google/wiki40b huggingface dataset:
Andrew Bynum

NBA-ura

Bynum aloitti ammattilaisuransa Los Angeles Lakersissä, joka varasi hänet vuoden 2005 varaustilaisuudessa ensimmäisen kierroksen sijalla kymmenen. Samana vuonna Bynum syrjäytti Jermaine O'Nealin kaikkien aikojen nuorimpana NBA-pelaajana. Kauden 2007–2008 Bynum oli sivussa loukkaantumisen vuoksi, mutta palasi seuraavalla kaudella loukkaantuakseen jälleen. Hän kuitenkin toipui ja pelasi Lakersin miehistössä sen voittaessa mestaruuden. Hän oli voittamassa NBA:n mestaruutta myös vuonna 2010.
Elokuussa 2012, seitsemän Los Angeles Lakersissä pelatun kauden jälkeen, Bynum siirtyi Philadelphia 76ersiin. Hän oli osa neljän joukkueen välistä kauppaa, jossa muita siirtyneitä pelaajia olivat muun muassa Lakersin hankkima Dwight Howard ja Denver Nuggetsin hankkima Andre Iguodala. Bynum ei pelannut 76ersissä yhtään ottelua, vaan oli sivussa koko kauden 2012–2013 polvivaivojen vuoksi. Heinäkuussa 2013 hän siirtyi kaksivuotisella sopimuksella Cleveland Cavaliersiin.
Niilo Hyytinen

Niilo Hyytinen (s. 1895) oli lappajärveläinen Suomen valkoinen kaartin asemestari ja Suomen armeijan kapteeni.
Hyytisen vanhemmat olivat Antti Hyytinen ja Lyydia Kärnä. Isä oli monipuolinen ja valistunut persoona, joka toimi vähtärinä, opettajana, harjoitti kirjakauppaa ja toimi vakuutusmyyjänä. Äidin Lyydia Kärnän veli jääkärikapteeni Toivo Kärnä oli Tuntemattomasta sotilaasta tutun kapteeni Kaarnan esikuva. Niilo Hyytinen aikoi opettajan uralle, mutta Suomen alkavat itsenäisyystaistelut veivät hänet ensin Saksanniemen Järjestyslipustoon eli ratsastavaan poliisikomennuskuntaan Porvooseen. Helsingissä koottu 350 miehen venäläisten hyvin aseistama punaisten joukko hyökkäsi 17. marraskuuta 1917 Saksanniemeen ja  nämä Saksanniemen jääkäreiksi kutsutut jääkärioppilaat joutuivat pakenemaan. He hakeutuivat eri reittejä valkoisten hallussa olleelle Pohjanmaalle, jossa joukko koottiin Lappajärvelle uudelleen Järjestyslipustoksi. Järjestyslipuston esikunta oli aluksi Hyytisen kotitalossa. Saksanniemen tapahtumista kertovat alkuperäisen Saksanniemen marssin sanat, jotka Hyytinen on tallentanut. Hyytisen ensimmäinen tehtävä oli Lappajärvellä etsiä yli 200 hevosille ja miehille majoitustilat Lappajärven taloista. Porvoossa alkanut ratsujääkärien koulutus jatkui Lappajärvellä Hyytiälän kylän pelloilla ja Lappajärven jäällä, johtajana Gaston Ahrenberg. 
Vapaustaistelut alkoivat 28. tammikuuta 1918, ja  Suomen sotajoukkojen ylipäällikkö Mannerheim antoi käskyn tälle ensimmäiselle viralliselle suomalaiselle joukko-osastolle riisua aseista Lapualla olevat venäläiset joukot. Tästä alkoivat Hyytisen itsenäisyystaistelut. Sotatie johti sotilaskantakortin mukaan Kokkolaan, Seinäjoelle, Eräjärvelle, Orivedelle, Länkipohjaan, Kuhmalahdelle, Tampereelle ja edelleen aina Viipuriin saakka. Vuosina 1923–1926 Hyytinen toimi Valkoisen Kaartin esikunnassa, suoritti keskikoulun ja asemestarikurssin ja määrättiin upseerivakanssille Suomen Valkoisen Kaartin asemestariksi 1.1.1926. Tämän jälkeen Hyytinen toimi asekouluttajana ja asekoulun opettajana Hämeenlinnassa, josta talvisodan puhjettua kävi tie Karjalankannakselle. 
Sotien aikana tehtävät vaihtelivat asekaluston huoltotarpeiden mukaan ja välillä piti olla rintamalla, mutta välillä töitä tehtiin Varkaudessa, jossa sijaisi suuri asevarikko. Siellä huollettiin ja kunnostettiin rintamajoukkojen aseistusta. Sotien jälkeen Niilo Hyytinen työskenteli Pääesikunnan Aseteknillisellä osastolla ja jäi eläkkeelle kapteenin vakanssilta. Eläkepäivänsä Hyytinen vietti synnynkotinsa viereen rakentamassaan omakotitalossa Lappajärven Hyytiälässä, josta oli lähtenyt Suomen ensimmäisen virallisen joukko-osaston, Lappajärven ratsukoulun, mukana vapaussotaan 27.1.1918.
Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta

