google/wiki40b huggingface dataset:
Schweizer Salinen

Toiminta

Schweizer Salinen tuottaa suolaa vuosittain 400 000–600 000 tonnia. Suurin osa suolasta (30–50 %) käytetään tiesuolana. Teollisuus on toinen suuri suolan käyttäjä (20–35 %). Suolaa käytetään myös elintarvikkeisiin (10 %), käyttöveden valmistuksessa (8 %), maataloudessa (5 %), lääketeollisuudessa (4 %) ja kylpysuolana (3 %).
Yhtiöllä on kolme suolakaivosta ja jalostuslaitosta Schweizerhallessa, Rheinfeldenin Riburgissa ja Bexissä.

Historia

Sveitsissä on kaivettu suolaa ainakin 1500-luvulta alkaen. Suolan etsintä, kaivaminen ja jalostaminen muuttui Sveitsissä teolliseksi toiminnaksi 1800-luvun alkupuoliskolla, kun kaivoksia avattiin erityisesti Pohjois-Sveitsissä Reininlaaksossa: Schweizerhallen alueella Muttenzissa ja Prattelnissa, Baselissa, Rheinfeldenissä, Riburgissa ja Kaiseraugstissa. 1870-luvulla avattiin suolakaivos Vaud’n Bexissä.
1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kaivos- ja jalostustekniikka tehostui höyrykoneilla tehtävän kaivamisen ja lämpökompressorilla tehtävän jalostuksen myötä. Ruokasuolalle löydettiin myös uusia käyttökohteita. 
Schweizer Salinen perustettiin vuonna 2014, kun pohjoissveitsiläinen Schweizer Rheinsalinen AG ja lounaissveitsiläinen Saline de Bex SA yhdistyivät.
Pallohämähäkit

Tunnettuja lajeja

Maailmanlaajuisesti tunnetuimpia pallohämähäkkejä lienevät Latrodectus-suvun mustalesket. Keski- ja Etelä-Euroopassa esiintyvät Steatoda paykulliana ja Steatoda nobilis voivat puremallaan aiheuttaa ihmiselle huomattavan reaktion, vaikkei myrkky olekaan mustaleskien veroista. Kiiltävän mustanruskeat Steatoda bipunctata ja Steatoda castanea ovat Suomessa hyvin yleisiä ihmisasutuksen yhteydessä tavattavia lajeja Havaijilla esiintyvä Theridion grallator on tunnettu takaruumiinsa hymyileviä kasvoja muistuttavasta kuviosta.
Kostamus

Historia

Kostamuksen kylä kuului ennen vuotta 1920 Kontokin kunnan alueeseen ja sittemmin Uhtuan piiriin. Kostamus kuului Vienan tärkeimpiin runokyliin. Kostamuksen kylä oli jatkosodassa Suomen miehittämä 1941-1944. Toisen maailmansodan alussa puna-armeijan partisaanit polttivat Kostamuksen maan tasalle.
Vanhan Kostamuksen kylänosia järven ympärillä olivat Kylä, Saviniemi, Prokkola, Elovuara, Kylmäsenvuara, Vatala, Eläntävuara, Riekinranta, Koivuvuara, Tiitanvuara, Kuokkaniemi, Stahveinranta ja Jyrkilä. Hieman etäämpänä, Kenttijärven suuntaan vievän vesistön varrella sijaitsivat Ahvenjärvi ja Suojärvi, josta oli kotoisin Karjalan Kansalliskirjailija Jaakko Rugojev. Kostamuksen valtasuvut toiseen maailmansotaan saakka olivat Peksujeff, Vatanen ja Rugojev. Jatkosodan aikana Kostamuksesta Vuokkiniemeen siirtynyt Iro Peksujeff oli yksi viimeisiä tunnettuja vienalaisnaisia, joilta suomalaiset keräsivät talteen kansanperinnettä ja -runoutta. Näitä tietoja löytyy tallennettuna Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran kansanrunousarkistosta.
Kostamuksen vanhan kylän paikka jäi kokonaan veden alle, kun Kostamusjärvi muutettiin lietealtaaksi ja sen pintaa nostettiin. Kaupunki Kostamuksesta tuli vuonna 1983. Vuokkiniemen kylähallintoalue liitettiin Kostamuksen kaupungin alaisuuteen 1988.

