Skotlannin vapaa presbyteerikirkko

Historia

18. toukokuuta 1843 Skotlannin kirkosta erosi Thomas Chalmersin johdolla 474 pastoria, jotka veivät mukanaan suuren määrän seurakuntalaisiaan. Eron taustalla oli muun muassa valtion vaikutusvalta Skotlannin kirkkoon. Lähteneet perustivat Skotlannin vapaakirkon. Koska he eivät saaneet mukaansa seurakuntien omaisuutta, he joutuivat aloittamaan tyhjästä vapaaehtoisten tuella. Vuoden aikana rakennetiin kuitenkin yli 500 kirkkoa pappiloineen ja kouluineen sekä aloitettiin lähetystyö.
Skotlannin vapaakirkko muutti vuonna 1892 linjaansa sen suhteen, kuinka sitovasti se sitoutuu kirkon tunnustuskirjaan, Westminsterin tunnustukseen. Osa jäsenistä ei hyväksynyt löyhempää suhtautumista ja päätyi näin ratkaisuun, joka johti Skotlannin vapaan presbyteerikirkon perustamiseen. Johtohahmona oli pastori Donald Macfarlane, joka vastusti vapaakirkon tekemää päätöstä, ja kun sitä ei seuraavana vuonna ollut purettu, hän erosi perustaakseen vapaan presbyteerikirkon. Hänen kanssaan erosi toinenkin pastori, Donald Macdonald Sheildaigista, ja yhdessä he perustivat Raasayn presbyteerion 28. heinäkuuta 1893. Heihin liittyi runsaasti muitakin pääasiassa Skotlannin Ylämailta. Vuonna 1907 kirkkoon kuului 20 seurakuntaa ja 12 pastoria.
Kirkon toiminta levisi pian myös Skotlannin ulkopuolelle. Englannissa toiminta alkoi, kun Lontoossa pidettiin ensimmäiset jumalanpalvelukset vuonna 1898. Kanadan Ontariossa jumalanpalvelukset alkoivat vuonna 1902. Alkusysäyksenä kirkon toiminnan leviämiselle Afrikkaan oli nuoren afrikkalaisen John Radasin tuleminen vapaan presbyteerikirkon yhteyteen. Hän aloitti teologiset opinnot vuonna 1896 ja hänet asetettiin lähetystyöntekijän tehtävään Rhodesiaan (nykyinen Zimbabwe) vuonna 1904. Vuonna 1911 kirkko levisi myös Australiaan.
Skotlannin vapaakirkko ja Skotlannin yhdistynyt presbyteerikirkko yhdistyivät vuonna 1900 nimellä Skotlannin yhdistynyt vapaakirkko (United Free Church of Scotland). Kuitenkin Skotlannin vapaakirkosta vähemmistö erityisesti Ylämaiden alueella päätti pysyä itsenäisenä kirkkona. Tämän jäljelle jääneen vapaakirkon ja vapaan presbyteerikirkon välillä käytiin vuosina 1905-1918 useita neuvotteluja yhdistymisestä, ja useita vapaan presbyteerikirkon pastoreita siirtyikin vapaakirkkoon. Kirkkojen yhdistymistä ei kuitenkaan tapahtunut, vaikka vapaakirkko kumosi vuonna 1906 Westminsterin tunnustuksen asemaa heikentäneen päätöksen. Se kuitenkin perusteli päätöstä sillä, että se on aina pitänyt kiinni kyseisestä tunnustuksesta. Tätä ei vapaa presbyteerikirkko pitänyt todenmukaisena väitteenä, varsinkin kun asian myöntäminen olisi tehnyt heidän kirkostaan skismaattisen.
Kirkko omaksui hyvin tiukan kannan kymmenestä käskystä löytyvän lepopäivän pyhittämisen suhteen. Vuonna 1921 se vahvisti kannan, jonka mukaan kirkolliset oikeudet ja toimitukset kuten kaste eivät olleet sallittuja niille, jotka tekivät työtä lepopäivänä eli sunnuntaina (jota kirkko kutsuu sapatiksi), lukuun ottamatta välttämättömiä tai laupeuteen liittyviä töitä. Sama koski niitä, jotka sytemaattisesti laiminlöivät pyhäpäivän pitämistä lepopäivänä matkustamalla junalla tai linja-autolla kyseisenä päivänä. Tämä johti kiistaan Ontarion Chesleyn pastorin William Mathesonin kanssa, mikä kiista johti lopulta hänen ja hänen seurakuntansa eroon kirkosta vuonna 1930.
Vuonna 1954 kirkon toiminta alkoi Uuden-Seelannin Gisbornessa. 1960-luvulla alkoi kirkon mukaan voimistuva moraalittomuuden ja Raamatun auktoriteetista luopumisen kasvu. Kirkko näki tämän tekevän tarpeelliseksi edelleen jatkaa vapaan presbyteerikirkon selkeän vastakkaista asennetta. Vuonna 1988 Pohjois-Irlannin Larnessa sijainnut seurakunta liittyi kirkkoon. Vuonna 1989 kirkkoa kohtasi merkittävä hajaannus, joka oli seurausta kolmesta kiistanalaisesta tapauksesta, joista merkittävin oli lordikansleri Lordi Mackay of Clasfernin erottaminen seurakunnan vanhimmistosta hänen osallistuttuaan katolisen tuomarikollegansa hautajaismessuun. Useat jäsenet eivät hyväksyneet tällaista kurinpitoa ja monia seurakuntia erosi vapaasta presbyteerikirkosta perustaen oman kirkon nimeltä Yhdistyneet presbyteerikirkot (Associated Presbyterian Churches).
Vuonna 2000 vapaaseen presbyteerikirkkoon liittyi seurakunta Singaporessa. Yhdysvalloissa oli ollut toimintaa Detroitissa 1930-luvulla, mutta vuonna 2000 kirkon toiminta maassa alkoi jälleen, kun seurakunta Teksasin Santa Fessä liittyi siihen. Vuonna 2002 kirkkoon liittyi seurakunta Ukrainan Odessasta.

