google/wiki40b huggingface dataset:
Artti Pohjanheimo

Artti Pohjanheimo (s. 4. elokuuta 1949 Jokioinen) on kuvataiteilija Helsingistä, valmistunut Suomen Taideakatemian koulusta vuonna 1974. Hän on tehnyt lukuisia julkisia muotokuvia suomalaisista eri alojen vaikuttajista, mm. akateemikko Joonas Kokkonen (Sibelius-Akatemia), ministeri Antti Tanskanen (OP-Pohjola), tohtori Pentti Arajärvi (Presidentinlinna), professori Kimmo Kontula (Suomen Kulttuurirahasto), kansleri Ilkka Niiniluoto (Helsingin Yliopisto). Lisäksi hän on tehnyt mm. suurikokoisia käsinväritettyjä litografioita sekä veistoksia. Hän on toiminut Taideteollisen korkeakoulun käsivarapiirustuksen tuntiopettajana vuosina 1990–1993.
Vanhemmat maataloustutkija, professori Onni Pohjanheimo ja Kaarina Pohjanheimo (o.s. Pakarinen), puoliso Elisa ja poika Petteri (s. 1994).
Henry W. Collier

Henry Watkins Collier (1801–1855) oli yhdysvaltalainen lakimies ja demokraattisen puolueen poliitikko. Hän toimi Alabaman kuvernöörinä 1849–1853. 
Collier syntyi Lunenberg Countyssä, Virginiassa, ja muutti vuonna 1818 Alabamaan. Hän toimi Alabaman korkeimman oikeuden presidenttinä (Chief Justice) 1837–1849. Kuvernöörinä häntä edelsi Reuben Chapman ja seurasi John A. Winston.
Collier vetäytyi julkisuudesta 1853 ja kuoli parin vuoden päästä Alabaman Bailey's Springsissä.
Tiina Parkkinen

Tiina Parkkinen (s. 1965 Wien, Itävalta) on suomalainen arkkitehti.
Parkkinen aloitti arkkitehtuuriopinnot Wienin taideakatemiassa professori Timo Penttilän oppilaana. Vuonna  1986 hän opiskeli kaupunkirakentamista  Fèsissä Marokossa ja suoritti tutkinnon 1994 Wienin taideakatemiassa. Hän perusti 1995 Alfred Bergerin kanssa arkkitehtitoimiston  Berger + Parkkinen jolla on toimipaikat Wienissä ja Helsingissä. Toimisto voitti joulukuussa 1995 kansainvälisen arkkitehtikilpailun Berliinin pohjoismaisten suurlähetystöjen kokonaisuudesta, johon kukin maa suunnittelutti oman rakennuksen.
Jussi-palkinnot 2011

Jussi-gaala 2011 järjestettiin 6. helmikuuta 2011 Helsingin Kaapelitehtaalla. Tilaisuudessa jaettiin Jussi-palkinnot vuoden 2010 parhaille elokuville. Eniten palkintoja keräsi Rare Exports kuudessa eri sarjassa. Toisaalta merkittävät parhaan elokuvan ja parhaan ohjauksen palkinnot sekä yleisö-Jussi menivät elokuvalle Napapiirin sankarit. Tilaisuuden juonsi näyttelijä Maria Sid. Tilaisuus televisioitiin suorana Nelosella ja se keräsi 378 000 katsojaa.

Yleisö-Jussi

Yleisö-Jussin voitti Napapiirin sankarit.