Historia

4. syyskuuta 1940 erotettiin Santiago de Capo Verden hiippakunnasta Portugalin Guinean missio sui iuris. Vuonna 1950 siihen kuului kuusi seurakuntaa ja 8 139 jäsentä. Tämä tarkoitti 2,3% alueen väestöstä. 29. huhtikuuta 1955 se muuttui Portugalin Guinean apostoliseksi prefektuuriksi. 1970 seurakuntia oli 15 ja jäseniä 29 007, ollen 5,2% väestöstä. 1. tammikuuta 1975 nimi muutettiin Guinea-Bissaun apostoliseksi prefektuuriksi, sillä maa oli itsenäistynyt. 21. maaliskuuta 1977 apostolinen prefektuuri kohosi hiippakunnaksi nimellä Bissaun roomalaiskatolinen hiippakunta. 13. maaliskuuta 2001 hiippakunnan alue pieneni, kun siitä erotettiin omaksi hiippakunnakseen Bafatán roomalaiskatolinen hiippakunta. Ennen jakoa vuonna 2000 hiippakuntaan kuului 29 seurakuntaa ja 138 000 jäsentä, mutta liitoksen jälkeen seurakuntia oli 13 ja jäsenmäärä 105 000.

Nykytilanne

Vuonna 2015 hiippakuntaan kuului 26 seurakuntaa, 76 pappia ja jäseniä 167 900, jotka muodostivat 15,7% alueen väestöstä.
Magneettikytkin

Magneettikytkin on kytkin, joka toimii magneettikentän avulla. Se sisältää vastakappaleen, jonka lähellä kytkimen asento muuttuu. Eräs sovellus on liittää magneettikytkin ravintolan oven karmiin ja vastakappale oveen. Kun asiakas avaa oven, magneettikytkin voi kytkeä äänimerkkiä soittavan elektroniikan päälle ja ravintoloitsija tietää milloin palvella.
Magneettikytkimiä on saatavilla sekä pinta- että uppoasennettavina malleina.
Suoraa toimintaa

Juoni

Elokuva kertoo eversti James Braddockista Vietnamin sodan veteraanista, jolla on jäänyt syviä henkisiä arpia tuosta helvetistä. Braddockille annetaan vaarallinen tehtävä johon hän suostuu, hänen täytyy pelastaa amerikkalaisia sotilaita ja tuoda heidät takaisin kotiin.

Arvioita

Ilta-Sanomien Harri-Ilmari Moilasen mukaan "Toimintajännäri sarjatulittaa itsensä pahnanpohjimmaisten joukkoon." Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen toteaa, ettei elokuva kuormita katsojaa liialla vaatimustasolla ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Maasäteily

