google/wiki40b huggingface dataset:
Jadeiittikaali

Kuvaus

Jadeiittikaali on pieni veistos. Sen korkeus on 18,7cm, leveys 9,1cm ja paksuus 5,07cm. Se on noin ihmiskäden kokoinen.
Lehtien poimuinen osittain läpinäkyvä ulkoasu on jaden luonnollisten värivaihteluiden ansiota. Veistos on tehty yhdestä osin valkoisesta, osin vihreästä jadeiittipalasta, jossa oli lukematon määrä epätäydellisyyksiä, kuten halkeamia ja värivaihteluita. Nämä virheet on käytetty hyödyksi veistosta tehtäessä ja ne muodostavat kaalinlehtien suonet.
Veistosta pidetään naisellisen hyvyyden vertauskuvana. Valkoisen juuren katsotaan symbolisoivan puhtautta, lehdet kuvastavat hedelmällisyyttä ja runsautta. Heinäsirkka ja hepokatti kuvastavat lapsia.

Historia

Jadeiittikaalin tekijä on tuntematon. Se oli ensimmäisen kerran näytteillä Kielletyssä kaupungissa Qing-dynastian Guangxu-keisarin vaimon keisarinna Jinin palatsissa. Hän ilmeisestikin sai veistoksen osana myötäjäisiään vuonna 1889. Qing-dynastian hajoamisen jälkeen vuonna 1911, veistos päätyi Palatsimuseon kokoelmiin Kiellettyyn kaupunkiin. Veistos säilyi toisesta maailmansodasta ja Kiinan sisällissodasta ja päätyi lopulta Taiwanin kansalliseen palatsimuseoon.

Merkittävyys

Jadeiittikaalia on sanottu kansallisen palatsimuseon kuuluisimmaksi mestariteokseksi. Lihanmuotoisen kiven, Mao gong Dingin ja jadeiittikaalin katsotaan muodostavan museon kolme arvokkainta esinettä. Museon kävijät ovat valinneet jadeiittikaalin museon merkittävimmäksi kohteeksi. Vuonna 2009 syntyi kiistaa, kun kävi ilmi, että museossa myydyt jadeiittikaalia esittävät matkamuistot oli valmistettu manner-Kiinassa Taiwanin sijasta.
The Liar

The Liar on vuonna 2009 perustettu helsinkiläinen rockyhtye. Yhtye on julkaissut kaksi täyspitkää levyä.

Historia

Laulaja-kitaristi Eero Mämmi ja rumpali Timo Halonen perustivat yhtyeen vuonna 2009. Basisti Ville ”VV” Virtanen liittyi mukaan myöhemmin. Yhtyeen ensimmäinen albumi Hard Times, Happy Lives julkaistiin keväällä 2012. Albumilta julkaistiin kaksi singleä ja videota kappaleista Bad Excuse ja Man Over Board.
Kolmikko etsi kauan toista kitaristia, basso- ja kitarateknikko Mika Kivi (Grendel) liittyi yhtyeen riveihin 2013.
Neljähenkisen miehistön ensimmäinen julkaisu oli video ja single kappaleesta Free Ride keväällä 2014. Saman vuoden kesän aikana Halonen jätti yhtyeen, jonka jälkeen rumpaliksi tuli muun muassa Collarbonessa soittanut Janne Sivunen.  Uuden kokoonpanon ensi julkaisu oli neljän kappaleen EP, joka julkaistiin syksyllä 2015. EP sisälsi kappaleet: "Suffering", "Sunday", "Rebound for Glory" ja "Half-Way There". 
The Liarin toinen albumi “The Final Chapter” julkaistaan 01.03.2019.
Irti Elämästä

