google/wiki40b huggingface dataset:
Tarja Liljeström

Tarja Liljeström (s. 14. toukokuuta 1946 Helsingissä) on entinen suomalainen uimahyppääjä. Hänen merkittävimmät kansainväliset kilpailusaavutuksensa olivat seuraavat.
Meksikon olympialaiset (1968): 14. sija naisten 3 metrin ponnahduslautahypyissä ja 17. sija naisten 10 metrin kerroshypyissä.
EM-kilpailut (Utrecht 1966): 6. sija naisten 10 metrin kerroshypyyissä ja 11. sija naisten 3 metrin ponnahduslautahypyissä.
Universiaadit (Tokio 1967): 5. sija naisten 10 metrin kerroshypyissä.
PM-kilpailuissa hän saavutti kaksi kultamitalia (3 metrin ponnahduslautahypyissä 1963 ja kerroshypyissä 1965), yhden hopeamitalin kerroshypyissä 1967 ja yhden pronssimitalin 3 metrin ponnahduslaudalla 1965.
Seuratasolla hän edusti Helsingin Uimareita. SM-kilpailuissa hän sai 3m:n ponnahduslaudalla kuusi kultamitalia (1961, 1962, 1963, 1964, 1966 ja 1968) ja kaksi hopeamitalia (1960 ja 1965) sekä kerroshypyissä viisi kultamitalia (1964, 1965, 1966, 1967 ja 1968), kaksi hopeaa (1962 ja 1963) ja yhden pronssimitalin (1961). Suomen hallimestaruuskisoissa hän sai vv. 1960-1968 yhteensä 10 kultamitalia, yhden hopamitalin sekä yhden pronssimitalin.
Masters MM-kilpailuissa hän sai (vv. 1992-2008) yhteensä 20 mitalia ja Masters EM-kilpailuissa yhteensä 27 mitalia (vv. 1989-2007).
Varsinaisen aktiiviuran jälkeen hän toimi uimahyppyvalmentajana vv. 1970-1985 Helsingin Uimareissa, Uimahyppääjien kerho Härvelissä sekä Tapiolan Uimareissa.
Suomen Uimaliitossa hän toimi uimahyppyjen johtoryhmän puheenjohtajana 1976-1983 sekä Uimaliiton johtokunnan jäsenenä 1980-1983. Euroopan Uimaliiton (LEN) masters-komitean jäsenenä hän oli 1994-2008 ja Kansainvälisen Uimaliiton (FINA) masters-komitean jäsenenä vv. 1997-2009.
Hän on toiminut uimahyppytuomarina lukuisissa kansainvälisissä kilpailuissa, mm. Moskovan olympialaisissa (1980) ja Los Angelesin olympialaisissa (1984).
Jussi Sainio

Johan Walfrid (Juho Walter Jussi) Sainio (3. lokakuuta 1880 Pyhäjärvi Ul. – 31. elokuuta 1920 Pietari) oli sokerileipuri, Suomen Leipurityöntekijäin Liiton puheenjohtaja ja liittosihteeri sekä sosialidemokraattien kansanedustaja.
Sainion äiti oli itsellinen Henriika Wilhelmiina Heikintytär. Hän kävi kansakoulun ja työskenteli sitten renkinä, sekatavarakaupan myyjänä Hangossa vuosina 1895–1899 sekä viimeksi sokerileipurina Helsingissä, Viipurissa ja Joensuussa vuosina 1899–1918. Sainio toimi myös työväenliikkeen puhujana ja hän oli aktiivinen Suomen leipurityöntekijäin liitossa.
Suomen sisällissodan jälkivaiheissa Sainio siirtyi Venäjälle. Sainio oli Pietarissa punaupseerina ja hän oli mukana perustamassa Suomen kommunistista puoluetta toimien Venäjän kommunistisen puolueen edustajana SKP:ssä. Hän kuoli SKP:n niin sanotun revolveriopposition suorittamien Kuusisen klubin murhien uhrina 31. elokuuta 1920 Pietarissa. Sainio on haudattu yhdessä muiden uhrien kanssa Pietarin Mars-kentälle ja hänen nimensä löytyy kentällä sijaitsevasta Elokuun kommunardien hautakivestä.
Sainio oli SDP:n kansanedustaja 1908–1917 Kuopion läänin itäisestä vaalipiiristä.
Sainio oli naimisissa vuodesta 1914 Hilja Hirvosen kanssa.
HMS Harpy (1909)