Elinkeinot

Kostamuksen kaivoskombinaatti yksityistettiin Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen. Nyt sen omistaa OAO Karelski okatyš -niminen yhtiö ("Karjalan Pelletti"), joka on Kostamuksen merkittävin työnantaja. Yhtiö työllistää noin 6 500 ihmistä ja se kuuluu Severstal-konserniin. Rautapellettirikastamo, jota alettiin rakentaa 1974, työllistää välillisesti huomattavan osan kaupunkilaisista. Kostamuksessa tuotetaan 30 % Venäjän rautapelleteistä. Kostamuksesta viedään Severstalin rautamalmia Kokkolan satamaan, josta se kuljetetaan maailmalle, 3-4 junaa vuorokaudessa ja kussakin junassa on 60 vaunua täynnä rautamalmia.
Kaupungissa on toiminut vuodesta 1992 myös Carhatec, joka on PKC Groupin alihankkija. Se valmistaa ajoneuvojen johtosarjoja.
Vuonna 2006 kaupunki sai Kultainen rupla -arvonimen elinkeinopolitiikastaan ja sosiaalisesta kehityksestään.

Lehdistö

Kostamuksessa ilmestyy Kostamuksen uutiset, Новости Костомукши . Lehden väliaikainen päätoimittaja on Irina Aleksejeva Kuznetsova. Lehti on kaupungin virallinen uutislehti.
Ilmoituslehtenä ilmestyy Kostamuksen ilmoituslehti, Газета объявлений Костомукши Lisäksi on Kaikki kaikesta-lehti, Все обо всем, sekä lehti Kaupunki, Город
Verkkojulkaisuna ilmestyy 64. leveyspiiri verkossa, Сетевое издание «64 параллель онлайн» . Sen päätoimittajana on Grigori Vojevodin.

Radio

Kostamuksessa on kolme radioasemaa, Paikallisradio, Местное радио, joka lähettää taajuudella 100,4 MHz ja radio Toinen aalto, Вторая волна, joka lähettää taajuudella 102,3 MHz, ja sillä on myös verkkolähetys. Europa Plus-ketjukanava, jolla on myös paikallista ohjelmaa, kuuluu taajudella 105.1 MHz kaupungissa.
Vöyrin riimukirjoitukset

Vöyrin riimukirjoitukset ovat Pohjanmaalla Vöyrin kunnassa sijaitsevia vuosina 1978 ja 1982 löydettyjä kalliokaiverruksia. Ne ovat suo- ja metsäalueella noin 7–9 kilometriä kunnan keskustaajaman kaakkoispuolella. Kahdessa erillisessä paikassa sijaitsevat kaiverrukset sisältävät ristin ja laivan kuvat sekä riimukirjoitusta. Museoviraston 1980-luvulla tekemän arvion mukaan ne eivät kuitenkaan ole viikinkiaikaisia vaan todennäköisesti väärennöksiä ja korkeintaan 100–200 vuoden ikäisiä. Myös Vöyrin kaiverrusten muoto poikkeaa tyypillisistä riimukirjoituksista.

Båtholmenin kaiverrus

Båtholmenin kaiverrus sijaitsee suolla olevalla saarella Härtull Rödselmossenin suon lounaisreunalla. Kallioon on hakattu ristikuvio sekä riimukirjaimia, joita ei ole pystytty luotettavasti tulkitsemaan. Museovirasto ei ole määritellyt kaiverrusten ikää mutta pitää niitä mahdollisesti historialliselta ajalta peräisin olevina.
Erään tulkinnan mukaan kivessä olisi Egil-nimisen miehen muistokirjoitus "idässä" kuolleelle Runar-pojalleen.