Maasäteily eli maansäteily tarkoittaa oletettua energiakenttää, johon niin sanotun taikavarvun väitetään reagoivan.  Termin on tehnyt tunnetuksi saksalainen Gustav von Pohl, joka 1930-luvulla väitti maasäteilyn aiheuttavan syöpää. Hänen mukaansa Aurinkokunta on verrattavissa atomiin, jossa Aurinko vastaa ydintä ja planeetat elektroneja. Tämän mukaan maapallon pinnalla olisi negatiivinen sähkövaraus, kuten elektroneilla, ja maapallon sisällä oleva magma lähettäisi sähköisesti negatiivista säteilyä, joka johtuu maan pinnalle vesisuonia ja malmikerrostumia pitkin. Maasäteilyä on väitetty myös kosmiseksi, avaruudesta tulevaksi säteilyksi, joka vahvistuu sen heijastuessa Maassa olevista malmeista tai vesisuonista. 
Tieteellisiä todisteita maasäteilystä ei ole. Maasäteilyä on sanottu pseudotieteeksi ja taikauskoksi.
Maasäteily liittyy läheisesti kaivonkatsontaan. Maassa uskotaan olevan maasäteilyä voimistavia vesisuonia. Uskomuksen mukaan hyvä kaivon paikka voidaan löytää säteilyä mittaamalla. Erityisen voimakasta maasäteilyn on ajateltu olevan vesisuonten risteyksessä. Taikavarvun käyttäjä havaitsee voimakkaasti säteilevän kohdan siitä, että varpu taipuu hänen käsissään. Toinen käytetty havaintoväline ovat erilaiset heilurit; säteilyn voimakkuutta arvioidaan heilurin pyörähdysten lukumäärän perusteella.
Maasäteilyn on väitetty aiheuttavan lukuisia sairauksia, muun muassa syöpää, nivelreumaa, unettomuutta ja lapsettomuutta. Säteilyllä on kerrottu olevan muitakin vaikutuksia, kuten pianon joutuminen epävireeseen, auton akun tyhjeneminen ja tuulenpesien ilmestyminen koivuihin. Erityisen vaaralliseksi on väitetty vuoteen sijaitsemista säteilevässä kohdassa. Säteilyltä suojautumiseen on myyty erilaisia laitteita, kuten sängyn alle asetettavia metallilevyjä ja muovipurkkien väliin aseteltuja käämejä.  
Maasäteilystä kirjoitettiin Suomen lehdistössä runsaasti 1950-luvulla sekä 1970- ja 1980-luvuilla. Tähän vaikutti entisen kansanedustajan Mauno Pohjosen maasäteilyinnostus.
Vuonna 2019 on Risto Skottman hakemassa maasäteilyn estämiseen kehittämälleen laitteelle patenttia. Skottman on suunnitellut metallia sisältäviä muovitolppia, joiden pitäisi poistaa maasäteily. Hankkeelle on myönnetty innovaatioseteli.

Maasäteilytutkimus

Maasäteilyä tutkittiin Oulun yliopistossa vuosina 1976–1983. Sokkotutkimuksessa 32 kaivonkatsojaa yritti etsiä vesisuonia pajusta ja metallista tehtyjen taikavarpujen avulla. Koehenkilöt eivät pystyneet havaitsemaan maastosta maasäteilyä tai maahan kaivettua vesiletkua. Tutkimuksessa selvitettiin myös maasäteilyltä suojaavien laitteiden tehoa, mutta minkäänlaista tehoa ei havaittu. Tämän jälkeen maasäteilyä ei ole Suomessa akateemisesti juuri tutkittu.
Suomessa toimii 1979 perustettu Maasäteilyntutkijat ry (vuoteen 2016 Sähkö- ja Maasäteilyntutkijat ry). Yhdistys julkaisee Varpuasiaa-nimistä lehteä.
Sylvi Kunnas