Betoni-Jussi

Betoni-Jussin sai Matti Kassila.
Nils Asther

Nils Anton Alfhild Asther (17. tammikuuta 1897 Kööpenhamina, Tanska – 13. lokakuuta 1981 Tukholma, Ruotsi) oli ruotsalainen näyttelijä. Hän syntyi Tanskassa, mutta muutti pian syntymänsä jälkeen ruotsalaisten vanhempiensa kanssa Malmöhön, Ruotsiin.
Ennen opiskeluaan Royal Dramatic Theater Schoolissa Tukholmassa Asther aloitti näyttelijän uransa Kööpenhaminassa. Hänen filmidebyyttinsä oli vuonna 1916 Mauritz Stillerin ohjaamassa elokuvassa Vingarne. Asther muutti Hollywoodiin, Kaliforniaan vuonna 1927. Siellä hänen paikallisten mielestä eksoottinen ulkonäkonsä auttoi häntä saamaan romanttisia rooleja. Näissä elokuvissa esiintyi myös monia ajan tähtiä kuten Greta Garbo, Pola Negri ja Joan Crawford. Hänen Hollywood-uransa loppui vuonna 1934.
Agentti sai puhuttua Astherille Englantiin pestin, joka kesti neljä vuotta. Hän kuitenkin palasi Hollywoodiin vielä vuonna 1938. Hänen Hollywood-uransa lähti laskuun ja Asther sai elantonsa muun muassa rekan ajamisesta. Nils Asther palasi Tukholmaan vuonna 1958. Viimeisinä vuosinaan hän vielä esiintyi harvakseltaan televisiossa ja muutamissa elokuvissa.

Yksityiselämä

Nils Asther oli naimisissa Vivian Duncanin kanssa ja heillä on yksi lapsi, Evelyn. Asther oli biseksuaali.
Ferdinand Walsin Esterházy

Ferdinand Walsin Esterházy (Marie Charles Ferdinand Walsin Esterházy, 16. joulukuuta 1847 Pariisi – 21. toukokuuta 1923) oli ranskalainen upseeri ja vakooja. Esterhazy välitti saksalaisille salaisia asiakirjoja, ja hän oli Dreyfusin tapauksen todellinen pääsyyllinen.
Esterházy kuului tunnetun unkarilaisen Esterházyn aatelissuvun ranskalaiseen haaraan. Hän palveli Itävallan armeijassa vuoden 1866 sodassa Preussia vastaan. Sen jälkeen hän oli Ranskan muukalaislegioonassa, kunnes liittyi Ranskan vakinaiseen armeijaan vuonna 1892.
Esterházy oli joutunut 1890-luvulla taloudellisiin vaikeuksiin epäonnistuneiden sijoitusten ja pelivelkojen vuoksi.  Nämä seikat johtivat siihen, että Esterházysta ilmeisesti tuli vakooja, joka välitti maksusta salaisia tietoja saksalaisille.
Vuonna 1894 Ranskan armeijan tiedusteluosasto sai selville, että Saksan suurlähetystöön, luultavasti sotilasattasea Max von Schwarzkoppenille, oli välitetty tykistöä koskevaa salaista tietoa. Armeijan tutkijoiden mielestä todennäköinen syyllinen oli kapteeni Alfred Dreyfus. Dreyfus vangittiin 1894 syytettynä vakoilusta, ja hänet tuomittiin elinkautiseen pakkotyöhön.
Kaksi vuotta Dreyfusin oikeudenkäynnin jälkeen kävi ilmi, että saksalaisille oli välitetty lisää salaiseksi merkittyjä asiapapereita. Vuonna 1898 alettiin Esterházya epäillä Dreyfusin tapauksen todelliseksi syylliseksi, ja hän joutui oikeuteen. Häntä ei kuitenkaan tuomittu. Oikeudenkäynti aiheutti Ranskassa valtaisan kohun, ja muun muassa kirjailija Émile Zola käsitteli aihetta L’Auroressa julkaistussa kuuluisassa kirjoituksessaan ”J’accuse” (suom. Minä syytän). Esterházy pakeni kohua Englantiin, jossa hän vietti loppuelämänsä työskennellen salanimellä muun muassa kielenkääntäjänä. Esterházyn muistiinpanoista on löytynyt todisteita siitä, että hän todella vakoili Saksan hyväksi.
FOBS