Irti Elämästä on vuonna 1997 perustettu, mutta sittemmin aktiivisen toiminnan lopettanut suomalainen yhdistys, joka ilmoitti tehtäväkseen ”tylsyyden, epäviileyden ja nörttiyden edistämisen”. Yhdistykseen kuului parhaimmillaan yli 200 jäsentä ympäri Suomea. Jäsenet tapasivat toisiaan miiteissä, kaksi kertaa vuodessa järjestetyissä kokouksissa sekä yhdistyksen IRC-kanavalla #irtie.
Vuoden 1999 syyskokouksen jälkeen yhdistyksen hallitus päätti erottaa kaikki jäsenet hallitusta lukuun ottamatta. Samalla yhdistyksen nimeksi vaihdettiin Kansandemokraattinen Irti Elämästä -yhdistys. Seuraavana vuonna nimi kuitenkin vaihdettiin takaisin Irti Elämästä -yhdistykseksi. Yhdistys on yhä olemassa, mutta sillä ei tiettävästi ole ollut toimintaa useampaan vuoteen. Monet Irti Elämästä -yhdistyksen entisistä jäsenistä olivat perustamassa getnolife-yhdistystä loppuvuodesta 1999.

Toiminta

Yhdistystä kohtaan heräsi hieman laajempaa kiinnostusta, kun sen perustaja Ismo Kiesiläinen kirjoitti Helsingin Sanomien yleisönosastolle elokuussa 1997 käyttäen yhdistyksen nimeä. Irti Elämästä -yhdistys oli mukana monenlaisissa tempauksissa. Ensimmäinen ”nörtti-isku” järjestettiin 2. toukokuuta 1998. Yhdistyksen jäsenet veivät nörttiasuun puetun mallinuken Kaivopuistoon ja Helsingin Sanomat julkaisi aiheesta pienen jutun. Toinen ”nörtti-isku” järjestettiin 16. tammikuuta 1999 Helsingin päärautatieasemalla. Tässä iskussa irkattiin aseman matkatavaroiden säilytyskoppien sisältä ja se keräsi laajalti julkisuutta eri medioissa päätyen esimerkiksi Ruben Stillerin talkshow’hun. Pian yhdistyksen edustajia kutsuttiin lehtiin, televisioon ja radioon puhumaan erilaisista tietokoneisiin ja nörttiyteen liittyvistä asioista. Yhdistys oli mukana myös TV-kanava Nelosen Nettinite-tapahtumassa 7.–8. toukokuuta 1998 sekä Assembly-tapahtumassa vuosina 1998 ja 1999.
Vuonna 2009 Ylioppilaslehti haastatteli Ismo Kiesiläistä, joka pohti haastattelussa yhdistyksen saamaa mediahuomiota seuraavasti: ”Mediahuomiota on tosiaan vaikea ymmärtää tästä päivästä käsin. Nörtit olivat mystisiä, shamaanimaisia hahmoja, jotka hallitsivat hieman pelottavia tietokoneita ja rikastuivat niiden avulla. Se, että joku keskustelisi tietokoneen avulla, oli kummallista. Olen ajatellut näyttää niitä uutispätkiä nuorille, mutten tiedä miten selittäisin, miksi se oli uutinen. Nykyisin on aika erikoinen nuori, jos ei käytä nettiä keskusteluun kavereiden kanssa. Ja siitä on vain kymmenen vuotta aikaa”
Adrianna Franch

Adrianna Franch (s. 12. marraskuuta 1990) on yhdysvaltalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan maalivahti. Hän on pelannut Yhdysvaltain naisten maajoukkueessa yhden maaottelun. Franch oli Yhdysvaltain naisten maajoukkueen varamaalivahti, kun he voittivat MM-kultaa vuonna 2019. Hän edustaa seuratasolla Portland Thornsia. Hänet valittiin NWSL:n vuoden parhaaksi maalivahdiksi kausina 2017 ja 2018.
Kalliojärvi (kylä)

Kalliojärvi on kylä ja järvi Valtimolla, Pohjois-Karjalassa. Kylän asutus ja viljelykset sijaitsevat kolmen järven: Kalliojärven, Sorsajärven ja Pohjajärven ympärillä.
Kylällä sijaitseva Kalliojärvi on muodostunut järvenlaskun seurauksena. Se on lähes umpeenkasvava, rehevä lintujen suosima lintujärvi.

