Syd Barrett

Varhainen elämä

Roger Barrett kasvoi suuressa talossa Cherry Hintonissa Cambridgessa. Hänellä oli kaksi veljeä ja kaksi siskoa. Barrett harrasti kouluikäisenä urheilua, retkeilyä, näyttelemistä ja maalaamista. Hänen isänsä oli klassisen musiikin ystävä, joka soitti flyygeliä ja rohkaisi poikansa kiinnostusta musiikkiin. Isä kuoli kun Roger oli 14-vuotias.
Barrettin kerrotaan usein saaneen lempinimensä ”Syd” cambridgeläisestä jazz-muusikosta, jonka nimi olisi ollut Sid Barrett. Sydin koulukaverin Geoff Leyshonin mukaan Barrett sai lempinimensä kuitenkin 13-vuotiaana tultuaan partiolaisten kokoontumiseen työläispojan lippalakki päässä. Siitä toiset partiolaiset keksivät hänelle tyypillisen työläisnimen ”Syd”.
Geoff Layshonin mukaan hän ja Mick Taylor opettivat Barrettin soittamaan kitaraa tämän ollessa 13-vuotias. Barrett soitti teini-ikäisenä kitaraa Geoff Mott and The Mottoes -nimisessä yhtyeessä. Se soitti suosittujen poplaulujen covereita ja harjoitteli Barrettin perheen tilavassa olohuoneessa, joka toimi asuntolana isän kuoltua. Barrettin ystävät muistavat hänen olleen tuolloin ensisijaisesti lahjakas taidemaalari ja kitaristina vasta aloitteleva. Häntä pidettiin iloisena ja huumorintajuisena nuorena, jossa ei näkynyt vielä mitään myöhempien mielenterveysongelmien oireita.

Pink Floyd

Taideopiskelija Barrett liittyi Pink Floydia edeltäneeseen, usein nimeään vaihtaneeseen cambridgelaisten arkkitehtiopiskelijoiden yhtyeeseen ja sai nopeasti sen johtajan aseman. Hän keksi yhtyeelle nimen kahdelta suosikkiartistiltaan Pink Andersonilta ja Floyd Councililta.
Barrett teki useimpien Pink Floydin laulujen sävelmät, sanat ja sovitukset yhtyeen alkuaikoina. Pink Floydin psykedeelisen esikoisalbumin The Piper at the Gates of Dawnin (1967) yhdestätoista laulusta kahdeksan oli Barrettin säveltämiä ja kaksi yhtyeen muiden jäsenien kanssa yhteistyössä tehtyjä. Barrettin sanoitukset käsittelivät erilaisia mystisiä ja myyttisiä aiheita, kuten itämaisia taruja, lastensatuja, scifiä, Tolkienia ja englantilaisia kansanballadeja. Lavalla hän soitti sekä soolo- että komppikitaraa ja käytti erilaisia soittotekniikoita, kuten feedbackia ja zippo-sytytintä. Albumilla hän käytti myös esimerkiksi wahwah-pedaalia ja nauhakaikulaitetta sekä paljon slide-kitaratekniikkaa. Barrett oli yhtyeen näyttävin jäsen, joka pukeutui ajan tyyliin hyvin koristeellisesti värikkäisiin satiinipaitoihin ja huiveihin. Hänen lavaesiintymisensä olivat myös näyttäviä: hän liikkui paljon ja sovitti liikkeensä yhtyeen valoshow’hun.

