Masa Niemi

Viipurilainen monilahjakkuus

Matti ja Hanna Niemen yhdeksänlapsisen perheen kuopus Martti oli jo lapsena musiikillisesti lahjakas ja otti pianotunteja Viipurin musiikkiopistossa ja lauloi aina kun vain tarjoutui tilaisuus. Hänen isoveljensä Paavo Niemi oli painija. Martti "Masa" Niemestä kehittyi varhain monipuolinen taituri: hän esiintyi muun muassa akrobaattina ja taikurina.
Nuorena miehenä Niemi kävi opiskelemassa taikatemppuja Saksassa., ja piti omaa sirkusta. Niemi pelasi myös jääpalloa Viipurin Susissa lyhyydestään huolimatta (hän oli vain 152 cm pitkä) ja toimi joukkueen maalivahti-kapteenina. 30-luvun jälkipuolella Niemi liittyi rumpaliksi Sointupoikiin, jossa Auvo Nuotio toimi solistina. Varsinaisen päivätyönsä Niemi teki Viipurin Makkara Oy:n autonkuljettajana sotaan saakka.
1938 Niemi solmi avioliiton Helvi Kilpeläisen (1920–1986) kanssa. Liitto kesti Niemen kuolemaan saakka. Heille ei syntynyt lapsia.
Jatkosodan aikoihin Niemi esiintyi viihdytyskiertueilla lähinnä hauskuuttaja-vitsinkertojana. Näihin aikoihin hän muutti Helsinkiin, jossa hän soitti rumpuja yhdeksänmiehisessä Sinipojissa (entinen Sointupojat), jolla oli monivuotinen kiinnitys Kirjalla (Kirjatyöntekijäinliiton ravintola Kruununhaassa) ja kesäisin Mustikkamaalla. Lisäksi Niemi hoiti Viipurin Soitannallisen kerhon keikkamanagerin tehtäviä. Päivätyönään hänellä näihin aikoihin oli Kansanhuollon toimistokirjurin virka. Näiden töiden lisäksi hän toimi Matkatoveri-lehden päätoimittajanakin ja oli samalla toinen lehden omistajista. Sittemmin hän siirtyi muusikoksi ja näyttelijäksi.

Elokuvaura

Niemi oli tehnyt ensimmäisen pienen roolin 1945 Fenno-filmin elokuvassa Suviyön salaisuus, mutta kokeilu jäi sillä erää yhteen elokuvaan. 1948 Ville Salminen koekuvasi häntä elokuvaan Pontevat pommaripojat, mutta tällä kertaa osan sai kokeneempi Oke Tuuri. Auvo Nuotion kautta järjestyi 1952 koekuvaus Suomen Filmiteollisuudelle, jota seurasi pieni elokuvarooli elokuvassa Kipparikvartetti. Seuraavana vuonna Niemi sai jo isomman roolin "Läski-Leevinä" elokuvassa Lentävä kalakukko, jonka pääosassa oli Esa Pakarinen.
Reino Helismaa keksi, että Niemi ja Pakarinen sopisivat hyvin tulevaan Pekka Puupää -elokuvaan, jonka Ville Salminen vastahakoisesti ohjasi viimeisenä työnään ennen Fennadalle siirtymistään. Elokuva oli halvalla toteutettu kepeä seikkailu, jolta ei  odotettu paljon. Heti tämän jälkeen Niemi näytteli SF:n uuden ohjaajan Armand Lohikosken esikoiselokuvassa Me tulemme taas, jossa hän esitti tukkilaista. Ensimmäinen Pekka Puupää saavutti kuitenkin suuren suosion ja sille tehtiin jatkoa vuosina 1953–1960 peräti kaksitoista elokuvaa. 'Pekka ja Pätkä' -elokuvien ohjauksesta vastasi yleensä Armand Lohikoski. Pätkän käyttämä "asiahan ei tietysti minulle kuulu, mutta..." oli aikansa lentävä lause. 
Vaikka Niemi teki kymmenkunta muuta elokuvaa Puupäiden ohessa, vain yhdessä hänellä oli päärooli. Tämä elokuva oli Majuri maantieltä, kepeä sotilasfarssi, joka suututti puolustusvoimien johdon siinä määrin, että kun SF olisi tarvinnut armeijan apua Tuntematonta sotilasta kuvattaessa, vastaus oli jyrkkä ei.

Viimeiset vuodet

Seuraavien vuosien aikana Niemellä riitti paljon esiintymistöitä. Hän teki keskimäärin kolme elokuvaa vuodessa, keikkaili ja esiintyi eri puolella Suomea iltamissa Esa Pakarisen, Reino Helismaan, Olavi Virran, Tapio Rautavaaran, Matti Heiskasen, Erkki Junkkarisen ja muiden suosittujen esiintyjien kanssa. Välillä hän toimi rumpalina Vili Vesterisen ja Arttu Suuntalan orkestereissa.
Niemi oli siviilielämässä Pätkän kaltainen hauskuuttaja, jonka elämä oli yhtämittaista teatteria, pelleilyä, taikatemppuja, akrobatiaa ja kaatuilua, sananlaskuja ja tietokilpailuja. Hauskan miehen roolin takana hänellä oli kuitenkin monia ongelmia. Suosiosta huolimatta hän kärsi taloudellisista vaikeuksista. Niemet joutuivat esimerkiksi myymään Helsingin kantakaupungissa sijainneen asunto-osakkeensa ja muuttamaan vuokra-asuntoon. Niemeä vaivasi voimakas esiintymisjännitys. Hän käytti runsaasti alkoholia, jonka kulutus vain nousi ajan myötä ja hän joutui turvautumaan jopa vieroitushoitoihin. Tämä osaltaan kiristi Esa Pakarisen ja Niemen välejä, kun Pakarinen joutui huolehtimaan Niemestä, joka ei aina ollut täysin työkuntoinen. Armand Lohikoskikin joutui jonkinlaiseksi sovinnonvälittäjäksi miesten saatua tarpeekseen toisistaan. Vaikka yhteistyö jatkui, heidän välinsä säilyivät viileinä viimeiset vuodet.

Itsemurha

Masa Niemi teki itsemurhan Tampereella Pyynikin uimahallin retkeilymajassa ottamalla yliannostuksen unilääkettä toukokuussa 1960, hän kuoli muutamaa päivää myöhemmin sairaalassa. Niemi oli pyytänyt Esa Pakarista kysymään maisteri Särkältä, että vieläkö tehtäisiin uusia Puupää-elokuvia. Särkän vastaus oli kieltävä, ja Niemi masentui siitä uskoen, että tähän hänen uransa päättyi. Niemi oli jättänyt viestin: "Hyvä on olla, kun on nolla. Hyvästi. -T. Masa". Häneltä jäi näkemättä viimeisen elokuvansa Kaks’ tavallista Lahtista ensi-ilta, joka oli 20. toukokuuta 1960.
Masa Niemi on haudattu Helsinkiin Hietaniemen uurnalehtoon (kortteli 17, rivi 1, hauta 2).