Palvelus

Alus liitettiin valmistuttuaan 1. hävittäjälaivueeseen, josta se siirrettiin 5. hävittäjälaivueeseen 1911. Laivueen mukana alus siirtyi Välimerelle, jossa se oli edelleen ensimmäisen maailmansodan puhjetessa. Alus myytiin 1. marraskuuta 1921 romutettavaksi.
Paavo Heinonen

Paavo Heinonen (s. 30. toukokuuta 1944) on suomalainen jalkapalloilija.
Maalivahtina pelannut Heinonen aloitti uransa Helsingin Tovereissa. Hän edusti kuitenkin käytännössä koko uransa Helsingin Jalkapalloklubia, johon hän siirtyi 1962. Heinonen pelasi HJK:n riveissä 16 kautta. Heinonen voitti HJK:ssa mestaruuden kaudella 1973 ja Suomen Cupin 1966. Kaikkiaan hän pelasi seurassa 164 pääsarjaottelua. Pelaajauran jälkeen Heinonen toimi muun muassa Helsingin Jalkapalloklubin maalivahtivalmentajana. Hänet valittiin ansioistaan HJK:n kunniagalleriaan vuonna 1997. 
Heinonen pelasi vuosina 1968–1972 Suomen maajoukkueessa yhteensä 13 A-maaottelua.
Haikka

Haikka on Muuratsalon saaressa sijaitseva niemi Jyväskylän Säynätsalossa. Niemessä on asuinalue. 
Asuinalueen ruutukaavaan pohjautuvan asemakaavan on 1926 suunnitellut arkkitehti Wivi Lönn. Rakennukset perustuvat asutus- ja sosiaalihallituksen tyyppipiirustuksiin ja valmistuivat 1920- ja 1930-luvulla. Se oli saaren ensimmäinen asuinalue ja tarkoitettu Joh. Parviaisen Tehtaat Oy:n työntekijöille.
Saaritien päässä Haikan niemen kärjessä pienellä saarella on Haikan sektoriloisto. Loisto valmistui 1943 Majakan lähellä on pieni kahvila Ruokala Salo, jonka miljöö on säilynyt muuttumattomana, kaurismäkeläisenä.
Porin Ässät (jalkapallo)

Seuran perustaminen

Ässät syntyi vuonna 1967 kun kaksi porilaista seuraa, Porin Karhut ja RU-38 yhdistyivät. Uuden seuran jääkiekkojoukkue sai Karhujen paikan jääkiekon SM-sarjassa, Ässien jalkapallojoukkue puolestaan peri RU-38:n sarjapaikan jalkapallon Mestaruussarjasta. Karhujen jalkapallojoukkue jatkoi toimintaansa vielä yhden kauden Ässien kakkosjoukkueena toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Suomensarjassa.

SM-sarjakaudet

Porin Ässien taival jalkapallon pääsarjassa kesti kaksi vuotta. Ensimmäisenä kautenaan vuonna 1968 se sijoittui 12 joukkueen sarjassa kymmenenneksi, välttäen putoamisen neljän pisteen erolla Ponnistukseen.
Vuonna 1969 Ässät lähti sarjaan erittäin kapealla materiallilla. Kun joukkue kohtasi vielä suuren määrän loukkaantumisia, jäi se sarjan viimeiseksi. Ässät saavutti 22 ottelussa ainoastaan yhden voiton ja neljä tasapeliä. Joukkueen pelaajat kävivät niin vähiin, että esimerkiksi HJK:ta vastaan Olympiastadionilla joutui 40-vuotias valmentaja Toivo Johansson itsekin kentälle. Tuloksena oli 1–10-tappio. Ässät kärsi myös Suomen Cupissa nöyryyttävän kuuden maalin häviön kahta sarjatasoa alempana pelanneelle Lapuan Virkiälle.
Loppukaudesta Ässien joukkue koostui suurelta osin juniori-ikäisistä pelaajista, Mukana oli myös Ässien jääkiekkomiehistöstä apuun hälytettyjä pelaajia, kuten jo Tampereen Palloilijoissa 1960-luvun alussa jalkapalloa pelannut Kaj Matalamäki.
Ässien jalkapalloryhmässä nähtiin vuosien saatossa myös useita muita jääkiekkoa päälajinaan pitäneitä pelaajia, nimekkäimpänä heistä Pekka Rautakallio.

