Hilkka Helinä

Lapsuus ja nuoruus

Hilkka Helinän vanhemmat olivat näyttelijä Aaro Itkonen ja puvustonhoitaja Mimmi Grönroos. Grönroos ja Itkonen eivät olleet aviopari; heillä ei ollut taloudellisia edellytyksiä avioitua. He asuivat jonkin aikaa Oulussa, mistä Itkonen muutti Viipuriin ja Grönroos puolestaan Turkuun. Grönroos joutui matkaamaan Turusta Viipuriin synnyttämään tyttärensä pahojen puheiden välttämiseksi. Ajan Suomessa aviottoman lapsen synnyttäminen oli naiselle häpeällistä. Elämänsä ensivuodet Hilkka Helinä vietti viipurilaisessa sijaisperheessä. Myös Aaro Itkonen oli vahvasti mukana tyttärensä elämässä tämän alkutaipaleella. Hän avioitui erään viipurilaisen kauppiaan kanssa 1919 ja muutti Savonlinnaan. Sen jälkeen Mimmi Grönroos haki tyttärensä Turkuun.
Hilkka Helinä kävi kansakoulunsa Turussa. Teatterilavalla hän oli ensi kerran jo nelivuotiaana kappaleessa Kuningas Erik XIV. Teatterin ohella Hilkka Helinä harrasti säveltaiteita. Hän opiskeli lähes ammattimaiseksi pianistiksi Kosti Vehasen opastuksessa, mutta säveltaiteilijan ura tyssäsi kun Vehanen muutti pois Suomesta. Kuuden tyttölyseovuoden jälkeen hänet otettiin harjoittelijaksi Turun Teatteriin. Parin näytäntövuoden kuluttua hän muutti Helsinkiin ja kirjautui opiskelijaksi Suomen Näyttämöopistoon vuonna 1936. Opinnot kestivät kaksi vuotta.