Historia

Kalliojärvi on aikoinaan kuulunut Karhunpään kylään. Sotien jälkeen Kalliojärvelle rakennettiin useita siirtoväen ja rintamamiesten asutustiloja. Väkiluvun kasvaessa kylästä muodostui Kalliojärven kylä. Siitä tuli elinvoimainen, maatalousvaltainen kylä. Parhaimmillaan kylällä oli kaksi kauppaa ja koulussa oli yli sata oppilasta. Nykyään kylä on osittain autioitunut ja väkimäärä vähentynyt.

Nähtävyydet

Kalliojärvi ja Sorsajärvi: kaksi lintujärveä. Kalliojärvi on matala, ruohikkoinen, rehevä järvi, jossa on avovettä vain siellä täällä. Se on muodostunut lintujärveksi järvenlaskun seurauksena. Järvi kuuluu valtakunnalliseen lintuvesien suojeluohjelmaan. Kalliojärven pesimälinnustoon ovat kuuluneet mm. mustakurkku-uikku, laulujoutsen ja pikkulokki. Kalliojärvellä on kaksi lintutornia, luontopolku ja kota.
Pikkubassi

Tuntomerkit

Pikkubassi on väriltään joskus kellertävä, mutta yleensä se on ruskea. Uros painaa yleensä 1 kg, mutta naaras voi painaa 1,5-3 kg. Pikkubassilla on tummanruskeat pystyviivat.
Pikkubassin luontaisia saalistajia ovat: viuhkaeväisten (Actinopterygii) luokkaan kuuluvat kalat, kilpikonnat (Testudines), sääksi (Pandion haliaetus) ja kuningaskalastajien alaheimojen (Alcedininae) lajit.
Viktor Andro

Viktor Andro (Androsow) (3. maaliskuuta 1926 – 12. lokakuuta 1949 Jämijärvi) oli suomalainen lentäjä ja laskuvarjohyppääjä joka menehtyi syksyllä 1949 Jämijärvellä testatessaan kehittämäänsä lepakkopukua.
Andron vanhemmat olivat tulleet Suomeen Venäjältä ja hän joutui orpokotiin äitinsä sairastuttua. Andro sai lentäjän koulutuksen ilmavoimissa mutta hän joutui erotetuksi rikottuaan lentomääräyksiä ja jouduttuaan onnettomuuteen. Andro toimi sitten muun muassa lentokonepuuseppänä Suomen Ilmailuliiton omistamalla Jämin Ilmailukoululla ja onnistui lopulta saamaan myös lentolupakirjansa takaisin.
Andron laskuvarjohyppääjän ura alkoi kesällä 1948 kun Ilmailuliitto tarvitsi ilmailunäytöksiinsä yleisöä vetäviä esityksiä. Andro teki ensimmäisen kahden laskuvarjon kaksoishyppynsä Vaasassa elokuun lopulla 1948 ja sen jälkeen hän teki useita tavallisia ja kaksoishyppyjä Lentosirkus Pilvien Huimapäiden lentonäytöksissä eri puolilla Suomea.
Vuonna 1949 Ilmailuliitto etsi uusia ohjelmanumeroita lentonäytöksiinsä. Andro ehdotti tällöin lepakkohyppyä jossa hyppääjä liitää vapaassa pudotuksessa vartaloon kiinnitettyjen kangassiipien avulla ennen varsinaisen laskuvarjon avaamista. Andro suunnitteli ja valmisti itse nämä lepakkovarusteet. Lepakkopukua testattiin ensimmäisen kerran 12. lokakuuta 1949 jolloin Andro hyppäsi 1 600 metrin korkaudesta. Hyppy epäonnistui sillä Andro ei saanut laskuvarjoaan avattua nähtävästi siksi että kangassiipi peitti varjon avauskahvan.
Viktor Andron muistomerkki sijaitsee Jämijärven lentokentän lähistöllä paikassa johon hänen epäonnistunut hyppynsä päättyi. Sen on pystyttänyt 1981 Tampereen Laskuvarjokerho ry.
Joseph Babinski