Alasarjakaudet

Kaksi seuraavaa kautta Ässät pelasi toiseksi korkeimmalla sarjatasolla, entisessä Suomensarjassa, joka oli nimetty uudelleen II-divisioonaksi. Vuodesta 1972 lähtien seura pelasi yhtä kautta lukuun ottamatta kolmannella sarjatasolla, joka oli aluksi nimeltään III-divisioona ja vuoden 1973 sarjauudistuksen jälkeen II-divisioona.
Ässien jalkapallotoiminta lopetettiin taloudellisista syistä keväällä 1981, jolloin sen pelaajat siirtyivät uudelleen perustetun Porin Palloilijoiden riveihin. Joukkue sijoittui II divisioonassa viimeiseksi ja putosi sarjaporrasta alemmaksi.

Nuorten Suomen mestaruus

Kahden SM-sarjakauden lisäksi Ässien suurimmaksi jalkapallosaavutukseksi jäi vuonna 1970 saavutettu A-nuorten Suomen mestaruus. Mestaruusjoukkueessa pelasivat muun muassa Tapio Furuholm, Seppo Sairanen, Tapio Koskinen ja Pertti Lundell.
Ludvig I (Baijeri)

Ludvig I (25. elokuuta 1786 – 29. helmikuuta 1868) oli Baijerin kuningas vuosina 1825–1848. Hän oli Baijerin ensimmäisen kuninkaan Maksimilian I Joosefin poika.

Kruununprinssinä

Kruununprinssi Ludvig meni naimisiin Saksi-Hildburghausenin Theresen kanssa vuonna 1810. Heidän häävastaanottonsa oli ensimmäinen Oktoberfest. He saivat yhdeksän lasta.

Valtakausi

Ludvig I aloitti hallituskautensa vuonna 1825 vapaamielisten aatteiden kannattajana, mutta muutti politiikkaansa taantumuksellisemmaksi 1830-luvun lopulla. Hän tuli tunnetuksi innokkaana taiteen harrastajana. Oli paljolti hänen ansiotaan, että Baijerin pääkaupungista Münchenistä kehittyi merkittävä kulttuurikaupunki. Hän rakennutti Müncheniin muun muassa kuvanveistotaiteen museon Glyptoteekin ja maalaustaiteen museon Pinakoteekin.
Ludvig tuki kreikkalaisia näiden taistellessa Turkin miehitysvaltaa vastaan Kreikan vapaussodassa. Hänen toiseksi vanhimmasta pojastaan Otosta tehtiin vuonna 1832 Kreikan kuningas, mutta isänsä tavoin hänkin joutui lopulta luopumaan kruunusta, tosin vasta vuonna 1862.

Lola Montez ja vallasta luopuminen

Ludvigin taipumus kauneuden palvontaan ei rajoittunut vain taide-esineisiin, vaan hän tuli tunnetuksi myös naiskauneuden palvojana. 1840-luvulla hänen suhteensa bolerotanssija Señora Maria de los Dolores Porris y Monteziin eli lyhyemmin Lola Monteziin herätti laajalti paheksuntaa. Oli julkinen salaisuus, ettei Montez ollut kotoisin Andalusiasta, kuten Ludvig uskoi, vaan irlantilainen Elizabeth Rosanna Gilbert.
Montez tapasi kuninkaan audienssissa lokakuussa 1846 ja ryhtyi pian hänen rakastajattarekseen. Suhde herätti julkista vihastusta, ja Montezia pidettiin vakavana uhkana Baijerin kuningaskunnan monarkialle. Maaliskuussa 1848 karnevaaliaikaan keskiluokka ryhtyi suhteesta suuttuneena kapinaan, joka sammutettiin nopeasti, mutta 20. maaliskuuta Ludvig I luopui vallasta poikansa Maksimilianin hyväksi.
Toinen syy vallasta luopumiseen oli Ludvigin taantumuksellinen politiikka, joka heikensi hänen kansansuosiotaan ja teki hänestä ”Euroopan hulluna vuotena” 1848 vapaamielisten voimien vihan kohteen.