Sylvi Alice Kunnas-Vehmas (o.s. Karlsson, 3. tammikuuta 1903 Turku – 26. lokakuuta 1971 Helsinki) oli suomalainen kuvittaja ja taidemaalari.
Kunnas syntyi Turussa ja opiskeli Turun piirustuskoulussa, jossa vallitsi modernismille suopea henki. Toisaalta vasta itsenäistyneen Suomen ilmapiirissä naisen ei ollut helppoa toimia taiteilijana , ja Sylvi Kunnaskin siirtyi opiskelemaan Helsinkiin Taideteollisuuden keskuskoulun opettajalinjalle. Hänen ei kuitenkaan tiedetä koskaan suunnitelleen opettajaksi ryhtymistä, vaan hän jatkoi edelleen omaa taiteellista työtään. Pääkaupungissa Kunnas etsiytyi Helsingin modernistisiin piireihin ja liittyi tulenkantajien kirjallis-taiteelliseen toveriryhmään. Hänestä tulikin Tulenkantajien piirin keskeinen kuvataiteilija.
Sylvi Kunnas avioitui taidemaalari Wäinö Kunnaksen (1896–1929), kanssa 1924 ja perheeseen syntyi kaksi tytärtä. Perhevelvollisuudet katkaisivat Sylvi Kunnaksen opinnot mutta hän toimi edelleen aktiivisesti taitelijapiireissä ja jatkoi luovaa työtään ahkerana kuvittajana. Kunnas kuvitti albumeja, lehtiä ja kirjoja. 1920-luvulla ilmestyneen Tulenkantajat-lehden kuvituksista suurin osa oli Sylvi Kunnaksen käsialaa. Hänen päätyönsä kuvittajana on Mika Waltarin ja Olavi Laurin (oik. Olavi Paavolainen) runokokoelman Valtatiet (1928) kuvitus ja kansikuva. Kokoelma edustaa sekä runojensa että kuvituksen osalta urbaania futurismia ja koneromantiikkaa. Kansi on rohkean ekspressiivinen ja edustaa Suomessa harvinaista kansainvälistä Art Deco -tyyliä.
Wäinö Kunnaksen kuoltua Sylvi Kunnas oli avioitunut taidekriitikko Einari J. Vehmaksen kanssa 1930, ja perheeseen syntyi vielä tytär. Vaikka perhevelvoitteet vaativat suuren osan ajasta, Kunnas toimi kuvittajana 1940-luvun lopulle saakka. Ulkomaisten esikuvien pohjalta hän kehitti tunnistettavan ja modernistisen tyylin, jonka tunnusmerkkejä olivat vapaamuotoinen kuva-ala, koristeellisuus ja varjostukseton, notkea tussiviiva. Hän erikoistui runouden kuvittamiseen ja teki kansikuvia mm. Elina Vaaran, Edith Södergranin ja tyttärensä Kirsi Kunnaksen runokokoelmiin.
Toisen maailmansodan jälkeen Kunnas siirtyi kuvittajasta taidemaalariksi. Hänen laajassa tuotannossaan on muotokuvia, kaupunki- ja luontokuvia sekä vaaramaisemia. Tulenkantajapiirissä muodostuneet ystävyyssuhteet säilyivät edelleen, merkittävimpinä Olavi Paavolainen, Helvi Hämäläinen ja runoilija ja kriitikko Lauri Viljanen.
Mahdollisesti Vehmaksen ja tulenkantajien näkemykset vaikuttivat siihen, että Kunnas pysyttäytyi koko uransa ajan esittävässä maalaustaiteessa ja jäi pois ajan avantgardesta. Hänen maalaustuotantonsa on kuitenkin modernistista, taiteelliset ratkaisut ja taiteilijan kädenjälki ohittavat ulkoisen todellisuuden kuvaamisen; sommittelussa näkyvät kubistiset vaikutteet, siveltimenkäyttö on usein ekspressiivistä, värit jopa fauvistisia. Kunnaksen tunnetuin maalaus on tulenkantajatoverin Elina Vaaran muotokuva vuodelta 1943. Sylvi Kunnaksen ensimmäinen yksityisnäyttely järjestettiin vasta sodan jälkeen, vuonna 1948.
Leo Lankinen