Pethskiftesin kaiverrus

Pethskiftesin kaiverrus on Rekipellon kylässä suoalueen eteläpuolella vajaat 500 metriä Båtholmenin kaiverruksesta itään. Kalliorinteen juurella sijaitsevassa louhikossa on pystykivi, johon on kaiverrettu heikosti erotettavia riimuiksi tulkittuja piirtoja viidessä eri rivissä. Kirjoitusta ei ole pystytty tulkitsemaan eikä varmuudella ajoittamaan esihistorialliseksi.

Höysälän kaiverrus

Höysälän kaiverrus sijaitsee noin 3,5 kilometriä kahdesta muusta kaiverruksesta koilliseen pienen Höysälänjärven eteläpuolella. Korkean kallion laella sijaitsevaan kahden kiven muodostamaan pystyseinäiseen nurkkaukseen on hakattu viikinkilaivaa esittävä kuva sekä kahdeksan riimua, jotka on translitteroitu muotoon aft iun nut ("efter minne av Jonund – Jonundin muistoksi") tai aft sun nut ("efter minne av sonen – pojan muistoksi"). 
Museovirasto on arvoinut Höysälän kaiverruksen enintään 100–200 vuoden ikäiseksi. Vuonna 1986 tehdyn työstöjälkianalyysin perusteella sen on arvioitu olevan peräisin 1900-luvulta.
Kylmät väreet

Juoni

Elokuvassa elinsiirrännäisiksi tarkoitetut parasiittiset eliöt aiheuttavat kantajissaan väkivaltaisuutta ja seksuaalista himoa.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 kutsui elokuvan viisi minuuttia leikattua VHS-videoversiota ”väkevän seksuaalikielteiseksi shokkielokuvaksi”. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Burghausen

Burghausen on kaupunki Saksan Ylä-Baijerissa Altöttingenin piirissä Salzachjoen rannalla aivan Itävallan rajalla. Kaupungin asukasluku oli 18 259 vuoden 2015 lopussa. Burghausenin linna joen rannalla on yli kilometrin mittainen.
Kaupunki lienee perustettu jo noin 600-luvulla tullin asemapaikaksi. Vuonna 1025 Konrad II katsoi Burghausenin keisarilliseksi omaisuudeksi. Vuonna 1164 Baijerin ja Saksin herttua Henrik Leijona asettui Burghausenin linnaan. Myöhemmin seudulla on ollut suurta sotahistoriallista merkitystä muun muassa kolmikymmenvuotisen sodan asemapaikkana.
Nykyään kaupungissa on kemianteollisuutta, jota harjoittaa Wacker-Chemie AG. Yhtiö omistaa 2. Bundesliigassa pelanneen jalkapalloseura Wacker Burghausenin, joka pelaa kotiottelunsa Wacker Arenalla.
Albert (Viktorian puoliso)

Avioliitto Viktorian kanssa

Lokakuussa 1839 Albert tuli vierailulle Windsorin linnaan serkkunsa kuningatar Viktorian luo, jolla oli ennen Albertia käynyt useita kosijoita Euroopan kuninkaallisista perheistä. Viktoria ihastui Albertiin ja kosi tätä. Albert suostui ja hääpäiväksi valittiin 10. helmikuuta 1840.
Häiden jälkeen pari vietti kolmen päivän kuherruskuukauden Windsorin linnassa. Vastanaineet olivat hyvin onnellisia, vaikka heidän persoonallisuutensa olivatkin vastakohtaiset: Viktoria oli ulospäinsuuntantunut sekä valvoi myöhään, ja Albert oli puolestaan introvertti sekä aamuvirkku. Aluksi Albertilla oli vain aviomiehen osa eikä minkäänlaista sijaa valtakunnan hallinnossa, mutta hän ryhtyi seuraavien vuosien aikana parantamaan asemaansa. Albert kertoi ottaneensa tavoitteekseen avustaa ja täydentää vaimonsa työtä kaikin tavoin sekä toimia perheen ja talouden päänä. Albertin rooli maan politiikassa kasvoi 1840-luvun aikana Viktorian ollessa toistuvasti raskaana. Vuonna 1843 Albertista oli tullut jo niin tärkeä, että kuningatar korvasi julistuksissaan sanan minä sanalla me. Maassa olikin käytännössä kaksoismonarkia, ja monen näkemyksen mukaan Albert toimi kuninkaana. Viktorian omien päiväkirjamerkintöjen mukaan tällainen järjestely sopikin hyvin kuningattarelle, joka oli hyvin tyytyväinen perhe-elämäänsä.
Konservatiivien Robert Peelistä tuli Britannian pääministeri 1841. Albert tuli hänen kanssaan heti hyvin toimeen niin henkilönä kuin poliittisestikin, minkä ansiosta Albertin rooli politiikassa kasvoi. Ajan myötä niin Viktoria kuin Albertkin ottivat omakseen Peelin uudistuspolitiikan, joka koski Irlantia, valuuttaa ja ulkomaankaupan säätelyä.
Albert valittiin 1847 Cambridgen yliopiston kansleriksi, ja hän uudisti sekä laajensi yliopiston opetusohjelmaa merkittävästi. Albert vastasi myös Lontoon maailmannäyttelyn 1851 järjestämisestä.
Albert kuoli lavantautiin vuonna 1861.
Arto Bryggare