Elämä

Babinski syntyi Pariisissa puolalaisen insinöörin ja tämän vaimon perheeseen. Vanhemmat olivat paenneet vuonna 1848 Varsovasta Pariisiin, koska Venäjä yritti pysäyttää Puolan itsenäistymispyrkimykset.
Babinski suoritti lääketieteen tutkintonsa Pariisin yliopistossa vuonna 1884. Hänestä tuli professori Jean-Martin Charcot'n lempioppilas Salpêtrièren sairaalassa.
Babinski jäi vaille tukea Charcot'n kuoltua vuonna 1893. Babinski ei osallistunut akateemisiin kilpailuihin. Hänellä oli paljon aikaa kliiniselle neurologialle työskennellessään Hôpital de la Pitiéssä.
Babinski kiinnostui myös hysterian patogeneesistä, ja hän oli ensimmäinen, joka esitti hyväksyttävät erotusdiagnostiset kriteerit, joilla hysteria voitiin erottaa orgaanisista taudeista. Hän muodosti käsitteen pitiatismi.
Babinski esitti ensimmäisen raportin phenomène des orteils vuonna 1986 Société de Biologien kokouksessa. Hänen mukaan jalkaterän normaali refleksi on varpaiden plantaarinen refleksi, mutta kortikospinaaliradan vamma aiheuttaa isovarpaan dorsaalisen fleksion – "Babinskin refleksin".
Ensimmäisen maailmansodan aikana Babinski hoiti useita traumaattisia neurologiatapauksia Pitié-sairaaloissa. Havaintojensa pohjalta hän kirjoitti vuonna 1917 yhdessä Jules Frometin kanssa teoksen "Hysteropithiatisme en Neurologie de Guerre", jonka käänsi seuraavana vuonna englanniksi Sir H. Rolleston. Babinski käänsi itse joitakin teoksiaan puolaksi.
Babinski toimi neurologian professorina Pariisin yliopistossa ja kirjoitti uransa aikana yli 200 tutkielmaa ahdistuneisuushäiriöstä.
Babinski kuoli Pariisissa 13. joulukuuta 1932. Viimeisinä elinvuosinaan hän sairasti Parkinsonin tautia.

Tunnustukset

Babinski ehti nähdä, kuinka hänen tieteellinen työnsä sai kansainvälistä arvostusta. Nykyisessä Liettuassa sijaitseva Vilnan yliopisto  ja American Neurological Society sekä muut ulkomaiset järjestöt kunnioittivat hänen työtään.
Petsamon luterilainen seurakunta

Historia

Luterilaista väestöä, pääasiassa suomalaisia, alkoi muuttaa Petsamon alueelle 1860-luvulla. Heitä arvioitiin 1880-luvulla olevan jo noin kolmesataa, eli noin kolmannes Petsamon asukasluvusta. Alueen luterilaisen väestön kirkollisesta elämästä huolehtivat 1800-luvun lopulla Inkerin luterilaiset papit ja jonkin verran myös Kuopion tuomiokapitulin lähettämät suomalaiset papit, mutta vakituista pappia alueella ei ollut. Petsamoon perustettiin 27. tammikuuta 1904 evankelis-luterilainen seurakunta, joka kuului Muurmannin evankelis-luterilaisen seurakunnan alaisuuteen aina siihen asti, kun Petsamo liitettiin Suomeen 1920. 
Suomessa vuonna 1904 tapahtunutta seurakunnan perustamista ei alueen Suomeen liittämisen jälkeen pidetty muodollisesti pätevänä, jonka vuoksi seurakunta aloitti toimintansa uudelleen vuoden 1921 alusta. Oulun tuomiokapituli anoi valtiovallalta tämän jälkeen useaan otteeseen, että seurakunta perustettaisiin virallisesti, mutta näin ei käynyt. Niinpä Petsamon seurakunta oli väliaikaisten järjestelyjen varassa aina lakkauttamiseensa vuonna 1950 asti. 
Jatkosodan lopulla vuonna 1944 Petsamo evakuoitiin muualle Suomeen. Seurakunnan kirkkoherranvirasto muutti Kalajoelle, jonka kirkkoa käytettiin myös Petsamon luterilaisen seurakunnan kirkkona. Petsamon seurakunta lakkautettiin 1950 muiden luovutetun alueen seurakuntien tavoin.