FOBS (engl. Fractional Orbital Bombardment System, osittain maata kiertävän radan pommitusjärjestelmä) on avaruuspommitusjärjestelmä, jossa raketti laukaisee taistelukärjen maata kiertävälle radalle. Neuvostoliitto suunnitteli järjestelmää 1960-luvulla. Järjestelmän tarkoitus oli laukaista  ydinkärkiohjus  matalalle Maan kiertoradalle (LEO), josta paluulaite palaisi takaisin maahan. Järjestelmällä oli rajoittamaton kantomatka, eikä sen lentoreittiä tai kohdetta voinut laskea laukaisun tapahtuessa.
Etelänavan yli lentävän FOBS-ohjuksen tarkoitus oli kiertää Pohjois-Amerikan ilmapuolustuskeskuksen NORAD:n pohjoisnavan suunnassa Venäjälle päin osoittavat ennakkovaroitustutkat, joiden tarkoitus oli varoittaa ohjushyökkäyksestä.

FOBS

Neuvostoliiton FOBS-järjestelmän ohjus oli tyypiltään R-36-O Tsiklon (Tsyklon) 8K69, joka tunnetaan lännessä nimellä F-1r FOBS. FOBS:n pohjaraketti on SS-9 Scarp Mod 3.
Ohjusta käytettäessä taistelukärki putoaa kohteeseensa ennen täyttä ratakierrosta. Tavallinen mannertenvälinen ohjus ei nouse maata kiertävälle satelliittiradalle kuten FOBS vaan lentää noin 8000–15000 km:n matkan ballistisella radalla.
FOBS:ia alettiin tutkia 1962, ja testaus alkoi joulukuussa 1965. FOBS:ia testattiin 1966–1971, mutta kokeet epäonnistuivat monta kertaa. FOBS:ia testattiin Neuvostoliitossa 1966 pari kertaa epäonnistuen, enemmän testejä tehtiin 1967 lennättämällä FOBS:in kärkeä miltei napojen ympäri kiertävällä radalla. Järjestelmä oli valmiina marraskuussa 1968. FOBS:in kolmas vaihe oli nimeltään OR-36.
FOBS:in rajoituksia ovat mm. pieni tarkkuus ja alttius toimintahäiriöille. R-36-O FOBS:in tarkkuus CEP on venäläisten lähteiden mukaan 1100 m, mutta läntisten tietojen mukaan vain 1800–5500 m.  Taistelukärki oli 1–5 megatonnia.
FOBS kiellettiin 1970-luvun lopuilla SALT II-sopimuksessa, ja sen kehitys lopetettiin 1983.
Clifford M. Hardin

Clifford Morris Hardin (9. lokakuuta 1915 – 4. huhtikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen poliitikko.    
Hardin syntyi Indianassa J. Alvin Hardinin ja Mabel ”Macy” Hardinin poikana. Hän valmistui Purduen yliopistosta ja toimi maansa maatalousministerinä 1969–1971. Ennen siirtymistään Nixonin hallituksen maatalousministeriksi hän toimi vuodesta 1954 Nebraskan yliopiston kanslerina. 
Hardinia edelsi maatalousministerinä Orville Freeman ja seurasi Earl Butz.
Lauri Haarla