Kuninkuuden jälkeen

Vallasta luopumisen jälkeen Ludvig jatkoi taiteiden tukemista. Hän kuoli Nizzassa 81 vuoden ikäisenä.
Laajasalon peruskoulu

Laajasalon peruskoulu sijaitsee Helsingin Laajasalossa, Yliskylässä. Koulu tunnettiin aiemmin Yliskylän kouluna. Koulussa toimivat peruskoulun suomenkieliset luokat 1–9. Vuonna 2011 Laajasalon ala-asteen koulu ja Laajasalon yläasteen koulu yhdistyivät Laajasalon peruskouluksi.
Koulun rehtorina toimii Marja-Riitta Rautaparta.
Laajasalon ala-asteen koulussa havaittiin hometta vuonna 2007, jonka takia koulun 3.–6.-luokkalaiset siirrettiin Salmisaaren kouluun ja 2.-luokkalaiset Tahvonlahden kouluun. 1.-luokkalaiset jäivät koulun D-rakennukseen, missä havaittiin vähiten hometta. Koulu toimi kevääseen 2011 saakka pihalle rakennetuissa parakeissa, kun homevaurioita korjattiin rakennuksessa.
Koulussa on myös mahdollisuus opiskella painotetusti musiikkia, ja oppilaat valitaan vuosittain 2. ja 6. luokalta.
Selangorin sulttaani

Historia

Selangorin sulttaanikunta perustettiin 1700-luvulla, kun Malakan niemimaalle tulleet bugislaiset perustivat Selangorin sulttaanikunnan vuonna 1745. Vuonna 1766 Perakin sulttaani tunnusti Selangorin olemassaolon. Selangorin ensimmäinen hallitsija oli sulttaani Salahuddin Shah (Raja Lumu). Selangoria ovat hänen jälkeensä hallinneet hänen jälkeläisensä.
Maan historian alkuaikoina Malaijien saaristoa hallinneiden hollantilaisten ja malaijihallitsijoiden edut olivat usein ristiriidassa keskenään, ja maan toinen sulttaani Ibrahim karkotettiin Selangorista vuonna 1786. Hänen sallittiin palata kaksi vuotta myöhemmin.
Britannian siirtomaavallan aikana Selangorin rikkaat tinavarannot houkuttelivat maahan kiinalaisia työskentelemään tinakaivoksille. Tämä johti lopulta bugislaisten ja kiinalaisten välillä käytäviin taisteluihin, jotka johtivat siihen että britit puuttuivat alueen hallintaan, ja Selangor liittyi Britannian perustamaan Liittoutuneisiin malaijivaltioihin 1874, jolloin sulttaanin neuvonantajaksi tuli brittiläiset edustajat.
Toisen maailmansodan aikana Japani valloitti Malakan niemimaan ja japanilaiset puuttuivat myös Selangorin hallintoon. Japanilaismiehityksen aikana sulttaani Hisamuddinin tilalle nimitettiin hänen veljensä Musa Ghiatuddin Riayat Shah. Sodan jälkeen Hisamuddin palautettiin valtaan.
Sitoutumisen eskalaatio