Leo Lankinen (Langinen), nimi venäjäksi Лео Фомич Ла́нкинен (13. heinäkuuta 1926 – 17. joulukuuta 1996 Petroskoi) oli Neuvostoliitossa elänyt ja Inkerissä syntynyt kuvanveistäjä ja taidemaalari. Hän asui vuodesta 1960 alkaen Petroskoissa. Lankinen oli Venäjän taideakatemian akateemikko ja Venäjän kansantaiteilija vuodesta 1968. Lankinen sai Venäjän neuvostotasavallan valtion Repin-palkinnon 1969. Hänen töitään on Tretjakovin gallerian ja Venäläisen museon kokoelmissa 
Vuonna 2000 nousi kohu kun Helsingin kaupungin taidemuseo suunnitteli hankkivansa Lankisen veistämän Lenin-rintakuvan. Suomalaisesta punagraniitista tehty veistos oli tarkoitus sijoittaa Alppilan Lenininpuistoon. Hankkeesta luovuttiin kun patsaan myyjä veti tarjouksensa pois.
Laatokan Karjalaan Pitkärannan Koirinojalle Petroskoin ja Suojärven tien risteykseen pystytettiin vuonna 2000 Leo Lankisen suunnittelema Suomen ja Venäjän yhteisesti tilaama talvisodan muistomerkki Murheen risti. Lankinen sai teoksen luonnoksen valmiiksi toukokuussa 1996 ja hänen kuoltuaan teoksen viimeisteli petroskoilainen kuvanveistäjä Eduard Akulov.
Sture

Sture on ollut nimenä useammalla eri alkuperää olevalla ruotsalaisella aatelissuvulla.
Kaksi Natt och Dag -suvun haaraa on käyttänyt nimeä Sture. Sture-suvuilla on ollut suuri vaikutusvalta Ruotsin historiassa, ja ne ovat olleet tunnettuja keskiajalta saakka.

Sture II (tanskalainen Sture-suku)

Tanskassakin on jo 1300-luvulta saakka ollut Sture-niminen aatelissuku, joka asui Alsin saarella. Suku sammui miehen puolelta vuonna 1563. Suvun vaakunassa oli sampi.

Sture VI: Vapaherrallinen suku nro 187 (Natt och Dag)

Kenraalimahuri Sten Arvidsson Natt och Dag ylennettiin vuonna 1720 vapaaherraksi ja sai ritaristolta ja aatelilta oikeuden käyttää nimeä Sture, koska hän oli sukua edellä mainitulle nuoremmalle Sture-suvulle. Suvun viimeinen jäsen oli hänen pojan­pojan­poikansa, kihla­kunnan­tuomari Sten Miles Sture (1806–1875).
Raja Hindustani

Tarina

Raja Hindustani (Aamir Khan) on taksikuski, joka elää omien yksinkertaisten sääntöjensä mukaan ja on taipuvainen väkivaltaan, jos näitä sääntöjä rikotaan. Aarti Sehgal (Karisma Kapoor) on varakas nuori nainen, joka etsii yhteyttä menneisyyteensä. Heidän rakkautensa tiellä ovat paheksuva isä ja perheen varoja tavoitteleva äitipuoli.
Matti Laurila (vanhempi)