Henkilöhistoria

Haarlan vanhemmat olivat maanviljelijä ja kauppias Elis Achates Harberg ja Edla Aurora Arvelin. Hän pääsi ylioppilaaksi Tampereen Reaalilyseosta vuonna 1910 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1915 ja maisteriksi 1920. Haarla toimi Karkkilan yhteiskoulun johtajana 1916-1917, Jyväskylän kauppakoulun vt. johtajana 1917-1918 ja Parikkalan yhteiskoulun johtajana 1918-1919, Helsingin vanhan suomalaisen yhteiskoulun vt. opettajana 1920-1921 ja Helsingin Maanviljelyslyseon eli sittemmin Lapinpuiston yhteislyseon opettajana vuodesta 1920 ja johtajana 1921-1924. Työväen akatemian opettaja Haarla oli vuodesta 1929. Hän toimitti aikakauslehteä Ultra 1922 ja Näyttämö 1923-1925 ja toimi usieden lehtien teatteri- ja kirjallisuusarvostelijana. Hän kuului myös Suomen Näytelmäkirjailijaliiton johtokuntaan ja toimi liiton puheenjohtajana 1923–1933.
Lauri Haarla oli ensin naimisissa vuodesta 1918 Tyyne Armida Lörpyksen kanssa, josta hän erosi. Vuodesta 1930 hän oli naimisissa Tyyne Elina Kosusen eli näyttelijä Tyyne Haarlan kanssa, joka oli Emil Erik Junton leski. Jälkimmäisestä avioliitosta syntyi poika, näyttelijä ja teatteriohjaaja Saulo Haarla.

Kirjallinen tuotanto

Haarla kirjoitti historiallisia näytelmiä ja romaaneita, joista osalla oli yhtymäkohtia hänen veljensä omistamaan Laukon kartanoon. Häntä pidetään yhtenä suomen ensimmäisistä varsinaisista ekspressionisteista. Jorma Nortimo on ohjannut Haarlan romaanista Halveksittu mies kainostelemattoman ennakkoluuloiseksi luonnehditun elokuvan Halveksittu (1939).
Satu Koivisto

Satu Koivisto (s. 1978) on suomalainen journalisti, kirjailija ja bloggaaja. Hän on valmistunut filosofian maisteriksi Jyväskylän yliopistosta pääaineenaan journalistiikka ja työskennellyt suomalaisissa aikakausmedioissa, kuten Viini-lehden päätoimittajana, Demi-lehden vt-päätoimittajana, Maku-lehden päätoimittajana ja viimeisimpänä Maku-brändin vastaavana päätoimittajana. Nykyään hän työskentelee ruokasisältöstrategina A-lehdissä.
Koivistolta on ilmestynyt kaksi ruoka-aiheista teosta: Gastronaatti eli kuinka rakastua rippeisiin (Otava 2014) ja Gastronaatti II – Kuinka rakastua ruoanlaittoon (No Tofu Publishing 2017). Hän pitää myös ruokablogia.
Koiviston ruokafilosofiaan kuuluu hävikin välttäminen, itse kasvattaminen, raaka-aineiden esivalmistelu ja sesonkiajattelu. Koiviston reseptejä on julkaistu muun muassa iltapäivälehdissä.
Koiviston puoliso on Isyyspakkaus-blogia pitävä Tommi Koivisto.
Todo es mentira

Juoni

Todo es mentira kertoo neljän pariskunnan elämistä, rakkauksista ja ongelmista. Elokuvan keskipisteenä on Pablo (Coque Malla), jolla on kielteinen asenne elämään. Kun Lucía (Penélope Cruz) astuu hänen elämäänsä, hän ajattelee tämän olevan unelmiensa nainen ja vastaus kaikkiin hänen ongelmiinsa. Manipuloiva Lucía on kuitenkin juuri sitä, mikä saa Pablon pään räjähtämään. Pablo eikä kukaan hänen ystävistään usko ihanteelliseen pariskuntaan. Pablon ystävät ovat myös parisuhteissa ja jokaisella heistä on omat ongelmansa. Arielin (Jordi Mollà) ja Lolan (Christina Rosenvinge) välillä on ammatillinen kilpailu, mitä he eivät osaa käsitellä. Claudio (Gustavo Salmerón) elää Natalian (Irene Bau) siivellä, mikä ei tunnu kenestäkään hyvältä. Alejandron (Fernando Colomo) ja Beatrizin (Mónica López) välillä on suuri ikäero, joka aiheuttaa heidän välilleen isoakin kuilua. Kukaan ei ole täysin tyytyväinen kumppaniinsa, mutta kaikki antavat asian kuitenkin olla – on syynä sitten konformisuus, pelko, laiskuus tai koska kaikki on valetta.