Sitoutumisen eskalaatio on päätännässä oleva vinouma, jossa vääräksi osoittautuvaan päätökseen sitoutumista jatketaan, koska siihen on jo panostettu niin paljon. Termiä käytetään kuvaamaan esimerkiksi huonoa päätöksentekotapaa yritystoiminnassa, hallinnossa tai tietosysteemeissä yleensä, ohjelmistosuunnittelun projektijohtamisessa, politiikassa tai uhkapeleissä. 
Sitoutumisen eskalaatiota terminä kuvasi ensimmäisenä Barry M. Staw:n vuonna 1976 julkaistussa artikkelissa, "Knee deep in the big muddy: A study of escalating commitment to a chosen course of action". Tuoreempana määritelmä upotetun hinnan harhaluulo (tai uponneiden kustannusten harha) -termiä on käytetty kuvaamaan tilannetta, jossa henkilö perustelee lisääntyneen sitoutumisensa päätökseen perustuen aikaisemmin tekemiensä sitoumuksien summaan. Näin henkilö toimii siitäkin huolimatta, että olisi tullut uutta tietoa, joka osoittaisi alkuperäisen sitoutumispäätöksen olleen todennäköisesti väärä. Tällaiset sitoutumispäätökset voivat koskettaa esimerkiksi aikaa, rahaa tai vaikkapa sotilaallisissa toiminnassa ihmishenkiä.
Ruohonjuuritasolla

Ruohonjuuritasolla (Minuscule) on ranskalainen Helene Giraudin ja Thomas Szabon luoma lastenohjelma, joka kertoo ötököistä. Sarjan ötökät on luotu digitaalisesti ja siirretty todelliseen ympäristöön. Sarjassa ei puhuta lainkaan, sillä ötökät ääntelevät kaikki omalla tavallaan. Ohjelma on kuvattu ranskalaisen luonnonpuiston maisemissa. Sarjan jaksot ovat lyhyitä, vain noin 2–7 minuutin mittaisia. Sarjassa näytetään harvoin ihmisiä, yleensä korkeintaan heidän jalkojaan. Sarjasta on tehty 183 jaksoa, jotka on julkaistu myös DVD:llä. Sarjaa on Suomessa esittänyt Yle TV2 ja Yle Teema & Fem.
Vuonna 2013 sai ensi-iltansa animaatiosarjan pohjalta tehty elokuva, Minisankarit: Ruohonjuuritasolla (Minuscule: Valley of the Lost Ants).

Elokuva

15. elokuuta 2014 sai Suomen ensi-iltansa elokuva Minisankarit: Ruohonjuuritasolla. Siinä nuori siipirikko leppäkerttu joutuu keskelle kahden muurahaisheimon sokerirasiasta syttynyttä sotaa.
Liikennemerkki

Liikennemerkit ovat tieliikenteen ohjauslaitteita. Suomessa käytettävät liikennemerkit määritellään tieliikenneasetuksessa (sekä maastoliikenneasetuksessa) ja ne ovat eurooppalaisen käytännön mukaisia.

Yleistä

Liikennemerkeillä annetaan tienkäyttäjille tärkeitä tietoja edessä olevasta liikennetilanteesta. Liikennemerkit jaetaan käyttötarkoituksensa mukaan kuuteen pääryhmään: Varoitusmerkit (pääsääntöisesti kannallaan seisova kolmio), kielto- ja rajoitusmerkki (pyöreä, tai nelikulmainen merkki, jonka keskellä on kieltoa tai rajoitusta osoittava merkki. Etuajo-oikeus- ja väistämismerkit ovat pienin liikennemerkkiryhmä, joka sisältää kuusi merkkiä. Ryhmän tarkoituksena on nimensä mukaisesti osoittaa ajojärjestys edessä olevassa tienkohdassa tai liikennetilanteessa. Ohje- ja opastusmerkit ovat pääsääntöisesti nelikulmaisia tai suorakaiteen muotoisia ja niillä nimensä mukaisesti annetaan ohjeita edessä olevasta, normaalista poikkeavasta liikennetilanteesta ja opastetaan tienkäyttäjiä käyttäytymään ennalta-arvattavasti huomiota vaativassa tilanteessa. Lisäkilpi on nimensä mukaisesti merkki, jota käytetään jonkun merkin ohessa täsmentämään, missä, milloin tai ketä koskien merkki on voimassa. Lisäkilpeä harvoin käytetään yksin, vaan se on useimmiten jonkin merkin ylä- tai alapuolella.
Liikenteenohjauslaitteita ovat erilaiset siirrettävät tieliikenteen ohjauslaitteet (esimerkiksi sulkuaidat) sekä ajoratamaalaukset eli tien pintaan tehtävät maalaukset.
Liikennemerkkien yhtenäistämiseksi tehtiin vuonna 1968 kansainvälinen yleissopimus. Yleis­sopimusta täydentää vuonna 1971 tehty eurooppalainen sopimus. Sopimukset sallivat kuitenkin eri maiden liikenne­merkkien välillä tiettyjä eroja. Niinpä varoitus­merkit ovat useimmissa maissa tasa­sivuisen kolmion, mutta esimerkiksi Australiassa vinoon asentoon asetetun neliön muotoisia. Useimmissa Euroopan maissa varoitus- ja kielto­merkkien värit ovat punainen, valkoinen ja musta, mutta Suomessa ja Ruotsissa valkoinen on korvattu keltaisella.
Jonathan Drouin