Mielenterveysongelmat

Barrett alkoi myöhäisteini-iässä käyttäytyä oudosti sekä esittää erikoisia ajatuksia. Niitä seurasivat skitsofrenialle tyypilliset psykoosi, eriskummallinen käyttäytyminen, vainoharhaisuus, sekava ajattelu, katatonia ja eristäytyminen. Barrettin käyttäytyminen muuttui huonompaan suuntaan vuoden 1967 loppua kohti, jolloin hän ei soittanut enää konserteissa muun yhtyeen mukana, vaan saattoi vain seistä ja tuijottaa tai soittaa samaa nuottia kitarallaan kahden tunnin ajan. Barrettin ongelmat kärjistyivät syksyn Yhdysvaltain-kiertueella, joka jouduttiin lopulta keskeyttämään marraskuussa. Barret ei toipunut koskaan mielenterveysongelmistaan, eikä kyennyt elämään itsenäisesti, vaan hänen äitinsä ja sisaruksensa pitivät hänestä huolta.
Barret ei ollut koskaan hoidettavana psykiatrisessa sairaalassa, eikä häneltä diganosoitu koskaan psykoosia tai skitsofreniaa, mutta monet hänen yhtyetovereistan ja läheisistä ystävistään sekä Schizophrenia Daily News Blogin vuonna 2009 haastattelemat mielenterveyden ammattilaiset olivat sitä mieltä, että Barret sairasti skitsofreniaa. Taudin puhkeamista saattoivat edistää Barrettiin hyvin runsas LSD:n ja kannabiksen käyttö, uran aiheuttamat paineet ja stressi sekä isän kuoleman aiheuttama trauma. 
Toisaalta monet tiedot Barrettin elämästä tukevat sitä, että hänellä olisi ollut Aspergerin oireyhtymä.

Ero Pink Floydista

Vuoden 1968 alussa David Gilmour astui Barrettin rinnalle ja myöhemmin hänen tilalleen Pink Floydin jäseneksi. Eräänä helmikuun iltapäivänä 1968 muut jäsenet päättivät olla hakematta Barrettia kyytiin ajaessaan keikalle Southamptoniin. Virallisesti yhtye ilmoitti Barrettin erosta 6. huhtikuuta. Tuolloin arveltiin yleisesti, että Barrettin lähdön myötä myös Pink Floyd lakkaisi olemasta, sillä Barrett oli yhtyeen tärkein jäsen. Barrettia ei erottamisen jälkeen enää otettu toisen albumin A Saucerful of Secrets viimeisiin nauhoituksiin, vaikka hän tulikin istuskelemaan studion vastaanottohuoneeseen. Joillakin sitä ennen nauhoitetuilla kappaleilla Barrettin kitaransoittoa kuullaan. Sessioissa nauhoitetuista Barrettin kappaleista ”Jugband Blues” julkaistiin albumilla, mutta kappaleita ”Vegetable Man” ja ”Scream Thy Last Scream” ei julkaistu.