Tuotanto

Todo es mentiran kuvaukset alkoivat 18. huhtikuuta 1994 ja päättyivät 30. toukokuuta 1994. Elokuva kuvattiin Cuencassa sekä Madridissa ja sen lähialueilla. Elokuvan tuotantoyhtiönä oli Atrium Productions, S.A..

Julkaisu ja vastaanotto

Todo es mentira sai ensi-iltansa Espanjassa San Sebastiánin elokuvajuhlilla 16. syyskuuta 1994. Elokuva sai kotimaan teatteriensi-iltansa 10. lokakuuta 1994 ja oli Sony Pictures Releasing de España, S.A.:n teatterilevittämä. Todo es mentira tuotti Espanjassa 1 085 570 euron lipputulot.
Kannonaluksen kalliomaalaus

Kalliomaalaus

Maalaus on tehty veteen laskevassa rikkonaiseen kalliojyrkänteeseen, joka sijaitsee noin 600 metriä Haukkavuoren maalauksesta pohjoiseen. Jyrkänne sijaitsee pienen Kannonalus-poukaman suussa. Maalausta suojelee säältä lievästi ulospäin kallistuva lippa ja vaakasuora kallion halkeama.
Kuvio sijaitsee noin 3,5 metriä vedenpinnan yläpuolella. Molemmat venekuviot ovat 30 senttimetriä pitkiä ja ne on tehty kaarevilla viivoilla. Alemmassa veneestä erottuu vain kolme "miehistönviivaa" kun ylemmässä niitä on kuusi. Alemmassa venekuviossa on saattanut olla enemmänkin pystyviivoja.
Ryhmä Hau

Ryhmä Hau (engl. PAW Patrol) on kanadalainen lasten animaatiosarja. Sarja alkoi elokuussa 2013, ja sitä on Suomessa esittänyt Yle TV2 ohjelmassaan Pikku Kakkonen. Ryhmä Hau kertoo pelastuspartiosta, joka koostuu kahdeksasta koiranpennusta ja heidän johtajastaan Rikusta. Sarjassa Riku ja pennut auttavat kuvitteellisen Jännälahden kaupungin asukkaita erilaisissa ongelmissa ja onnettomuuksissa. Suomessa sarjalla on kaksi eri jälkiäänitystä. YLE Kakkosella omansa, sekä Nickelodeonin tilaama jälkiäänitys, mitä näytetään mm. Viaplayssa. Viaplay versiossa käytetään alkuperäisiä nimiä.

Kritiikki

Iltasanomien ja CNN:n mukaan jotkut vanhemmat suhtautuvat sarjaan kriittisesti ja CNN:n haastattelema asiantuntija näkee sarjassa fasismin piirteitä. Buzzfeedin mukaan sarjassa on hillitsemätöntä sukupuolten ja taloudellista epätasa-arvoa.
Bertrand Blier