Seuraura

Drouin aloitti jääkiekkoilun paikallisessa aluesarjassa AHM. Mont-Tremblantin joukkueessa. Hän pelasi kauden  2010–2011 Midget AAA -sarjassa Lac St. Lionsissa, jossa teki runkosarjassa tehot 22+36=58 jakaen koko sarjan pistepörssin neljännen sijan Toliver Bergeronin kanssa. Drouin voitti myös pudostuspelien pistepörssin tehoilla 11+17=28.
Halifax Mooseheads varasi hänet toisena pelaajana QMJHL:n varaustilaisuudessa vuonna 2011. Hän oli jo siirtymässä Mooseheadsiin kaudeksi 2010–2011, mutta Drouin ja hänen perheensä päättivät pelata vielä yhden kauden Lac St. Lionsissa. Joulukuussa 2011 Drouin päätti kuitenkin siirtyä Halifax Mooseheadsiin, jossa hän jakoi kevään 2012 QMJHL:n pudotuspelien kuudennen sijan Alexandre Malletin kanssa  tehoilla 9+17=26.
Heinäkuussa 2013 Drouin teki kolmivuotisen tulokassopimuksen Tampa Bayn kanssa. Marraskuussa 2015 hän pyysi siirtoa toiseen seuraan ja kieltäytyi tammikuussa 2016 pelaamasta AHL:ssä, minkä johdosta Tamba Bay hyllytti hänet. Taustalla oli siirtohuhu, jonka vuoksi Drouin ei agenttinsa mukaan halunnut ottaa loukkaantumisriskiä.
Kesäkuussa 2017 Drouin siirtyi Montreal Canadiensiin vaihdossa Mihail Sergatšoviin. Drouin ja Canadiens tekivät kuusivuotisen ja yhteisarvoltaan 33 miljoonan dollarin sopimuksen.

Maajoukkueura

Drouin valittiin Kanadan alle 20-vuotiaiden MM-joukkueeseen vuonna 2013. Tätä ennen hän pelasi myös alle 17-vuotiaiden World Hockey Challengessa vuonna 2012, jolloin hän oli tehoilla 2+3=5 Kanada Quebecin toiseksi paras pistemies Yan Pavel Laplanten jälkeen.
Antero Karttunen