Politiikka

Bryggare valittiin kansanedustajaksi (SDP) ensimmäisen kerran Helsingin vaalipiiristä vuoden 1995 eduskuntavaaleissa. Toiselle kaudelle hänet valittiin vuoden 2003 vaaleissa. Eduskunnassa Bryggare oli valtiovarainvaliokunnan, talousvaliokunnan, tulevaisuusvaliokunnan ja suuren valiokunnan jäsen.
Vuosina 1993–2012 Bryggare oli Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Hän ei asettunut ehdolle enää vuoden 2012 kuntavaaleissa.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Bryggare sai 889 ääntä, eikä tullut valituksi.

Yksityiselämä

Bryggaren vanhemmat ovat apulaispoliisimestari Unto Bryggare ja Toini Rinkinen. Bryggare meni naimisiin Lotta Suvirannan kanssa 1991. Vuonna 2015 pari haki avioeroa. Heillä on kolme lasta, joista poika Samuli on moniottelija. Arto Bryggare avioitui saksalaisen yleisurheilijan Heike Drechslerin kanssa toukokuussa 2019. Bryggaren ensimmäinen vaimo oli pituushyppääjä Anna-Maija Bryggare.
Mari Ahokoivu

Mari Ahokoivu (s. 29. syyskuuta 1984 Oulu) on suomalainen sarjakuvataiteilija, graafikko ja Suomen sarjakuvaseuran julkaiseman Sarjainfo-lehden entinen päätoimittaja. Ahokoivu on julkaissut verkossa sarjakuvia otsikolla J'ai le réveil difficile vuodesta 2003. Hän on julkaissut omakustanteita ja pienlehtiä sekä kirjamittaiset albumit Sarjakuvantekijän opas (BTJ, 2007) ja Löydä minut tästä kaupungista (Asema, 2009).
Oulun sarjakuvaseura palkitsi Ahokoivun Skrew you -tunnustuksella 2014. Ahokoivun teos Oksi (2018) on ehdolla Sarjakuva-Finlandian saajaksi 2019.
Mark Elliott

Mark Elliott on yhdysvaltalainen ääninäyttelijä, joka on toiminut 1980-luvulta lähtien Disneyn trailereiden, mainosten ja promojen äänenä niin televisiossa kuin videolla. Lisäksi hän oli vierasisäntänä Casey Kasemin radio-ohjelmassa "American Top 40" vuosien 1977–1982 ja 1989–1993 aikana. Elliottilla oli myös oma radio-ohjelma "The Weekly Top 30" vuosien 1979–1982 aikana.
Steven Mackintosh

Varhainen elämä

Mackintosh syntyi 30. huhtikuuta 1967 Cambridgessä. Hän kävi peruskoulunsa Sawstonissa, jonka jälkeen hän opiskeli Sawstonin collegessa sekä teatterikorkeakoulussa. 
Mackintosh teki debyyttinsä teatterilavoille 12-vuotiaana Bush Theatressa, jonka jälkeen hän pääsi näyttelemään pääroolia Royal National Theatressa.
Punapäätikka

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 21–25 cm ja paino noin 70 g. Sen pää, niska ja kurkku ovat punaiset, pyrstö, käsisulat, yläselkä ja siiven peitinhöyhenet mustat, sekä alaselkä, yläperä, kyynärsulat ja vatsapuoli valkoiset. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu käenpiikamaisen harmaanruskean kirjava, ja saa punaisen huppunsa vasta syntymäänsä seuraavana keväänä. Vanhimmat yksilöt ovat eläneet 12-vuotiaiksi.