Hallinto

Kirkon hallintomuoto on presbyteerinen. Tämä tarkoittaa sitä, että seurakuntia johtavat vanhimmat (elders). Vanhimpia on kahta eri tyyppiä. Yksi on opettava vanhin, joka toimii saarnaajana ja seurakunnan pastorina, jonka seurakunta on asettanut virkaansa. Hänen lisäkseen seurakunnassa on johtavat vanhimmat, jotka ovat seurakunnan jäsenistöstä valittuja miehiä. He johtavat seurakuntaa yhdessä saarnaajan kanssa ja huolehtivat sen hengellisestä valvonnasta. Kirkko katsoo tämän järjestyksen nousevan selkeästi Uudesta testamentista, perustellen sitä 1. Timoteuskirjeen 5. luvun 17. jakeella. Kirkon mukaan seurakunnassa ei tule näiden lisäksi olla muita viranhaltijoita lukuun ottamatta diakoneja, jotka huolehtivat maallisista asioista seurakunnassa. Kirkon mukaan viranhaltijat on valittava seurakuntalaisten toimesta. Vanhimman virka vastaa piispan virkaa. Jokaisella seurakunnalla pitää olla useita vanhimpia. Virkaan asettamisen toimittaa yhdessä vanhinten joukko. Virallisesti vanhimmat eivät ole varsinaisia seurakunnan tai kirkon johtajia, vaan kirkon ainoa pää on Herra Jeesus Kristus.
Kirkon näkemyksen mukaan sen järjestys ei ole välttämätön pelastukselle. Sen katsotaan kuitenkin löytyvän selkeästi Uudesta testamentista ja on siis osa Jumalan ilmoitusta eikä sitä siksi voida sivuuttaa. Esimerkiksi episkopaalinen järjestys, jossa kirkkoa johtavat hierarkkisessa järjestyksessä piispat ja arkkipiispat, torjutaan. Kirkko korostaa seurakuntien itsenäisyyttä siten, että jokaisen yksittäisen seurakunnan on mahdollista täyttää kaikki Raamatun mukaiset kirkollisen hallinnon säädökset myös yksinään.