Sooloura

Barrett vaihtoi vuoden 1968 aikana asuntoa tiuhaan ja asui yleensä muiden hippien sekä siipeilijöiden ja huumeidenkäyttäjien kanssa.
Toukokuun ja heinäkuun 1968 välillä Barrett nauhoitti Abbey Roadin studiolla tuottaja Peter Jennerin ja tuntemattomiksi jääneiden studiomuusikoiden kanssa muutaman kappaleensa raakaversiot. Levy-yhtiö piti niitä kuitenkin liian outoina julkaistavaksi.
Maaliskuussa 1969 Barrett ilmoitti Abbey Roadin studiolle haluavansa jälleen levyttää. Hän vaikutti melko normaalilta, joten levytyssessiot aloitettiin 10. huhtikuuta. Barrett nauhoitti studiossa monia uusia kappaleita sekä uusia versioita edellisenä vuonna nauhoittamistaan. Hänen kerrotaan usein käyttäytyneen tuolloin hankalasti studiossa, mutta tuottaja Malcolm Jonesin mukaan Barrett oli hyväntuulinen ja hyvässä kunnossa. Levyn nauhoitukset kuitenkin venyivät, joten levy-yhtiö EMI kutsui David Gilmourin ja Roger Watersin Pink Floydista tuottamaan levyn nopeasti loppuun. Gilmour sanoo jättäneensä levylle tarkoituksellisesti esityksiä, joissa Barrett ei ole parhaimmillaan, jotta tämän henkinen tila tulisi totuudenmukaisesti esille. Tammikuussa 1970 nimellä The Madcap Laughs ilmestynyt albumi on melko hajanainen, mutta se sai hyvät arvostelut. Menestyksestään huojentunut Barrett antoi julkaisun jälkeen joitain selväjärkisiä haastattelujakin.
The Madcap Laughs myi melko vähän, mutta EMI tilasi Barrettilta toisenkin albumin. Barrettin toinen soololevy Barrett nauhoitettiin helmikuun ja heinäkuun 1970 välillä, ja se ilmestyi marraskuussa 1970. Albumi on edeltäjäänsäkin hajanaisempi, ja epätasaisesti laulaneen Barrettin käytös studiolla ”painajaismaista” tuottajille ja muusikoille. Tuottaja David Gilmour kursi levyn kokoon Barrettin kitaralla säestämien ja laadultaan hyvin epätasaisten esitysten osista. Heinäkuun 1970 nauhoitukset kappaleista ”Word Song” ja ”It Is Obvious” jäivät Barrettin viimeisiksi studioäänityksiksi.
Toisen sooloalbuminsa levytyksen aikana Barrett esiintyi 6. kesäkuuta 1970 Lontoossa Olympia-teatterissa yhdessä rumpali Jerry Shirleyn ja David Gilmourin kanssa. Helmikuussa 1970 Barrett esiintyi John Peelin Top Gear -ohjelmassa ja esitti viisi laulua, jotka on julkaistu nimellä The Peel Session. Barrettin ainoa julkinen esiintyminen vuonna 1971 oli levyn julkaisun jälkeen helmikuussa Bob Harrisin radio-ohjelmassa, jossa hän esitti kolme laulua.
Barrett muutti 1971 Lontoosta takaisin Cambridgeen, missä hänen äitinsä luultavasti lähetti hänet hoitolaan useiksi kuukausiksi.
Pink Fairies -yhtyeen rumpali Twink ja basisti Jack Monck muodostivat 1972 Syd Barrettin kanssa yhtyeen, joka keikkaili satunnaisesti Cambridgessa. Lyhytikäiseksi jääneen Stars-yhtyeen ura päättyi epäonnistuneeseen konserttiin, ja ilmeisesti osittain sen saaman kritiikin seurauksena Barrett jätti sen.
Vuonna 1972 perustettu Syd Barrett Appreciation Society -seura julkaisi Barrettin laulun mukaan nimettyä Terrapin-lehteä. Matalaa profiilia pitäneestä Barrettista julkaistiin lehdissä havaintoja. Barrett sai vuonna 1974 suuret rojaltitulot, kun David Bowie levytti Barrettin varhaisen Pink Floyd -kappaleen ”See Emily Play” ja Pink Floydin kaksi ensimmäistä albumia julkaistiin uudelleen. Vuonna 1974 Barrett palasi jälleen Lontooseen asumaan Chelsea Cloisters -hotelliin. Siellä hän pysytteli verhojen takana katsomassa televisiota, lihoi lähes satakiloiseksi ja ajeli päänsä kaljuksi.
Elokuussa 1974 Peter Jenner houkutteli Barrettin vielä levytysstudioon, mutta nauhoituksista ei syntynyt mitään julkaisemisen arvoista. Barrett soitti miten sattuu eikä ollut kirjoittanut lainkaan sanoituksia. Hän ei edes näyttänyt ymmärtävän miksi oli studiossa, ja neljännen päivän jälkeen hän ei enää saapunut paikalle. Nauhoille kertyi joitakin bluesjammailuja, päällekkäisäänityksiä kitaroilla ja ”If You Go, Don’t Be Slow” -niminen kappale.