Matti Erkki Laurila (19. joulukuuta 1865 Lapua – 16. maaliskuuta 1918 Länkipohja, Jämsä) oli suomalainen suojeluskuntalainen, joka komensi Suomen sisällissodassa valkoisten puolella vapaaehtoisista koottua Lapuan suojeluskuntaa toimien komppanianpäällikkönä. Länkipohjan taistelussa kaatunut Laurila ja hänen kaksi poikaansa Ilmari (1897–1918) ja Matti Laurila (1895–1983) saavuttivat lapualaisten keskuudessa kuolemattoman maineen.
Laurilan vanhemmat olivat Iisakki Saarenpää-Laurila ja Sanna Liisa Laurila. Hän toimi Suomen kaartissa jefreitterinä vuosina 1884–1886 ja sitten Laihian reservikomppanian harjoitusaliupseerina. Hän yleni vanhan sotaväen aikana vääpeliksi. Sotilasuransa jälkeen hän oli Kauhavalla poliisikonstaapelina 1890–1906, Härmässä sahanhoitajana 1906–1910 ja Lapuan sähköyhtiön isännöitsijänä vuodesta 1910.
Vuonna 1917 Laurilasta tuli Lapuan ensimmäisen suojeluskunnan eli ns. palokunnan päällikkö ja hieman myöhemmin Etelä-Pohjanmaan suojeluskuntien keskusesikunnan jäsen. Suomen sisällissodan puhjettua hän osallistui mm. Lapuan ja Seinäjoen venäläisten varuskuntien aseistariisumiseen, minkä jälkeen Lapuan suojeluskunta eteni Vilppulan Lylyyn saakka ja asettui sitten Vilppulan rintamalle. Laurila ylennettiin helmikuussa 1918 vänrikiksi ja maaliskuussa luutnantiksi. Hän osallistui 3. maaliskuuta 1918 Eräjärven taisteluun ja 16. maaliskuuta Länkipohjan taisteluun, jossa hän sai surmansa. Hän oli juuri saanut tiedon toisen komppanian päällikkönä toimineen poikansa Ilmari Laurilan kaatumisesta, kun eversti Karl Fredrik Wilkman määräsi hänet yrittämään vielä kerran hyökkäystä. Molempien Lauriloiden kuolema tunnin sisällä lamautti Lapuan suojeluskuntalaiset, mutta reservistä etulinjaan siirretty Vaasan krenatööripataljoona onnistui kääntämään taistelun valkoisten voitoksi.
Matti ja Ilmari Laurilan kaatuminen Länkipohjan taistelussa muodostui Etelä-Pohjanmaan valkoisten keskuudessa suoranaiseksi legendaksi. Laurilan perheeseen viitattiin muun muassa ”Vilppulan urhojen muistolle” -laulun sanoissa. Valkoisten välittömästi taistelun jälkeen toteuttaman vankien joukkoteloituksen eli Länkipohjan verilöylyn on sanottu olleen lapualaisten kosto Lauriloiden kuolemasta.
Laurilan puoliso vuodesta 1887 oli Anna Liisa Mukari (k. 1929). Heidän toisesta pojastaan, jääkäri Matti Laurilasta tuli talvi- ja jatkosodan eversti ja rykmentinkomentaja.
Annette Messager

Annette Messager (s. 1943 Beck-sur-Mer, Ranska) on ranskalainen taiteilija. Hänen tunnetaan erityisesti installaatioistaan, joihin hän liittää usein valokuvia ja erilaisia aineksia. Messager on pitänyt useita näyttelyitä. Hän on naimisissa taiteilija Christian Boltanskin kanssa, joka oli Helsingin juhlaviikkojen vuoden 1998 taiteilija. He asuvat Malakoffissa lähellä Pariisia.
Messager piti ensimmäisen näyttelynsä 1970. Hänen ensimmäinen merkittävänä pidetty työnsä on Les Pensionnaires (Hoidokit, 1971–1972), jossa on täytettyjä pikkulintuja lasivitriineissä. Vuonna 2005 hänen teoksensa Casino oli esillä Venetsian biennaalissa Ranskan paviljongissa. Teos palkittiin Kultaisella leijonalla. Messagerilla oli retrospektiivinen yksityisnäyttely Pariisin Pompidou-keskuksessa vuonna 2007. Se oli esillä Suomessa Espoon modernin taiteen museossa marraskuusta 2007 tammikuuhun 2008.
Hepolampi (Luumäki, Kivimäki)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,3 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 750 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Touhtiaisen–Ala-Kivijärven alueeseen (14.191) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 99,2 metriä mpy.
Fat Man

Fat Man (suom. Lihava mies) oli Nagasakin yllä 9. elokuuta 1945 räjäytetty ydinpommi, joka tappoi räjähdyshetkellä noin 40 000 ihmistä. Vuoden 1945 loppuun mennessä oli kuollut säteilyn seurauksiin arviolta 80 000 ihmistä.