Bertrand Blier (s. 14. maaliskuuta 1939 Pariisi) on ranskalainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja sekä kirjailija. Hän on näyttelijä Bernard Blierin poika.
Blierin elokuvien joukkoon lukeutuvat muiden muassa Hitler, connais pas (1963), Si j'étais un espion (1967), Riipukset (1974, perustuu Blierin kirjaan Les Valseuses, 1972), Kylmät alkupalat (1979), Isäpuoli (1981, perustuu Blierin kirjaan Beau-Père, 1980), Meidän tarinamme (1984), Iltapuku (1986), Liian kaunis sinulle! (1989), Kiitos elämä (1991), 1, 2, 3, aurinko (1993), Mon homme (1995), Les côtelettes (2003) ja Combien tu m'aimes? (2005). Blierin alkuvuosien elokuvien toistuva teema on nykyajan miesten vaikeus ymmärtää nykyajan naisia, mutta elokuvasta Liian kaunis sinulle lähtien hän on suosinut päähenkilöinä miesten sijaan naisia.
Blier oli Cannesin elokuvajuhlien tuomariston jäsen vuonna 1990.
Bertrand Blier nousi 1900-luvun viimeisinä vuosikymmeninä yhdeksi maansa tärkeimmistä ohjaajista ja käsikirjoittajista. Vuoden 1978 elokuva Préparez vos mouchoirs sai parhaan vieraskielisen elokuvan Oscar-palkinnon. Blier oli ehdolla Cannesin Kultaisen palmun saajaksi vuosina 1981, 1986, 1989 ja 2003. Hän on voittanut Césarin ja ollut vuonna 1996 ehdolla Berliinin elokuvajuhlien Kultaisen karhun saajaksi.
Laitakaupungin laulu

Juoni

Elokuva sijoittuu 1940-luvun suomalaiseen alamaailmaan, jonka kujilla rikollisuus on huipussaan. Huoltotarkkaaja Helmi Heino (Ansa Ikonen) saapuu tällaiselle kadulle ja tutustuu kujien asukkaisiin. Myöhemmin hän kohtaa rikollisjoukkoa johtavan Jukka Kyrön (Tauno Palo), joka ihastuu häneen.
Helmi kuitenkin torjuu Kyrön yritykset lähemmästä tuttavuudesta. Tilanteeseen sotkeutuvat myös Jukan mykkä vaimo Aliina (Mirjam Novero), mustasukkainen rakastajatar Juudit (Ella Eronen) ja Jukan poika Reino (Veli-Matti Kaitala). Jukka yrittää muuttaa tapansa Helmin avulla, mutta se osoittautuu odotettua vaikeammaksi.

Arvostelut

Jotkut kriitikot pitivät elokuvaa kunnianhimoisena ja tunnelmaltaan vahvana, mutta moittivat sitä samalla teennäiseksi ja kulissimaiseksi. Felix Forsmanin kuvaus on saanut kiitosta.
Obsessed (kappale)

Tausta

Vuonna 2001 rap-artisti Eminem väitti seurustelleensa Careyn kanssa puoli vuotta. Carey sanoi tavanneensa Eminemin vain muutaman kerran. Myöhemmin Eminem räppäsi kappalessaan Bagpipes From Baghdad haluavansa Careyn takaisin ja haukkui Careyn aviomies Nick Cannonia. Cannon sanoi säälivänsä Eminemiä, koska hän ei pysty menemään eteenpäin. Tämän jälkeen Eminem sanoi, että sanoituksia on ymmärretty väärin eikä niiden ole tarkoitus loukata.

Arvostelut

Sanoitusta kehuttiin älykkääksi, mutta auto-tunen käyttöä kritisoitiin.
Stotis

Stotis on kylä Lounais-Liettuassa, Marijampolėn läänissä, Vilkaviškisin kunnallispiirissä lähellä Venäjän (Kaliningradin alue) rajaa. Vuonna 2001 kylässä asui 571 asukasta.
Hr11