Esiintyminen

Punapäätikan esiintymisalue on Kalliovuorten länsipuolinen osa Pohjois-Amerikkaa, pohjoisessa Kanadan Manitobaan ja etelässä Teksasiin ja Floridaan saakka. Maailman populaation koko ei ole arvioitu, mutta sen elinympäristön ala noin 4,68 miljoonaa neliökilometriä. Pohjoisimmat populaatiot ovat muuttolintuja. Lajin kanta on taantunut 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla. Vuodesta 1966 vuoteen 2017 vuosittainen vähennys on ollut keskimäärin 0,78 % vuosittain. Kansainvälinen luonnonsuojeluliitto pitää punapäätikkaa silti elinvoimaisena, koska yksilömäärä on edelleen suuri eikä kannan taantuminen ole ollut erityisen suurta.
Eniten kanta on pienentynyt Floridassa ja toisaalla Suurten järvien alueella. Taantuman syitä ovat metsien avohakkuut, lahojen puiden määrän väheneminen talousmetsissä, asutuksen ja maanviljelyn laajentuminen sekä törmäykset liikkuviin ajoneuvoihin. Kottaraisten tuonti Pohjois-Amerikkaan vaikutti lajin kantaa pienentävästi, koska kottaraiset valtasivat tikkojen pesäkoloja. Linnaeus kuvaili lajin holotyypin Etelä-Carolinasta.

Elinympäristö

Punapäätikat elävät valoisissa, avoimissa metsissä, vanhoissa puistoissa, puutarhoissa, jokivarsien metsiköissä  ja harvapuustoisilla avomailla.

Lisääntyminen

Pesintäkausi on huhti-heinäkuussa ja laji saattaa pesiä kahdesti kesän aikana. Pari kovertaa itse pesän tavallisesti lahoon puuhun, joskus rakennukseen tai postilaatikkoon. Koiras tekee pääosan kolon kovertamisesta. Punapäätikat valtaavt usein jonkun toisen tikkalajin pesän, etenkin tarharaitatikan (M. carolinus). Naaras munii kolmesta kymmeneen munaa, keskimäärin viisi. Haudonta kestää 12–14 päivää, molemmat puolisot hautovat, koiras pääasiassa öisin. Poikaset syntyvät sokeina ja alastomina, ja niiden silmät aukeavat vasta 12–13 päivän iässä. Ne jättävät pesän 24–31 päivää vanhoina ja jäävät joiksikin viikoiksi pesän lähettyville, kunnes emot ajavat ne pois. Laji on sukukypsä yksivuotiaana.

Ravinto

Punapäätikka on kaikkiruokainen. Ruokavalio koostuu hyönteisistä, hämähäkeistä, madoista, pähkinöistä, siemenistä, marjoista, hedelmistä ja joskus pikkunisäkkäistä. Se voi syödä myös koloissa pesivien pienten varpuslintujen munia ja poikasia. Se ruokailee tavallisesti maassa, mistä johtuvat lukuisat törmäykset maantieajoneuvoihin. Muista tikoista poiketen se sieppaa myös lentäviä hyönteisiä.
Kauko Helovirta

