Israelin joukkotuhoaseet

Israelilla uskotaan olevan noin 100–400 ydinaseen arsenaali. Virallisesti Israelin hallitus ei ole myöntänyt tai kieltänyt ydinaseidensa olemassaoloa. Israelin ydinaseohjelma alkoi 1950-luvulla ja maalla on uskottu olleen ydinaseita jo 1960-luvulta alkaen. Israel ei ole ratifioinut ydinsulkusopimusta.

Yhteistyö Etelä-Afrikan apartheid-hallinnon kanssa

CIA:n mukaan Israel aloitti onnistuneen ydinaseiden tuotannon vuonna 1968. Yhdysvaltain tiedustelujärjestöjen arvioiden mukaan Israelilla oli 1990-luvun loppupuolella 75–140, joidenkin mukaan jopa 400 ydinasetta.
Vuonna 1975 P. W. Botha allekirjoitti Israelin puolustusministerin Shimon Peresin kanssa salaisen sotilasyhteistyösopimuksen. Israel vei Etelä-Afrikkaan aseita vuosien 1974–1993 välisenä aikana vuosittain 600 miljoonan dollarin arvosta, mikä teki Etelä-Afrikasta Israelin toiseksi tai kolmanneksi suurimman kauppakumppanin. Sasha Polakow-Suranskyn mukaan asekaupan kokonaisarvo ajanjakson aikana oli yli 10 miljardia dollaria. Etelä-Afrikka toimitti Israeliin 500 tonnia uraania sen ydinaseohjelmaa varten ja vastavuoroisesti Israel myi Etelä-Afrikalle 30 grammaa tritiumia neutronipommin rakentamiseksi.
Israel on ydinsulkusopimuksen ulkopuolella. Kansainvälinen atomienergiajärjestö (IAEA) antoi 2009 päätöslauselman Israelin ydinaseiden tarkastamisesta. Israel kieltäytyi yhteistyöstä IAEA:n kanssa; Israelin edustaja antoi lausunnon, ettei ”Israel tule miltään osin toimimaan päätöksen mukaan, jonka ainoa tarkoitus on vahvistaa poliittisia vihamielisyyksiä ja jakoa Lähi-Idässä”.