Toimitilat ja hautausmaat

Kun Petsamon alue liitettiin Suomeen vuonna 1920, alueella ei ollut luterilaista kirkkoa. Ainoastaan Stolbovan kylässä Vuoremivuonon rannalla sijaitsi pieni kappeli. Ortodoksisia kirkkoja Petsamossa oli sen sijaan useampia, ja niinpä Sisäministeriö määräsi vuonna 1921 Petsamon vuosina 1906–1908 rakennetun Alaluostarin ortodoksisen kirkon luterilaisen seurakunnan käyttöön. Alaluostarin kirkkoon tehtiin samana vuonna sisustuksellisia muutoksia luterilaisen seurakunnan käyttöä varten. Kirkon vieressä sijaitsi erillinen kellotapuli. Kirkko vaurioitui pahoin talvisodan aikana, eikä sitä enää korjattu kirkolliseen käyttöön. Vuosina 1940–1944 Petsamon luterilaisen seurakunnan jumalanpalvelukset pidettiin Petsamon ortodoksisessa kirkossa ja monissa tilapäistiloissa. Petsamon laajan pinta-alan vuoksi sinne kaivattiin rukoushuoneita, mutta ne jäivät suunnitteluasteelle. Kulmakuntajumalanpalveluksia pidettiin sen sijaan kansakouluilla.
Vuonna 1921 seurakunnalla oli neljä hautausmaata. Ne sijaitsivat Petsamon kirkonkylässä Parkkinassa, Salmijärvellä sekä Kalastajasaarennolla Pummangin ja Kervannon kylissä. Lisäksi samana vuonna Vaitolahteen perustettiin uusi hautausmaa edellisen jäätyä Tarton rauhassa Neuvosto-Venäjän puolelle.
Ostian koirat

Juoni

Roomalaistyttö Flavia Gemina huomaa isänsä kadottaneen Castoria ja Polluxia esittävän sormuksen. Flavian äiti oli antanut sormuksen miehelleen ennen kuolemaansa. Flavia löytää sormuksen variksen pesästä, johon varis on tuonut muitakin varsin arvokkaita koruja. Paluumatkalla lauma villikoiria alkaa ajaa Flaviaa takaa, kunnes juutalaispoika Jonatan ben Mordokai pelastaa hänet ja vie Flavian kotiinsa, jossa ovat Jonatanin isä Mordokai ja perheen vanhin lapsi, Miriam. Syntymäpäivänään Flavia lähtee isänsä kanssa myymään variksen pesästä löytyneet korut pankille ja saa niistä 600 sestertiusta. Flavia päättää ostaa rahoilla afrikkalaisen Nubia-tytön orjakauppias Venaliciukselta, joka on myymässä orjia Ostian aukiolla. Samana päivänä Flavia viettää syntymäpäiväjuhliaan, kutsuen kemuihin myös Mordokain, Jonatanin, Miriamin ja Nubian. Muutaman päivän kuluttua selviää, että joku on tappanut Jonatanin Bobas-koiran, ja ystävykset alkavat oitis tutkia mysteeriä. He löytävät mykän Lupus-pojan puusta villikoirien ajamana. Lopulta Flavia hoksaa syylliseksi Libertuksen, joka oli surmannut Bobaan lisäksi muitakin Ostian koiria. Yksi villikoirista synnyttää kaksi pentua, joiden nimiksi annetaan Nipur ja Tigris.
Daumantas