Elokuvaroolit

Elokuvarooleja Helovirralla oli yli 30 aina vuodesta 1950 alkaen. Erityisen käytetty hän oli 1970- ja 1980-luvulla. Ensimmäinen rooli oli elokuvassa Härmästä poikia kymmenen, jossa Helovirta näytteli Isoo-Antin (Tauno Palo) isäänsä vastustavaa Janne-poikaa. Vuosikymmenen lopulla (1958) alkoi yhteistyö Edvin Laineen kanssa elokuvassa Sven Tuuva, jossa Helovirta näytteli kapteeni Dunckeria. Helovirta kohosi Laineen ”luottonäyttelijän” asemaan. Sven Tuuvasta alkaen hän näytteli lähes kaikissa Laineen elokuvissa. Huomattavimmat roolit Laineen elokuvissa olivat Kivivuoren Otto elokuvissa Täällä Pohjantähden alla (1968) ja Akseli ja Elina (1970), Nestori Malinen Kalle Päätalo -filmatisoinnissa Ruskan jälkeen (1979) ja Ovaskaisen isäntä elokuvissa Akaton mies (1983) ja Akallinen mies (1986). Muita Kauko Helovirran elokuvarooleja olivat muun muassa Juuso Walden -parodia Iso-Wille Wållberg Matti Kassilan Severi Suhos-farssissa Meiltähän tämä käy (1973) ja huomattavat sivuosat Risto Jarvan elokuvassa Mies, joka ei osannut sanoa ei (1975) sekä Visa Mäkisen 1980-luvun alun elokuvissa.

Radioäänenä

Kauko Helovirta esiintyi myös Yleisradion Radioteatterissa. Helovirta esitti kuunnelmasarjassa Knalli ja sateenvarjo Hannibal Hamilton-Jonesia 1979–1997. Helovirran kuoltua hänen tilalleen tuli Heikki Nousiainen. Toinen kuuluisa rooli oli urheiluselostaja Immo Juhani Peltosen kirjoittamissa Elmo-kuunnelmissa Elmo, urheilija (1977) ja Elmo – muu maailma (1978). Muita radiorooleja olivat esimerkiksi pääosat Arto Paasilinna -tulkinnoissa Isoisää etsimässä (1978) ja Hirtettyjen kettujen metsä (1985), jotka ohjasi Helovirran vaimo Rauni Ranta. Eero Leväluoman 1960-luvulla ohjaamissa Kalle-Kustaa Korkin ja Pekka Lipposen seikkailuissa hän esitti toista pääosaa, Kalle-Kustaa Korkkia sarjakuunnelmissa Sumulaakson sankarit ja Rauniokaupungin vanki. Helovirta esitti myös Kansainvälisen noitaliiton puheenjohtajaa Edvard von Boxista Noita Nokinenä -kuunnelmasarjassa 1970- ja 1980-luvulla.

Ääninäyttely animaatioissa

Helovirta dubbasi animaatiosarjassa Alfred J. Kwak monia hahmoja, kuten Kuningas Leijonamieltä. Lisäksi hän dubbasi elokuvan Kaunotar ja Kulkuri hahmon Jalo, elokuvan Oliver ja kumppanit Francisin ja elokuvan Miekka kivessä Merlinin.

Yksityiselämä

Kauko Helovirta kuoli Helsingin diakonissalaitoksen sairaalassa sairastettuaan syöpää ja hänet haudattiin Malmin hautausmaalle.
Permin alue

Permin alue (ven. Пермская область, Permskaja oblast) on entinen Venäjän federaation hallinnollinen alue (subjekti) Koillis-Euroopassa Keski-Uralin länsirinteillä. Se rajoittui pohjoisessa Komiin, idässä Sverdlovskin alueeseen, etelässä Baškiriaan sekä lännessä Udmurtiaan, Permin Komiin ja Kirovin alueeseen. Alueen pinta-ala oli 127 700 km².

Maantiede

Alueen suurin joki on Kama. Muita merkittäviä jokia ovat Kamaan laskevat Tšusovaja, Kosva ja Višera. Pinta-alasta on metsien peitossa 60 % ja metsistä on havumetsiä 70 %.

Väestö

Permin alueen asukasluku on 2 903 695 (2003) ja väestötiheys 18,1 as./km². Asukasluku ilman Permin Komia on 2 757 168. Lähes 75 % väestöstä asuu kaupungeissa. Suurimmat kaupungit (vuonna 2002) ovat Perm (1 008 300 as.), Berezniki (183 600 as.), Tšaikovski (114 200 as.) ja Solikamsk (104 900 as.). Väestöstä on venäläisiä 84 %, tataareja 4,9 %, komeja 4 %, baškiireja 1,6 %.