Historia

Valtionrautatiet alkoi 1950-luvulla modernisoida junakalustoaan, joka siihen aikaan koostui yksinomaan höyryvetureista ja puuvaunuista sekä joistain moottorivaunuista. Merkittävä kalustouudistus oli 1950-hankitut kiitojunavaunustot. Vuonna 1952 Valtionrautatiet tilasi viisi moottorivaunua näitä uusia junia vetämään. Suunnittelun edistyessä päätettiin painosyistä rakenne muuttaa moottorivaunusta, jossa olisi ollut matkatavaraosasto, puhtaasti veturiksi ilman matkatavaraosastoa.
Veturit valmistuivat vuonna 1955. Ne sijoitettiin aluksi Tampereelle hoitamaan Helsinkiin, Seinäjoelle, Pieksämäelle ja Poriin suuntautuvaa matkustajaliikennettä. Vuonna 1961 veturit siirrettiin Turkuun, josta ne liikennöivät Helsinkiin ja Tampereelle. Vaikka veturit hankittiin kiitojunaliikennettä varten, niitä käytettiin pääosin pikajunissa. Muun muassa Turun laivapikajuna P 29, joka lähti Helsingistä päivittäin kello 7.30, oli koko 1960-luvun alkupuoliskon tämän veturin vetämä.
Pikajunia alkoivat 1960-luvun loppupuolella vetää pääasiassa Dv12-sarjan veturit ja osa kiitojunavuoroista korvattiin uusilla Dm9-sarjan junilla. Näin Hr11-vetureita vapautui henkilöliikenteen käytöstä, ja viimeisinä vuosinaan niitä käytettiin Turusta käsin pienessä määrin myös tavaraliikenteessä.

Tekniikka

Hr11-sarjan veturit olivat neliakselisia telivetureita ja niiden kummassakin päässä oli ohjaamo. Voimanlähteenä oli kaksi Maybachin 450 hevosvoiman MD320-dieselmoottoria ja vaihteistona oli Maybach Mekydro K64B hydraulis-mekaaninen automaattivaihteisto. Moottorit ja vaihteisto oli sijoitettu teleihin.
Hr11-vetureihin suunniteltiin alun perin rakennettavaksi matkatavaraosasto, mutta siitä luovuttiin, koska vetureista olisi muuten tullut liian painavia. Tämän suunnitelman jäljiltä vetureissa oli konehuoneen keskiosassa paljon tyhjää tilaa, johon sijoitettiin pieni työpöytä pieniä korjaustoimenpiteitä varten. Ainoana suomalaisena veturina Hr11-vetureissa oli myös WC-komero.
Veturit osoittautuivat käytössä erittäin epäluotettaviksi, ja 1956 tehtiin vetureiden toimittajan kanssa sopimus moottoreiden ja vaihteistojen uudistamisesta. Moottorit varustettiin ahtimin, jolloin teho nousi 600 hevosvoimaan, mutta käyntinopeus laski samanaikaisesti 1700:sta 1500:aan kierrokseen minuutissa. Uusitun moottorin tyyppi oli MD325. Veturin kokonaisteho oli uudistuksen jälkeen 1200 hv. Vaihteistot vaihdettiin tyyppiin KL64B, jolloin automaattivaihteen edestakainen vaihtaminen hitaassa ajossa saatiin poistetuksi. Uusitut veturit saatiin takaisin käyttöön 1958, mutta varsinkaan vaihteistojen toimintavarmuus ei ollut tämänkään jälkeen moitteetonta.

Hylkäys

Perusteellisesta koneistoremontista huolimatta Hr11-sarjan käyttövarmuus oli 1960-luvulle tultaessa edelleen huono. Tehokkaammat dieselveturit, kuten Dv12, Hr12 ja Hr13, alkoivat 1960-luvun lopulla korvata Hr11-sarjaa, ja veturit hylättiin lopulta vuonna 1972. Hr11 1950 on varattu Suomen Rautatiemuseolle. Se on tällä hetkellä Hyvinkään konepajan pihassa pääosiltaan ehjänä, mutta päällisin puolin huonossa kunnossa.
Joli OS