Uran jälkeen

Julkisuudesta vetäytymisensä jälkeen Barrett alettiin nähdä tyypillisenä nuorena palasiksi hajonneena romanttisena hahmona, ja hän sai legendan aseman. Hänestä levitettiin julkisuuteen monenlaisia värikkäitä tarinoita, jotka eivät yleensä olleet tosia. Yhdessä tunnetuimmista hänen väitettiin hieroneen vuonna 1967 tai 1968 ennen keikkaa hiuksiinsa Brylcreemiä ja Mandrax-tabletteja, jotka sulivat konsertin aikana hänen päähänsä kuumien lamppujen alla.
Pink Floyd teki vuonna 1975 Barrettin kunniaksi yli 26 minuuttia kestävän, yhdeksästä osasta koostuvan kappaleen ”Shine On You Crazy Diamond”. Barrett ilmestyi kesäkuussa 1975 seuraamaan yhtyeen Wish You Were Here -albumin tekoa. Häntä ei aluksi tunnistettu hänen muuttuneen ulkonäkönsä vuoksi, ja kohtaamisesta on useita erilaisia kertomuksia. Kaikkien paikalla olleiden mukaan Barrett käyttäytyi häiritsevästi ja oli kuin lääkkeiden vaikutuksen alainen. Tunnetun tarinan mukaan Barrett kommentoi yhtyeen sillä hetkellä harjoittelemaa kappaletta ”vanhanaikaiseksi”. Roger Watersin luoman The Wall -tuplalevyn (1979) ja elokuvan Pink Floyd – The Wall (1982) hulluksi tuleva päähenkilö Pink on saanut vaikutteita Barrettin kohtalosta.
1970-luvun lopulla Barrett muutti Lontoosta takaisin Cambridgeen. Hän asui vielä kerran lyhyesti Lontoossa mutta muutti Cambridgeen lopullisesti 1982. Hän käveli koko matkan Cambridgeen. Barrett vältteli julkisuutta, mutta keskusteli 1982 lyhyesti kahden ranskalaisen toimittajan kanssa. Hän otti käyttöön oikean nimensä Roger ja asui paritaloasunnossa aluksi äitinsä kanssa ja sen jälkeen yksin. Barrett harrasti maalaamista ja puutarhanhoitoa eikä pitänyt paljoa yhteyttä ulkomaailmaan. Hän ei koskaan toipunut mielenterveysongelmistaan, ja hänen äitinsä ja sisaruksensa pitivät hänestä huolta. Barrett ja hänen läheisensä kärsivät vuosien ajan tungettelevista faneista, jotka tulivat katselemaan Barrettia tämän kotipihalla ja puhumaan hänen kanssaan.
Vuonna 1988 EMI julkaisi Barrett-kokoelman Opel, jossa oli hylättyjä ottoja vanhoista levytyssessioista.

Sairaudet ja kuolema

Barrett juopotteli ja poltti runsaasti, ja hänellä oli 1980-luvulta alkaen psyykkisten ongelmiensa lisäksi myös muita sairauksia. Hänellä oli toistuvia vatsavaivoja, ja hän sai 1980-luvun alussa mahahaavan. Hänelle diagnosoitiin vuonna 1998 aikuistyypin diabetes, minkä seurauksena häneltä amputoitiin myöhemmin kolme sormea.
Barrett kuoli kotonaan 7. heinäkuuta 2006 haimasyöpään, joka hänellä oli luultavasti ollut yli vuoden ajan. Hänen hautajaisensa olivat pienimuotoiset ja uskonnottomat, mutta hänen kuolemastaan uutisoitiin näkyvästi Britanniassa. Barrettiin lähes 1,7 miljoonan punnan omaisuus jaettiin hänen neljän sisaruksensa kesken.

Merkitys

Syd Barrettia on pidetty lyhyestä urastaan huolimatta merkittävänä muusikkona. Esimerkiksi David Bowie, R.E.M., Phish ja Pearl Jam ovat kertoneet saaneensa Barrettilta vaikutteita. Barrettin brittiläinen laulutapa oli myös tärkeä tekijä brittirockin omaleimaisessa kehityksessä 1960-luvulla.