Hallinto

Permin alue jakaantui hallinnollisesti 27 piiriin ja 25 kaupunkialueeseen. Alueen pääkaupunki oli Perm (1940-57 nimenä Molotov). Alueella oli kuvernööri ja Lakiasäätävä kokous.

Talous

Permin alueella on runsaat luonnonvarat. Alueella tuotetaan öljyä, maakaasua ja kivihiiltä. Kaivosteollisuus tuottaa rautaa, kromia, kuparia, lyijyä, sinkkiä, tinaa, alumiinia, titaania, nikkeliä, mangaania, kultaa ja platinaa. Lisäksi Višeran laaksosta saadaan timantteja ja alueen pohjoisosasta Verhnekamskojesta natriumia, kaliumia ja magnesiumkloridia. Permin alueelta löytyy myös runsaasti rakennusaineteollisuuden raaka-aineita kalkkikiveä, dolomiittia ja kipsiä.
Merkittävimmät teollisuudenalat ovat koneenrakennus, metallurgia sekä kemian-, petrokemian- ja metsäteollisuus. Alueella on myös suuria sellu- ja paperitehtaita. Permin alueen pinta-alasta 19 % on maatalouskäytössä. Maatalous tuottaa lihaa, maitoa, vihanneksia ja viljaa.

Historia

Permin alue kuului Venäjän keisarikunnan aikana paljon laajempaan Permin kuvernementtiin. Permin kuvernementti lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Uralin alueeseen.
Permin alue ja Permin Komien autonominen piirikunta liitettiin 1. joulukuuta 2005 Permin aluepiiriksi.
Tõrva

Väestö

Vuonna 2011 Tõrvan kaupungissa oli 2 729 asukasta, joista 2 697 (98,8 %) oli virolaisia, 12 (0,4 %) venäläisiä ja 15 (0,5 %) muita kansallisuuksia.
Kata-Electronics

Tuotteita

Katan tuotteisiin kuuluvat säteilymittarisovellukset, huoneilman radonmittalaitteet, GPS-satelliittipaikannusta hyödyntävät kartta- ja paikkatietojärjestelmät, säteilyonnettomuuden simulointijärjestelmät, hirvilaskentajärjestelmät ja potilasannosmittarit röntgentutkimuksiin.

Palveluja

Säteilymittareiden tarkastuspalvelu.VAL 4
Unkarilainen puolustus

Muunnelmia

Valkean paras vastaus mustan siirtoon on 4. d4, josta voi seurata esimerkiksi seuraavia jatkoja:
Zlata Ognevitš

Zlata Ognevitš (oik. Інна Леонідівна Бордюг, Inna Leonidivna Bordjuh), s. 12. tammikuuta 1986 Murmansk, Venäjä) on ukrainalainen laulaja ja poliitikko. Hän edusti Ukrainaa vuoden 2013 Euroviisuissa.
Zlatan isä on kotoisin Serbiasta ja äiti Italiasta, mutta Zlata syntyi Venäjällä. Hän muutti viisivuotiaana perheensä mukana Ukrainaan, mistä hän löysi kolme tähänkin päivään säilynyttä intohimoaan: meren, vuoret ja musiikin. Intohimot myös tukivat Zlatan laulutaitoja, sillä hänen mukaansa pitkät sukellukset veden pinnan alla auttoivat häntä pidättämään henkeään, ja sen myötä hän pystyy laulamaan korkeita ja pitkiä nuotteja ilman välihengitystä. 
Kouluvuosiensa jälkeen Zlata lähti Kiovaan opiskelemaan musiikkia. Hän on myös tehnyt töitä radiojuontajana ja Ukrainan armeijan orkesterin solistina. Zlata osallistui Ukrainan Euroviisukarsintoihin ensimmäistä kertaa vuonna 2010 kappaleella "Tiny Island". Hän sijoittui viidenneksi. Vuotta myöhemmin hän kokeili onneaan uudestaan kappaleella "The Kukushka", ja sijoittui toiseksi. Vuonna 2013 hän osallistui taas Ukrainan viisukarsintoihin kappaleella "Gravity". Hän sai täydet pisteet niin tuomaristolta kuin yleisöltäkin, ja pääsi edustamaan Ukrainaa Eurovision laulukilpailuun Malmöhön, Ruotsiin. Zlata ei ole vielä julkaissut esikoislevyään, mutta sen on määrä ilmestyä vuoden 2014 aikana. Vuonna 2013 hän toimi Kiovassa järjestettyjen Lasten Euroviisujen juontajana.
Ognevitš valittiin Ukrainan parlamenttiin vuoden 2014 vaaleissa Oleh Ljaškon radikaalipuolueen listalta.

