartoivat laivaston Viipurinlahdelle.
Lopulta Ruotsin laivaston oli pakko murtautua ulos. Tätä ulosmurtoa kutsuttiin Viipurin kujanjuoksuksi. Viipurin kujanjuoksussa kärsittiin paljon tappioita, ja avomerilaivasto joutui jälleen pois pelistä.
Saaristolaivasto asettui puolustusasemiin Ruotsinsalmen lähettyville. Se voitti venäläiset Ruotsinsalmen II meritaistelussa. Tämä mahdollisti rauhan solmimisen.

Saaristolaivaston loppuvaiheet

Viimeisen kerran saaristolaivasto otti osaa sotatoimiin Suomen sodassa vuosina 1808–1809.
Kun Viapori antautui jo toukokuussa 1808 joutui siellä talvehtinut huomattava osa saaristolaivastosta venäläisten käsiin. Merkittävimmät aluksista olivat kaksi hämeenmaata, Styrbjörn ja Hjalmar. Venäläiset ottivat ne omaan käyttöönsä, joskin Styrbjörn tuhoutui jo samana purjehduskautena Lövön kahakassa Jungfrusundissa.
Loput venäläisten haltuun ottamat saaristolaivaston alukset palvelivat uusia isäntiään aina Oolannin sotaan asti, jonka jälkeen ne hiljalleen poistuivat käytöstä.
Ruotsalaisille jääneet soutufregatit poistuivat luonnollista tietä, koska niitä ei enää rakennettu lisää hävityn sodan jälkeen.