Joli OS (alun perin Jolicloud) on Ubuntuun perustuva, minikannettaville suunnattu Linux-jakelu, jonka kehitystyön aloitti Tariq Krim vuonna 2008. Käyttöjärjestelmästä oli pitkään saatavilla vain esijulkaisuversio (v. 0.9), joka päivittyi täyteen 1.0-versioon heinäkuussa 2010. Samalla vanha Ubuntu Netbook Editioniin perustunut käyttöliittymä vaihtui Joli OS:n omaan HTML5-sivunkuvauskielellä rakennettuun työpöytään, josta paikalliset ja verkkosovellukset käynnistetään.
Joli OS tukee valtaosaa markkinoiden minikannettavista useilta valmistajilta, kuten Acerilta, Asukselta, HP:ltä, Samsungilta ja Delliltä. Bluetooth, WLAN, 3G-sovittimet, Flash ja useimmat koodekit toimivat suoraan asennuksen valmistuttua.
Joli OS:ssä yhteisöllinen media, kuten Twitter, Facebook ja Skype, ovat keskeisellä sijalla. Paikallisesti asentuvien ohjelmien lisäksi käyttöjärjestelmään on saatavilla useita Chromium-pohjaisia web-sovelluksia, joiden käyttämiseen luodaan tili ja tarvitaan verkkoyhteys.
Maaliskuussa 2011 julkaistun version 1.2 myötä käyttöjärjestelmästä alettiin käyttää nimeä Joli OS. Alkuperäinen nimi Jolicloud jäi merkitsemään pilviverkkopalvelua, jota käytetään selaimella alustariippumattomasti.
Ale (jäänmurtaja)

Aluksen vaiheita

Wärtsilä pystyi lupaamaan aluksen valmistuvan jo tilausta seuraavana vuonna, kun se rakensi rungon Vaasassa ja varusteli aluksen Helsingin telakalla. Rautaruukin teräksestä valmistetun murtajan kastoi Vaasassa Ruotsin Suomen-suurlähettiläs Göran Rydingin puoliso Cecilia Ryding.
Vuonna 1994 aluksen merenkulkulaitteita ja koneiden valvontatekniikkaa uudistettiin. Kesäkuusta 1995 vuoden 1997 loppuun Alen tehtävänä oli valvoa Estonian hautarauhaa sen haaksirikkopaikalla.
Avomerikautena suoritettavia merenmittaustöitä varten Aleen asennettiin 1998 merenpohjaa kartoittava monikeilainen kaikuluotain ELAC BCC-180 kHz Mk II.

Koneisto

Dieselsähköisen kulkukoneiston päätehon tuottaa neljä Vaasassa valmistettua ahdettua Wärtsilä 824 TS dieselmoottoria, joiden kierrosnopeus on 750 kierrosta minuutissa. Dieselmoottorien kokonaisteho on 3 960 kilowattia (4 x 990 kW). Kukin moottori on kytketty omaan Strömbergin (nykyisin ABB) 920 kilowatin tehoiseen 1 000 voltin tasavirtageneraattoriin. Aluksen kahta peräpotkuria pyörittää kaksi 1 725 kilowatin Strömbergin tasavirtamoottoria. Myös peräsimiä on kaksi kappaletta.
Apukoneistona on kolme 170 kW:n Scania DSI 11 -dieselmoottoria, joista kukin pyörittää omaa Strömbergin 164 kVA vaihtovirtageneraattoria (380/220 V). Hitaasti kulkiessaan murtaja voi vähentää jäiden aiheuttamaa vastusta puhaltamalla ilmaa rungon ja jäiden väliin. Kumpaakin ilmahuuhtelulaitteen kompressoria varten on oma 185 kW Scania DSI 14 -dieselmoottori. Konehuone on normaalisti ajon aikana miehittämätön ja koneistoa valvotaan äänieristetyssä valvomossa.
Muiden laivojen avustamista varten murtajassa on 200 kilonewtonin sähköhydraulinen hinausvintturi, joka on varustettu vetovoima- ja vaijerinpituusautomatiikalla. Hinauskoukku on mitoitettu kestämään 500 kilonewtonin vetovoima ja se on varustettu paineilmatoimisella kaukoirroituslaitteella. Poijujen ja muun lastin käsittelyä varten alukseen asennettiin Wärtsilän Kotkan tehtaan valmistama 7,5 tonnin sähköhydraulinen nosturi.