Elämäkerta

Daumantas oli vuoteen 1263 saakka Nalšian ruhtinas. Liettuaa johti tuolloin Mindaugas, jonka vaimo Morta oli kuollut. Mindaugas kaappasi uudeksi vaimokseen tämän sisaren, joka oli kuitenkin jo Daumantasin vaimo. Niinpä Daumantas surmasi Mindaugasin ja kaksi tämän poikaa Mindaugasin kilpailija Treniotan rohkaisemana vuonna 1263 näiden ollessa sotaretkellä Brjanskissa. Murhan jälkeen Mindaugasin poika Vaišvilkas otti vallan Treniotalta ja karkotti Daumantasin Pihkovaan. Pihkovassa Daumantas kastettiin ortodoksiseen uskoon ja hän otti nimen Timofej. Vielä ennen kuolemaansa vuonna 1299 hänet valittiin myös Pihkovan ruhtinaaksi vuonna 1266. Valtakautenaan hän taisteli useaan otteeseen menestyksekkäästi Liivinmaan ritarikuntaa vastaan.

Kuoleman jälkeen

Daumantasin kuoleman jälkeen ortodoksinen kirkko julisti hänet pyhimykseksi. Ensimmäinen tunnettu hänelle pyhitetty kirkko on rakennettu vuonna 1374 Pihkovaan. Pihkovan ja Liettuan suhteiden lähennyttyä 1300-luvulla Timofejista tuli molempien maiden suojelupyhimys. Hän saikin kuolemansa jälkeen maineen ortodoksisuuden puolustajana ja lännen uhan torjujana. Suuriruhtinaan murhaa ei juurikaan muisteltu. Vaikka Daumantas oli Aleksanteri Nevskiä vanhempi hahmo, hän jäi tämän varjoon. Daumantasia ei myöskään kanonisoitu Nevskin tavoin Venäjän kirkon synodeissa 1540- ja 1550-luvuilla, sillä hän painotti Pihkovan itsenäisyyttä Moskovan sijaan. Iivana Julma käytti Daumantasin liettualaistaustaa myöhemmin syynä hyökätä Liettuaan. Hän väitti Liettuan kuuluneen Daumantasin kautta ortodoksiseen maailmaan ja sitä myöten Moskovan olevan oikeutettu valloittamaan tämän.
HMS Kale (1904)

Palvelus

HMS Kale upposi osuttuaan miinaan 27. maaliskuuta 1918 Pohjanmerellä.
Staatsoper Unter den Linden

Staatsoper Unter den Linden (myös Lindenoper) on Saksan pääkaupungin Berliinin vanhin oopperatalo ja vanhin säilynyt teatterirakennus. Se sijaitsee nimensä mukaisesti Unter den Linden -kadun varrella.

1700-luku

Preussin kuningas Fredrik II Suuri toimeksiantoi alkuperäisen oopperarakennuksen rakennuttamisen vuonna 1741. Hoviooppera vihittiin 7. joulukuuta vuonna 1742 Carl Heinrich Graunin teoksella Cleopatra e Cesare. Oopperarakennus oli osa Forum Fridericianumin (nyk. Bebelplatz) kokonaisuutta ja sen suunnittelusta oli vastannut arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff. Se oli myös ensimmäinen kuninkaallinen teatterirakennus Saksassa sekä suurin tuon ajan Euroopassa. Vuonna 1787 rakennusta uudistettiin arkkitehti Carl Gotthard Langhansin johdolla.