Israelin ydinase

Israelin oletetaan omistaneen 1960-luvulta asti ydinaseen, mutta sen viranomaiset ovat antaneet tästä vain yksittäistapauksissa välähdyksenomaisia lausuntoja (Efraim Katzir 1974, Ariel Sharon 2004, Ehud Olmert 2006). Virallisesti Israel ei ole edelleenkään tunnustautunut ydinasevaltioksi. Israel ei ole allekirjoittanut ydinsulkusopimusta. Israelin strategia on, että ydinasetta ei myönnetä eikä kielletä. Se on luultavasti tehostanut mahdollisen arsenaalin pelotevoimaa. Toisaalta Israel voi näin esiintyä ydinaseettomana maana ja näin heikentää varustautumisen vastustusta. Israelin ydinaseohjelmasta tiedetään vain pääpiirteet, ei yksityiskohtia eikä tarkkaa arsenaalin kokoa. Israel on jatkuvasti laajentanut ja kehittänyt ydinaseistustaan muun muassa lisäämällä ohjustensa kantomatkaa ja sijoittelua eri alustoille (maa, meri, ilma).
Israelin ydinohjelman keskus on Negevin autiomaassa sijaitseva Dimonan tutkimuslaitos, jota kutsuttiin aluksi salaussyistä mm. tekstiilitehtaaksi (”David Ben-Gurionin housutehdas”) ennen kuin edes myönnettiin, että paikalla on jotain tekemistä atomien kanssa. Dimonassa työskennelleen Mordechai Vanunun kertomukset ja valokuvat eivät tulleet tarkkailijoille aivan yllätyksenä. 
Israel alkoi havitella ydinasetta heti itsenäistymisensä jälkeen vuonna 1948. Ranska oli sopiva yhteistyökumppani, kun molemmat olivat jääneet ”atomikerhosta” pois. Israelin tiedemiehet luultavasti auttoivat Ranskaa rakentamaan P-1 plutoniumin tuotantoreaktorin ja UP-1 plutoniumin erottelulaitoksen. Ranska auttoi Israelia rakentamaan Dimonan reaktorin vastapalveluksena Israelin toimista Suezin kriisissä vuonna 1956. Kriisi alkoi, kun Egypti sulki Suezin kanavan ja Britannia ja Ranska yrittivät sotilasoperaatiolla estää sulkemisen. Kun Britannia ja Ranska epäonnistuivat sodassa, Israelin joukot valtasivat koko Siinain. Suezin kriisi laukaisi Israelin ydinaseohjelman täydelle teholle.
Yhdysvallat sai tietää Dimonan reaktorista 1958 U-2-vakoilukoneen ottamien kuvien välityksellä. Ranska vetäytyi tilapäisesti Charles de Gaullen takia yhteistyöstä 1960, jolloin Israel julkisti reaktorin ”rauhanomaiseksi tutkimusreaktoriksi”. Ranskan ydinkokeen vuonna 1960 arvellaan hyödyttäneen myös Israelia, jonka tiedemiehet olivat ehkä mukana pommin kehittelyssä.  Yhdysvallat suoritti Dimonassa tarkastuksia vuosina 1962–1969 muttei tarkastanut alueen maanalaisia kerroksia, jotka israelilaiset salasivat. Dimonan reaktori muuttui kriittiseksi vuonna 1962, ja plutoniumin jälleenkäsittelylaitos alkoi toimia 1964–1965 Ranskan taas avustaessa Israelia.
Israelilla on saattanut olla ydinaseita jo vuonna 1962. Muutama ydinase koottiin käyttökuntoon vuonna 1967 sodan varalle. Vuoden 1973 jom kippur -sodassa Israelilla oli käytössä useita pitkälle kehitettyjä ydinasetyyppejä. Ydinaseiden käyttöä myös harkittiin, kun arabien hyökkäys näytti uhkaavalta. Hyökkäys kuitenkin torjuttiin tavanomaisin asein.
Ranska avusti Israelia myös mm. rakettitekniikassa, Jeriko-ohjusten kehittelyissä. Ranska on saattanut luovuttaa ydinaseiden kehittelyssä välttämättömiä koetuloksia Israelille. Israelilla on vain hiukan omia uraanivaroja. Maa on hankkinut uraania myös kaappaamalla laivan ja ostanut sitä Etelä-Afrikasta. Etelä-Atlantilla tapahtunutta välähdystä vuonna 1979 on epäilty Israelin ydinkokeeksi, joka tapahtui Etelä-Afrikan suostumuksella. Testattu laite oli ehkä neutronipommi tai tykistön ydinkranaatti, jonka räjähdysteho olisi ollut noin kaksi kilotonnia.
Israelin ja Etelä-Afrikan ydinaseyhteistyö ei liene ollut kuitenkaan niin tiivistä kuin joskus on väitetty, sillä Etelä-Afrikka pystyi rakentamaan vain kuusi tykkityyppistä uraanipommia, jotka on nyttemmin poistettu arsenaalista. 
Israel on jarruttanut ja estänyt Irakin ydinaseohjelmaa, sen ilmavoimat tuhosivat 1981 Al-Tuwaithan Osirak-ydinreaktorin. Myös sen tiedustelupalvelu Mossad toimi aktiivisesti Irakin ydinaseohjelmaa vastaan.

Biologiset aseet

Israel kuuluu 19 maan joukkoon, joka ei ole ratifioinut tai allekirjoittanut biologisia aseita kieltävää bioasekonventiota. Sopimukseen kuuluu 165 maata, näiden joukossa kaikki maailman suurvallat, kaikki Euroopan maat ja Lähi-idän muut valtiot.