Luhtakultasiipi

Koko ja ulkonäkö

Luhtakultasiiven etusiiven pituus on vain 12–14 ja Suomessa on mitattu siipien kärkiväliksi 21,5–27,0 mm, joten se on Suomen pienin kultasiipilaji. Levinneisyysalueen pohjoisosien yksilöt, Fennoskandiassa lähes kaikki, kuuluvat muotoon lapponica, jonka kirjaukset ovat epäselvempiä kuin päämuodolla.
Koiraan siivet ovat yläpinnoilta oranssit, mutta kauttaaltaan kiiltävän ja voimakkaan sinivioletin kehnän peittämät. Etusiivissä on selkeä musta keskitäplä ja kaksi siiven poikki kulkevaa riviä mustia täpliä. Takasiipien ulkoreunassa erottuu muutama oranssi reunatäplä. Naaras on etusiivistään oranssinruskean sävyinen. Siivissä on samanlainen täplitys kuin koiraalla ja ne ovat vaihtelevissa määrin harmaakehnäiset. Takasiivet ovat tummanharmaat ja ulkoreunassa on oranssi reunavyö ja sen sisäreunassa rivi violetinsinisiä täpliä. Molemmilla sukupuolilla etusiipien alapinnat ovat oranssit ja takasiipien kellanharmaat. Niissä on mustia, ohuelti valkoreunuksisia täpliä. Takasiiven ulkoreunassa on oranssi reunavyö, jonka sisäreunassa on musta täplärivi jä näiden vierellä rivi valkoisia kuutäpliä.

Levinneisyys ja lentoaika

Luhtakultasiipi esiintyy Keski- ja Pohjois-Euroopasta Venäjälle ja idässä Amurille saakka. Keski-Euroopassa levinneisyys on laikuttaista ja painottuu vuoristoihin. Se on erittäin pahasti taantunut ja laji on nykyisin luokiteltu kokonaan hävinneeksi muutamissa Euroopan maissa.
Myös Suomessa laji on muuttunut viime vuosina harvinaisemmaksi. Syynä on voinut olla sopivien elinympäristöjen katoaminen. Vielä 1930-luvulla luhtakultasiipeä tavattiin melko tasaisesti koko manner-Suomessa, mutta nykyisin laji esiintyy nykyisin lähinnä Oulun pohjoispuolella. Voimakkaimmat kannat ovat Kuusamossa, etenkin Liikasenvaaralla, sekä Utsjoella. Lajilla on myös vuonna 1999 löydetty erillisesiintymä Heinolassa, joten ei ole mahdotonta, että lajia esiintyisi edelleen muuallakin Etelä-Suomessa.
Lentoaika on levinneisyysalueen eteläosissa toukokuun lopulta lokakuuhun, pohjoisosissa kesä–heinäkuussa. Sukupolvia on yksi tai useampia esiintymispaikan mukaan. Suomessa lento tapahtuu yhtenä sukupolvena kesäkuun alusta heinäkuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Luhtakultasiipi viihtyy laitumilla, kosteilla niityillä, soilla sekä jokien ja purojen rannolla, vain harvoin kuivemmissa ympäristöissä. Satunnaisesti elinpaikkoja ovat myös aurinkoiset metsien aukkopaikat. 
Naaras munii munat yksitellen ravintokasvin lehtien alapinnoille, lähelle keskisuonta, ja ravintokasvin ympärillä kasvillisuuden tulee olla sopivan harvaa. Toukat kuoriutuvat reilun viikon kuluttua ja ovat valmiita koteloitumaan vajaan kuukauden kuluttua. Toukka on myrmekofiili ja vetää puoleensa muurahaisia. Koteloituminen tapahtuu lähelle maanrajaa ja laji talvehtii kotelona.
Vuoden 2010 kansallisessa uhanalaisarvioinnissa luhtakultasiipi on luokiteltu erittäin uhanalaiseksi (EN), kun vuoden 2000 arvioinnissa se oli ainoastaan vaarantunut. Myös Ruotsissa laji on erittäin uhanalainen. Se on vuodesta 2006 alkaen myös rauhoitettu, mutta erillistä korvausarvoa luhtakultasiivelle ei ole asetettu.

Ravintokasvi

Luhtakultasiiven toukka syö nurmitatarta (Bistorta vivipara). Vanhemmat maininnat ahosuolaheinästä ja niittysuolaheinästä ovat ilmeisesti virheellisiä.