1800-luku

Oopperarakennus paloi maan tasalle vuoden 1843 elokuussa. Vuotta myöhemmin vihittiin uusi, Carl Gotthard Langhansin suunnittelema oopperarakennus käyttöön Giacomo Meyerbeerin teoksella Ein Feldlager in Schlesien. Rakennusta uudistettiin jonkin verran vuonna 1869.
Vuonna 1842 Gottfried Wilhelm Taubert aloitti oopperassa säännöllisten sinfoniakonserttien perinteen. Samana vuonna Giacomo Meyerbeer seurasi Gaspare Spontinia oopperan Generalmusikdirektorina. Vuoden ajan myös Felix Mendelssohn Bartholdy johti oopperassa sinfoniakonsertteja.

1900-luku

Oopperatalo nimettiin nykyiselleen, Staatsoper Unter den Lindeniksi vuonna 1918 Saksan keisarikunnan romahdettua. Käytyään läpi suuren kunnostusoperaation, oopperatalo jälleenavattiin vuoden 1928 huhtikuussa.
Toisessa maailmansodassa Staatsoper tuhoutui Berliinin ilmapommituksissa kahdesti. Ensimmäinen tuhoutuminen tapahtui vuoden 1941 huhtikuussa, jonka jälkeen se rakennettiin uudelleen E. Meffertin johdolla. Toinen tuhoutuminen tapahtui helmikuussa 1945. Oopperatalo rakennettiin jälleen uudelleen, tällä kertaa Richard Paulickin johdolla vuosina 1952–1955. Tuolloin se rakennettiin alkuperäistä Knobelsdorffin oopperataloa mukaillen. Molempien jälleenrakennusurakoiden jälkeen ooppera avattiin Richard Wagnerin teoksella Die Meistersinger von Nürnberg.
Sodan päätyttyä ooppera sai 1945 nimen Deutsche Staatsoper Berlin. Ennen Paulickin johtamien jälleenrakennustöiden valmistumista vuonna 1955 ooppera soitti Admiralspalastissa. Vuosina 1983–1986 oopperataloa restauroitiin laajalti. 1990-luvulla se sai takaisin nimensä Staatsoper Unter den Linden.
Josef Adam Joakim Pippingsköld

Josef Adam Joakim Pippingsköld (5. marraskuuta 1825 Lemu – 12. maaliskuuta 1892 Helsinki) oli suomalainen lääkäri ja professori. Hän väitteli Helsingin yliopistossa vuonna 1860, ja hänet nimitettiin synnytysopin dosentiksi 1861. Vuosina 1870–1886 hän toimi Helsingissä lapsenpäästöopin ja lastentautien klinikan professorina. Pippingsköld oli ensimmäisiä, jotka ottivat vakavasti Ignaz Semmelweisin löydöt lapsivuodekuumeen tarttuvuudesta, ja hän korosti hygieniaa sairaalassa. Tämän ansiosta kuolleisuus lapsivuodekuumeeseen pieneni dramaattisesti.
Pippingsköld oli aatelissäädyn valtiopäivämies vuosina 1863–1885 ja yliopiston vararehtori 1882–1884. Hänestä tuli valtioneuvos vuonna 1888.
Pippingsköld oli kiinnostunut lääketieteen lisäksi fysiikasta, ja testamentissaan hän lahjoitti varat soveltavan fysiikan oppituoliin Helsingin yliopistolle.
Pahsimeroi

Joen kulku

Joki saa alkunsa 2 355 metrin korkeudessa Borah Peakin, Idahon korkeimman vuoren, itäpuolella Lost River Range -vuoristossa Custerin piirikunnan itäosassa. Aluksi joki virtaa pohjoiseen ja koilliseen noin 20 kilometriä, minkä jälkeen se virtaa luoteeseen yhtyäkseen Salmonjokeen Ellisin lähellä. Viimeiset noin 30 kilometriä joki kulkee Custerin ja Lemhin piirikunnan välistä rajaa. Joen laskiessa Salmonjokeen sen korkeus merenpinnasta on 1 412 metriä.
Joki kulkee Lost River- ja Lemhivuoristojen välisessä laaksossa, ja sitä ruokkivat vuoristopurot katoavat laakson soraan ja virtaavat jokeen pääasiassa maanalaisena virtauksena.
Stephen Baxter