Mauno Antero Karttunen (s. 17. tammikuuta 1936 Ilmajoki) on suomalainen musiikkitoimittaja ja -tuottaja, joka toimi Yleisradion musiikkipäällikkönä vuosina 1976–1999 ja Finnish Music Quarterlyn päätoimittajana 1984–1996. Koulutukseltaan hän on filosofian lisensiaatti. Hänet tunnetaan Wienin filharmonikkojen uudenvuoden televisiokonserttien selostajana vuodesta 1961 alkaen. Hän jatkaa tässä tehtävässä edelleen yli 80 vuoden iässä.
Antero Karttunen syntyi Etelä-Pohjanmaan Ilmajoella, jossa hänen isänsä Mauno Karttunen toimi Etelä-Pohjanmaan Opiston rehtorina. Lapsuutensa hän vietti Tuusulanjärven kulttuuriympäristössä isän siirryttyä ensin Tuusulan kansanopiston ja pian vastaperustetun Luther-opiston johtajaksi Järvenpäähän. Sotien jälkeen perhe palasi Etelä-Pohjanmaalle. Antero Karttunen kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1955 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1962 ja filosofian lisensiaatin tutkinnon 1977 Helsingin yliopistossa. Vuonna 1963 hän sai päästötodistuksen Sibelius-Akatemian konserttiosastolta. Hän aloitti uransa Yleisradiossa freelance-toimittajana opiskeluvuosinaan 1957–1962, toimi sitten  muun muassa ohjelmatoimittajana, musiikkikriitikkona ja äänilevyarkiston päällikkönä, kunnes hänet nimitettiin Yleisradion musiikkipäälliköksi vuonna 1976. Tässä tehtävässä hän vastasi klassisen musiikin koordinoinnista radiossa ja televisiossa sekä vastasi radion musiikkiosastosta ja toimi muun muassa Euroopan yleisradiounionin asiantuntijaryhmässä. Hän jäi eläkkeelle vuosituhannen vaihteessa.
Vuonna 1984 Karttunen kutsuttiin Finnish Music Quarterlyn ensimmäiseksi päätoimittajaksi.
Antero Karttusen puoliso vuodesta 1963 on oopperalaulaja Heljä Angervo. Hänen sisarensa on tekstiilitaiteilija Riitta-Liisa Haavisto.
Martina Ratej

Martina Ratej (s. 2. marraskuuta 1981) on slovenialainen keihäänheittäjä.
Ratej karsiutui loppukilpailusta alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa 2000 ja Göteborgin EM-kilpailuissa 2006. Hän sijoittui toiseksi heittolajien Euroopan talvicupissa Splitissä 2008 Slovenian ennätystuloksella 63,16. Pekingin olympialaisissa hän karsiutui loppukilpailusta. 
Ratej saavutti 2009 pronssia Välimeren kilpailuissa Pescarassa tuloksella 59,08 sekä oli yhdestoista Berliinin MM-kilpailuissa ja kahdeksas IAAF:n yleisurheilufinaalissa. Hän voitti Euroopan talviheittocupin maansa tuolloisella ennätyksellä 65,96 Arles'ssa 2010. Hän heitti edelleen voimassa olevan ennätyksensä ja Slovenian ennätyksen 67,16 Dohassa 14. toukokuuta 2010. 
Ratej sijoittui seitsemänneksi Barcelonan EM-kilpailuissa 2010 ja Daegun MM-kilpailuissa 2011. Hän voitti Euroopan talviheittocupin Montenegron Barissa 2012 tuloksella 63,59. Hän karsiutui samana vuonna loppukilpailusta Helsingin EM-kilpailuissa ja sijoittui seitsemänneksi Lontoon olympialaisissa. Hän voitti kultaa Mersinin Välimeren kilpailuissa 2013 tuloksella 60,28. Moskovan MM-kilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.
Ratej sijoittui 2014 kolmanneksi Euroopan talviheittocupissa Leiriassa ja kuudenneksi Zürichin EM-kilpailuissa. Hän voitti Euroopan talviheittocupin Leiriassa 2015 tuloksella 62,43. Pekingin MM-kilpailuissa 2015 hän karsiutui loppukilpailusta. Seuraavana vuonna hän sijoittui kuudenneksi Amsterdamin EM-kilpailuissa ja karsiutui loppukilpailusta Rio de Janeiron olympialaisissa.
Ratej voitti heittolajien Euroopan talvicupin Las Palmasissa 2017 tuloksella 60,66. Lontoon MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui yhdeksänneksi ja Berliinin EM-kilpailuissa 2018 neljänneksi.
Kynsiviila