Pommin toiminta

Ydinpommissa käytettiin fissioituvana aineena plutoniumia, jota oli 6,2 kilogrammaa. Plutoniuminen pallo oli noin 9 senttimetriä halkaisijaltaan, mutta kuitenkin ontto. Fat Man painoi yhteensä 4 545 kilogrammaa. Pommin painavin osa olivat 96-kulmaiset räjähdelinssit: lähes 4 000 kiloa omamassaltaan. Niissä oli lomittain nopeaa ja hidasta räjähdeainetta tarkoin vuorovälein. Koko pommin keskuksessa oli säteilylähde, joka alkoi fissiossa tuottaa nopeasti ionisaatiota eli neutronisäteilyä. Lisäksi ulko-osassa oli säteilyn heijaste, jonka tarkoitus on pitkittää fission kestoa.
Imploosiossa kohdistuu sisäänpäin suuntautuva symmetrinen iskuaalto. Se saa fissiilin materiaalin vaipumaan kasaan, jolloin kriittinen massa ylittyy. Ensin neutronilähde aktivoituu, ja pommin kuoressa oleva säteilyn heijaste pitkittää fissioreaktiota.
Pommin toiminta oli varsin mutkikasta erilaisine varmistustoimintoineen, sillä se sisälsi hyvin moninkertaiset ja monimutkaiset varmistinkojeistot. Charles Sweeney, Bockscarin päällikkö, rohkenikin epäillä, että itse ydinpommista tuleekin suutari, eli räjähtämätön. Pommiin kuului barometrit, ajastin sekä pienoistutka.

Pommin nimityksen tausta

”Lihava mies” tarkoitti vertauskuvallisesti Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeriä, Winston Churchillia. Fat Manin rinnalla kehitettiin Thin Mania (suom. Hintelä mies), joka taas vuorostaan viittasi Yhdysvaltain presidenttiin Franklin Rooseveltiin.

Pommin käyttö

Fat Man pudotettiin Bockscar-nimisestä B-29 Superfortress -koneesta, jota johti majuri Charles W. Sweeney. Pomminpudottajana toimi kapteeni Kermit K. Beahan. Itse ilma-aluksessa oli poikkeuksellisesti 3 lentäjää. Pommin aseisti ja viritti komentajakapteeni Frederick L. Ashworth, joka oli Yhdysvaltain laivastosta. Atomipommin teho oli noin 21 kilotonnia ja räjähdyskorkeus sama 550 metriä kuin Hiroshimaan kolme päivää aiemmin pudotetun Little Boyn. Nagasakin mäkisen maaston vuoksi tuhovaikutus jäi jonkin verran Hiroshiman pommia pienemmäksi. Pommituksissa käytettiin B-29 Superfortress -pommikoneita, koska ainoastaan ne kykenivät kantamaan näin suuret pommit.
Bikinin atollilla tehtiin 1. heinäkuuta 1946 ydinkoe lentopudotuksena. Siinä ”Dave’s Dream” -nimisestä B-29-pommittajasta tehtiin saman tyypin (Mk. 3) ja samantehoinen ydinkoeräjäytys kuin Nagasakissa ja Alamogordossa.
Tehokkaan vakoiluringin ansiosta Neuvostoliitto oli kopioinut tämän pommin kokoonpanon piirustuksineen. Se räjäytti oman ydinkokeensa RDS-1:nä vuonna 1949 ja kiri näin kiinni Yhdysvaltain saavuttaman etumatkan nopeassa tahdissa.
Sarvivuori

Sarvivuori on enimmäkseen 1990-luvulla rakennettu omakotialue Jyväskylässä Keljonkankaan, Päijänteen itärannan, Kinkomaan ja Sääksjärven välissä. Sen kadut on nimetty tuulten mukaan. Ehkä tunnetuimmat sarvivuorelaiset ovat Timo Rautiainen ja Olli Määttä. Alue on nimetty samannimisen maakohoaman mukaan.
Landsberg-Lechin lentotukikohta

Historia

Muodostettaessa Saksan ilmavoimia 1935 valittiin sopivia lentotukikohdan paikkoja kaikkialta Saksan alueelta. Penzingin alueelta valittiin tukikohta, koska se soveltui maantieteellisten, suunnistusteknisten ja muiden teknisten syiden vuoksi sijoituspaikaksi. Maa-alue lunastettiin vielä samana vuonna ja seuraavana keväänä alkoivat Landsbergin lentotukikohdan rakennustyöt. Tukikohtaan saapui pieni etukomennuskunta 10. helmikuuta 1937 ja täysi vahvuus 1. maaliskuuta.