Maailmankatsomus

Baxter sanoo nuorena ajatelleensa ihmisen olevan pohjimmiltaan rationaalinen olento, mutta on nyttemmin muuttanut mieltään. Baxterin kirjoissa henkilöt ovatkin usein irrationaalisia, sillä kirjailija väittää tämän lisäävän heidän autenttisuuttaan. 
Kun Baxterilta pyydettiin Warhammer 40,000 -aiheista kirjaa, hän totesi, ettei kyennyt kirjoittamaan sarjan kuvaamasta totalitaarisesta yhteiskunnasta, koska se oli niin suuressa ristiriidassa hänen oman maailmankuvansa kanssa. Kysyessään miten tällaista taustaa vasten voi kirjoittaa, kirjailijalle vastattiin: "Ajattele vaikka irakilaisia, he kouluttavat teini-ikäisiä poikia ajamaan skoottereilla miinakenttien läpi, räjäyttämään miinat, niin että jalkaväki pääsee läpi. Heidät on koulutettu uskomaan, että jos he kuolevat taistelussa, he pääsevät suoraan taivaaseen, missä Allah ottaa heidät avosylin vastaan. Sitä tapahtuu juuri tällä hetkellä sinun planeetallasi. Jos et kykene ymmärtämään tätä, kirjoittamaan näkökulmasta tai ihanteesta, joka poikkeaa täysin omastasi, niin miten luulet voivasi kirjoittaa muukalaisista ja tulevaisuudesta?" Baxter myöntää tässä kommentissa olleen ajatusta.

Tuotanto

Baxter on tuottelias ja monipuolinen, hänen teoksensa jakaantuvat kolmeen varsin erilaiseen pääkategoriaan ja useisiin alakategorioihin.

Xeelee-sarja

Pääartikkeli: Xeelee-sarja
Xeelee Sequence -tarinat sijoittuvat kaukaiseen tulevaisuuteen ja kattavat ajallisesti vuosimiljoonia. Sarjassa ihmisistä on muodostumassa maailmankaikkeuden toiseksi voimakkain rotu jumaltenkaltaisten xeeleiden jälkeen. Ihmiset käyvät sotaan xeeleitä vastaan, mutteivät ymmärrä xeeleiden käyvän samanaikaisesti paljon suurempaa taistelua. Vaikuttavuuden lisäämiseksi xeeleet eivät esiinny yhdessäkään sarjan novellissa. 
Xeelee-sarjassa Baxter halusi käsitellä ihmisen rajallisuutta. Hän arvioi, ettei ihminen voi lopulta kehittyä aina vain viisaammaksi ja älykkäämmäksi. Xeeleiden konflikti toisen muukalaisrodun kanssa on niin valtava, etteivät ihmisaivot kykene ymmärtämään sitä. Lisäksi ihmisistä tulee kuin loisia xeeleiden ylivoiman edessä.

Muuta tuotantoa

Baxterin nykypäivän maa -tarinat ovat humaanisempia huolellisesti kuvatuilla henkilöhahmoillaan. Nämä kirjat ovat myös paljon synkempiä kuin hänen muut kirjat ja eivätkä usein kuvaa paljoa toivoa ihmisyydelle. Jokainen kirja Manifold-trilogiassa on kohdistunut on Fermin paradoksin mahdolliseen selitykseen. Hänen "Evolution"-tarinansa ovat myöhempää kehitystä ja näyttävät kasvavaa kiinnostusta ihmisyyden evoluutioon. Baxter myös hallitsee lukuisia muita tyylejä. Vuosina 1995–2004 Baxter sai ainakin 15 eri kirjallisuuspalkintoa.

Long Earth -sarja

Terry Pratchettin kanssa yhteistyössä kirjoitettu sarja Maata muistuttavista rinnakkaismaailmoista.