Kynsiviila on väline kynsien viilaamista varten.
Kynsiviiloja valmistetaan muun muassa metallista, hiomapaperilla päällystetystä kartongista tai lasista. Kynsiviila voi myös sisältyä kynsileikkuriin, joka koostuu neljästä osasta: terät, leikkuuvipu, kynsiviila ja kiinniketappi. Leikkuuvivun ja terätangon välissä on yleensä kynsiviila, joka pyörii 360 astetta terätangossa olevassa nivelessä.
NRP Rovuma (P1143)

Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta.
Yang Yang (A)

Yang Yang (s. 24. elokuuta 1976 Harbin, Kiina) on kiinalainen kaukalopikaluistelija, 22-kertainen maailmanmestari ja kaksinkertainen olympiavoittaja. Lisäksi hänellä on lukuisia himmeämpiä arvokisamitaleita. Maailmancupin kokonaiskilpailun hän on voittanut neljästi.
Yang Yang oli Kiinan kansantasavallan ensimmäinen talviolympialaisten kultamitalisti. Hän käyttää A-kirjainta nimessään erotuksena samannimisestä kollegastaan Yang Yang (S):stä.
Yang Yang valittiin vuonna 2010 Kansainvälisen Olympiakomitean jäseneksi.
Nina Ahlstedt

Elämäkerta

Ahlstedtin vanhemmat olivat tuomari Albert Johan Lignell ja Georgina Sogia Elisabeth Lignell, o.s. Lybecker. Ahlstedt opiskeli Turun piirustuskoulussa 1871–1876 ja Pariisin Académie Colarossissa 1880–1881 ja 1897. Hän debytoi taiteilijana 1878 ja osallistui Suomen taiteilijoiden näyttelyyn vuosina 1892, 1894–1899, 1902 ja 1904. Hän työskenteli vuodesta 1878 lähtien opettajana Turun piirustuskoulussa ja toimi myös taidearvostelijana.
Ahlstedt avioitui opettajansa Fredrik Ahlstedtin kanssa. Vaikka heillä oli monta lasta, hän onnistui jatkamaan omaa taiteilijan uraansa, mikä oli harvinaista siihen aikaan. Margareta Ahlstedt-Willandt, yksi lapsista, tuli tunnetuksi tekstiilitaiteilijana ja taidekutomon perustajana. Ahlstedtit olivat ensimmäisiä taiteilijoita, jotka liittyivät vuonna 1886 Önningebyn taiteilijasiirtokuntaan, joka oli Ahvenanmaalla Önningebyssä kesäaikaan vuosina 1886–1914 kokoontunut suomalaisten ja ruotsalaisten taiteilijoiden siirtokunta.
Ahlstedtit viettivät kolme kesää Korpilahdella. Jyväskylän kaupunginkirkossa on Ahlstedtien maalaama alttaritaulu Sallikaa lasten tulla minun tyköni. Taulu tilattiin Fredrik Ahlstedtilta, ja hänen kuoltuaan Nina Ahlstedt maalasi sen valmiiksi.
Dispersiteetti

Kemiassa ja materiaalitieteessä dispersiteetti (Đ) on polymeerinäytteen tasalaatuisuuden numeroarvo. Arvo voi olla ĐM- tai DX-arvo, jotka kuvaavat vastaavasti näytteen polymeerien moolimassojen tai polymerisaatioasteiden jakautumisen tasalaatuisuutta. Poly- ja monodispersiteetti sekä PDI-indeksi ovat vanhentuneita aiheeseen liittyviä termejä, joiden käyttöä IUPAC ei suosittele.

Laskuesimerkki

Polymeerimateriaalissa on mitattu kromatografisesti olevan tätä polymeeriä kolmessa eri pituudessa. 1. fraktiossa on 10 grammaa massan 1000 g/mol polymeeriä, 2. fraktiossa on 5 g 5000 g/mol polymeeriä ja 3. fraktiossa on 50 g 4000 g/mol polymeeriä. ĐM saadaan selville seuraavanlaisesti:
n₁ = 10 g / 1000 g/mol = 0.010 mol
n₂ = 20 g / 2500 g/mol = 0.008 mol
n₃ = 60 g / 5000 g/mol = 0.012 mol
ĐM = 4000 / 3000 ≈ 1.33