Saksan ilmavoimien koulutus

Tammikuussa 1953 aktivoitiin 7351. lentotukikohtalaivue, jonka piti vastaanottaa lentotukikohta 1. heinäkuuta. Lentäjien koulutuskeskukseksi Landsbergissa perustettiin 1. huhtikuuta 1955 7351. lentokoulutusosasto, jota laajennettiin edelleen ja nimettiin 1. lokakuuta 7351. lentokoulutuslennostoksi. Lennostoon kuului kolme osastoa, joissa oli yhteensä seitsemän laivuetta.
Länsi-Saksan liityttyä 1955 Natoon se sai luvan aloittaa omien ilmavoimien muodostamisen. Muodostaminen alkoi lentotukikohtien valmistamisella, henkilöstön koulutuksella ja lentäjäkoulutuksen mahdollisuuksien kartoittamisella.
Landsbergin lentotukikohta valitiin ilmavoimien lentäjien uudelleen koultuskeskukseksi. Landsbergin 7351. lentokoulutuslennosto vastaanotti 2. helmikuuta 1956 ensimmäisen kurssin 19 saksalaista lentäjää, jotka kaikki olivat lentäneet aiemmin. Kuitenkin oli runsaasti toisen maailmansodan lentäjiä, jotka olivat lentäneet ainoastaan potkurikoneilla. He eivät olleet lentäneet kymmeneen vuoteen eikä heillä ollut lainkaan kokemusta yliäänen nopeudella lentävistä lentokoneista. Siten oli melko normaalia, että pääosalta vei reilut kaksi vuotta ennen kuin lentäjät olivat valmiit lentämään suihkuhävittäjillä.
Ilmavoimat aloitti lentäjien peruskoulutuksen Piper L-18A Super Cub -koulukoneilla, joita oli hankittu neljäkymmentä. Jatkokoulutus ja suihkuhävittäjäkoulutus järjestettiin Yhdysvaltain ilmavoimien Fürstenfeldbruckin lentotukikohdassa, missä oli saksalaislentäjien käytössä olivat uudet Lockheed T-33A T-Birdit. Ensimmäiset kymmenen Yhdysvaltain ilmavoimien kouluttamaa Saksan ilmavoimien suihkuhävittäjälentäjää saivat siipensä 24. syyskuuta 1956. Myöhemmin Saksan ilmavoimien F-85 lentäjiä koulutettiin myös Nellisin lentotukikohdassa Yhdysvalloissa.
Lentäjien koulutus jatkui vuoteen 1958, jolloin 7351. lentokoulutuslennosto lakkautettiin ja Landsbergin lentotukikohta luovutettiin Saksan ilmavoimille. Muutaman seuraavan vuoden aikana Saksan ilmavoimat vastaanotti Yhdysvalloista satoja F-86 Sabrea ja F-84F Thunderstreakia, joten koulutusta piti jatkaa ja tehostaa.

Saksan ilmavoimien tukikohtana

Hubschraubertransportgeschwader 64 oli tukikohdassa perustamisestaan vuonna 1966 alkaen aina vuoteen 1971 saakka.
Tukikohta suljettiin 21. joulukuuta 2017.
Anna-Liisa Kurki

Anna-Liisa Kurki (myöh. Silenius, s. 11. syyskuuta 1926 Viipurin maalaiskunta) on suomalainen keskimatkojen juoksija. Kurki voitti 800 metrin juoksun Suomen mestaruuden vuosina 1949 (2.29,0) ja 1950 (2.19,8).
Kurki juoksi 800 metrin Suomen ennätyksen 2.24,8 30. heinäkuuta 1950 Mäntässä, mutta Anita Aittala juoksi vielä samana päivänä Mynämäessä 2.23,0. Kurki paransi ennätykseksi 2.19,8 Valkeakosken SM-kisoissa 13. elokuuta 1950. Hän juoksi vielä 10. syyskuuta 1950 Romanian Bukarestissa SE:n 2.17,2, joka säilyi voimassa elokuuhun 1954.