Palkinnot

- Voitti kilpailun "The First Singing Radio Hosts" 
- Voitti kilpailun "People’s Star 3" 
- Sai nimityksen “The Best Voice of Ukraine” (Ukrainan paras lauluääni) ja voitti erikoispalkinnon 
- Zlata esiintyi "Crimea Music Fest in Yalta" ja sai tuomareilta erikoispalkinnon
- Oli vuonna 2011 "Person of the Year" Ukrainassa
Silosarvikala

Koko ja ulkonäkö

Silosarvikala kasvaa 45 cm pitkäksi. Aikuisen yksilön pyrstö on lyyranmuotoinen. Silosarvikalat vaihtavat väriään ympäristönsä mukaan. Kalan erottaa muista Naso-suvun lajeista sen pyrstön tyvessä olevista oranssikantaisista piikeistä.

Alkuperä

Silosarvikala on kotoisin Indopasifiselta merialueelta. Se viihtyy riuttojen läheisyydessä, mutta tarvitsee paljon vapaata uintitilaa.

Käyttäytyminen

Silosarvikala on usein aggressiivinen muita välskäreitä kohtaan.

Ravinto

Nuori silosarvikala syö mieluiten ruskeaa makrolevää. Myös muut levät ja levävalmisteet kelpaavat. Luonnossa aikuiset nasot siirtyvät syömään lähinnä planktonia.
Ostovelka

Ostolaskujen rahoitus

Confirming tai käänteinen factoring on ostolaskujen rahoitusta.
Imad Khamis

Imad Mohammad Deeb Khamis (s. 1. elokuuta 1961) on ollut Syyrian pääministeri 3. heinäkuuta vuonna 2016 lähtien. Hän oli ennen sitä Syyrian sähkoministerinä vuosina 2011–2016.
Khamis syntyi Damaskuksen maaseudulla vuonna 1961. Hän valmistui sähköinsinööriksi Damaskuksen yliopistosta vuonna 1984. Khamis oli Damaskuksen sähkölaitoksen pääjohtajana vuosina 2005–2008, jonka jälkeen hän oli julkisessa sähkönsiirtoyhtiössä pääjohtajana vuosina 2008–2011. Syyrian sähköministerinä hän oli vuosina 2011–2016. 
Vuonna 2016 3. heinäkuuta Syyrian presidentti Bashar al-Assad nimitti hänet pääministeriksi vuodesta 2012 tehtävässä olleen Wael al-Halkin tilalalle.
Hän on naimisissa ja hänellä on kolme lasta.
Svenja Huth

Svenja Huth (s. 25. tammikuuta 1991 Alzenau, Saksa) on saksalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan keskikenttäpelaaja. Hän on pelannut Saksan maajoukkueessa vuoden 2019 MM-kilpailujen päättyessä 49 maaottelua ja tehnyt niissä seitsemän maalia. Hän kuului Saksan kultaa voittaneeseen EM-kisajoukkueeseen 2013 mutta ei pelannut lopputurnauksessa yhtään ottelua. Hän voitti olympiakultaa Rio de Janeiron olympialaisissa 2016. MM-kilpailuissa 2019 hän pelasi avauskokoonpanossa Saksan kaikissa viidessä ottelussa.
Huth edustaa 1. FFC Turbine Potsdamia. Hänen aiempia seurojaan ovat TSG Kälberau, FC Bayern Alzenau sekä vuosina 2007–2015 1. FFC Frankfurt.