Ura

Hilkka Helinän ensimmäiset teatterikiinnitykset olivat Kotkan Näyttämö 1938–1939, Viipurin Kaupunginteatteri 1939–1940 ja Tampereen Teatteri 1940–1941. Teatteriuran alku oli kiireinen. Hän oli mukana kaikissa ensimmäisen näytäntökautensa kappaleissa. Hilkka Helinän ensimmäinen tehtävä oli Mirja Joros näytelmässä Vaarallinen ikä. Tampereen Teatterissa hän näytteli muun muassa teoksessa Naisdiktaattori, jossa hän teki Dyveken roolin. 
Vuonna 1941 alkoi Hilkka Helinän yhdeksänvuotinen kausi Suomi-Filmin palkkalistoilla. Valkokangasura ei ollut Hilkka Helinän haaveena, kun Kalle Kaarna ehdotti hänelle roolia elokuvassa Elinan surma vuonna 1938. Hän opiskeli tuolloin vielä Näyttämöopistossa. Elinan rooli oli kuitenkin kuulunut hänen toiveisiinsa, joten hän otti tehtävän vastaan. Kriitikot kehuivat Hilkka Helinän suoriutumista viattoman Elina Fincken osassa. Seuraava päärooli oli uskollisen Karoliinan osa Kaarnan elokuvassa Isoviha, joka sai ensi-iltansa joulun alla 1939.
Talvisodan aikana Hilkka Helinä työskenteli Viipurissa lottana. Helsinkiin hän palasi viimeisten evakuoitavien matkassa.
Hilkka Helinän elokuvaosat käsittävät koko joukon erilaisia hahmoja: kilttejä maalaistyttöjä, seurapiirineitoja ja salaperäisiä vakoojakaunottaria. Vuonna 1944 tuli ensi-iltaan Kartanon naiset, jossa Hilkka Helinällä oli päärooli yläluokan naisena; Aamulehti arvioi hänen suorituksensa voitokkaaksi, vaikka itse elokuva jätti aikalaiskriitikot viileiksi.
Toisen maailmansodan jälkeen Hilkka Helinä näytteli sivurooleja, kuten Niskavuoren ylpeän Hetan osan elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä ja Albinan osan elokuvassa ”Minä elän”. Kriitikot kehuivat hänen roolitulkintojaan. Hänen muita Niskavuori-tehtäviään olivat Esteri vuoden 1952 Niskavuoren Hetassa, Miina vuoden 1954 Niskavuoren Aarnessa ja keskeinen Martan rooli vuoden 1958 värifilmatisoinnissa Niskavuoren naiset. Hilkka Helinän tunnetuin rooli lienee Kaisa-Reeta Kenkkunen Roland af Hällströmin elokuvassa Ryysyrannan Jooseppi (1955). Korkeatasoisia salonkikaunottaria näytellyt Hilkka Helinä sai loistaa muista elokuvaosistaan täysin poikkeavassa kansannaisen luonneroolissa: "Ryysyrannan kovaosaisen emännän, jolla on yksi ainoa hame eikä edes paitaa, muodonsi Hilkka Helinä tavalla, joka on suureksi kunniaksi tälle aikaisemmin pirteänä komediennena nimeä tehneelle näyttelijättärelle", Elokuva-Aitan Valma Kivitie hehkutti.
Vuosina 1951–1960 Hilkka Helinällä oli kiinnitys Radioteatteriin, jossa hän oli erittäin käytetty näyttelijä. Hänellä oli muun muassa Ronskilan Hilkan rooli kuunnelmasarjassa Kankkulan kaivolla. "Täyttä tyydytystä ei radiotyö pysty näyttelijälle suomaan", Hilkka Helinä analysoi radiossa näyttelemistä, jota hän toisaalta arvosti äänenkäytön kehittäjänä. 1960-luvun puolella Hilkka Helinä oli mukana neljässä valkokangaselokuvassa. Kaksi niistä oli värielokuvia: Nuoruus vauhdissa ja Ihana seikkailu. Hänen viimeiset elokuvaroolinsa olivat sivuosia nuorten näyttelijöiden hääriessä päätehtävissä. Kun elokuvatyöt tyrehtyivät Suomen elokuvateollisuuden kriisin myötä, Hilkka Helinä sai roolitehtäviä televisiosta. Hänen viimeinen roolinsa oli Aino Sarpamaa televisiosarjassa Naapurilähiö (1969–1973).
Vuonna 1960 Hilkka Helinä kiinnitettiin Intimiteatteriin. Uransa aikana hän teki vierailuja Helsingin Kansanteatteriin ja Suomen Kansallisteatteriin.

Yksityiselämä

Hilkka Helinän aviopuoliso oli näyttelijä Kaarlo Halttunen. Pariskunta avioitui syksyllä 1939 Mikael Agricolan kirkossa Helsingissä. Molemmat olivat tuohon aikaan Viipurin Kaupunginteatterin näyttelijöitä. Heille syntyivät lapset Pekka Kaarlo (1941–1985), Marjukka Hilkka (1942) ja Elina Johanna (1952). Marjukka Halttunen seurasi vanhempiensa jalanjälkiä teatterinäyttämölle; Elina Halttusesta tuli käsikirjoittaja.
Jatkosodan lopulla Hilkka Helinän ja Kaarlo Halttusen lapset lähetettiin turvaan Ruotsiin. Hilkka Helinä haki heidät takaisin Suomeen kevättalvella 1945.
Hilkka Helinän elämää varjostivat sairaudet. Hän oli saanut ensimmäisen sydänkohtauksensa alle 40-vuotiaana. Tuolloin hänellä oli todettu sepelvaltimotaudin oireita. Lisäksi hänellä diagnosoitiin munuaissyöpä. Hilkka Helinä pyrki jatkamaan työtään normaalisti ja synnytti kuopuksensa syöpädiagnoosin jälkeen. Hän kuoli 56-vuotiaana ja hänet haudattiin Helsinkiin Hietaniemen hautausmaalle.