Presbyteeriot

Kirkolla on kuusi presbyteeriota, joista osa toimii vain Skotlannin alueella, osaan kuuluu seurakuntia sen ulkopuolelta ja osa toimii täysin Skotlannin ulkopuolella.

Eteläinen presbyteerio

Eteläinen presbyteerio (Southern Presbytery) pitää sisällään skotlantilaiset seurakunnat Ylämaiden eteläpuolella sekä Englannissa, Pohjois-Irlannissa ja Yhdysvalloissa toimivat seurakunnat.

Oppi

Kirkko on opiltaan reformoitu. Se korostaa tätä hyvin voimakkaasti, todeten olevansa reformoitu opissa, jumalanpalveluksessa, käytänteissä ja elämässä. Kirkko korostaa Raamatun auktoriteettia ja erehtymättömyyttä ja pitää Westminsterin tunnustusta täysin raamatullisena lausuntona kristillisestä opista, jonka vuoksi kirkko sitoutuu siihen varauksetta.

Raamattu

Kirkon käsityksen mukaan Raamattu on kokonaisuudessaan inspiroitua, erehtymätöntä ja virheetöntä Jumalan sanaa. Tämän vuoksi se on uskon ja elämän korkein sääntö.

Jumala

On yksi Jumala, jossa on kolme ikuista persoonaa: Isä, Poika ja Pyhä Henki. Jumala on luonut koko maailmankaikkeuden kuudessa päivässä ja hallitsee jatkuvasti koko luomakuntaa. Ihminen luotiin alun perin Jumalan kuvaksi, ja ihmisen tärkein velvollisuus elämässään on tuntea Jumala, rakastaa ja kirkastaa häntä sekä nauttia hänestä. Kaikki tämä kuitenkin murtui Aadamin ensimmäisessä lankeemuksessa. Sen jälkeen kaikki ovat olleet syyllisiä syntiin eli tottelemattomuuteen Jumalan lakia kohtaan ja ansaitsevat tulla rangaistuiksi helvetissä ikuisesti.

Pelastus

Jumala on armossaan lähettänyt Poikansa Jeesuksen syntisten pelastamiseksi. Jeesus, joka on Jumala, otti itselleen ihmisluonnon, ollen yhtä aikaa Jumala ja ihminen. Hän syntyi Neitsyt Mariasta, eli täydellisen synnittömän elämän, kuoli ristillä, nousi ruumiillisesti kuolleista ja astui Taivaaseen. Kuollessaan ristillä hän otti vastaan rangaistuksen kaikkien omiensa syntien puolesta, mikä oli ainoa tapa täyttää jumalallinen oikeudenmukaisuus. Jumala hyväksyy kaikki ne, jotka uskovat yksin Kristukseen syntiensä anteeksiantamukseksi ja tekevät parannuksen. Pelastukseen ja Taivaaseen pääsyyn ei ole muuta tietä. Ainoastaan Pyhä Henki voi saada ihmisessä aikaan tämän uskon ja parannuksenteon.
Pelastuksen suhteen kirkko sitoutuu kalvinistiseen tulkintaan ihmisen totaalisesta turmeluksesta, ehdottomasta armonvalinnasta, rajallisesta sovituksesta, vastustamattomasta armosta ja ehdottomasta pelastusvarmuudesta.

Pyhäpäivän vietto

Kirkon näkemyksen mukaan kymmeneen käskyyn sisältyvä käsky pyhittää lepopäivä on edelleen voimassa ja se on tärkeää viettää tekemättä työtä. Kirkko käyttää päivästä nimeä "sapatti" (Sabbath) tai "Herran päivä" (Lord's Day), sillä sanaa sunnuntai (Sunday) pidetään pakanallisena.