Ernst Lubitsch

Elämäkerta

Lubitschin vanhemmat räätäli Simon ja Anna Lubitsch olivat venäjänjuutalaisia maahanmuuttajia. Hänellä oli Saksan kansalaisuus, mutta hän menetti sen, kun Adolf Hitler poisti 1930-luvulla Saksan kansalaisuuden kaikilta venäläisiltä ja puolalaisilta maahanmuuttajilta. Sen jälkeen hän anoi Yhdysvaltain kansalaisuutta, joka myönnettiin hänelle 1936. Lubitsch avioitui 1935 brittiläisen näyttelijän Vivian Gayen kanssa. Heidän tyttärensä Nicola Lubitsch syntyi 1938. Kun sota syttyi Euroopassa, Vivian Lubitsch oli tyttärensä kanssa Lontoossa. Vivian Lubitsch lähetti vauvan hoitajan kanssa Montrealiin SS Athenia -laivalla, jonka saksalaisten sukellusvene upotti 3. syyskuuta 1939. 118 matkustajaa kuoli, mutta lapsi ja lapsenhoitaja pelastuivat.
Lubitsch kuoli kuudenteen sydänkohtaukseensa 30. marraskuuta 1947. Poistuessaan Lubitschin hautajaisista Billy Wilder sanoi: ”Lubitschia ei enää ole.” William Wyler totesi siihen: ”Vielä pahempaa on, ettei enää tule Lubitschin elokuvia.” Wilderilla oli työhuoneensa oven yläpuolella kyltti, jossa luki: ”Miten Lubitsch olisi tehnyt sen?” Lubitschilla on tähti Hollywood Walk of Famellä.

Alkuvaiheet

Lubitsch lopetti koulunkäynnin 16-vuotiaana ja työskenteli päivisin räätäli-isänsä liikkeessä, mutta esiintyi iltaisin musiikki- ja revyyteattereissa. 1911 hän pääsi Max Reinhardtin johtamaan Deutsches Theateriin, jossa hän nopeasti eteni pikkuosista suurempiin rooleihin. 1912 hän ryhtyi hankkimaan lisätuloja elokuva-alalta.

Saksan vuodet (1912–1922)

Lubitschin ensimmäinen elokuva näyttelijänä on saattanut olla aiemmin näytelmänä mainetta saanut Das Mirakel vuodelta 1912 (ensi-ilta 21. joulukuuta 1912), mutta varmuutta asiasta ei ole. Varmuudella tiedetään hänen elokuvanäyttelijäuransa alkaneen 1913. Näyttelijänuransa alkuvuosien lyhyissä elokuvissa hän esitti usein koomista Meyer-nimistä juutalaista kauppa-apulaista, joka neuvokkaana kiipijänä päätyy lopussa naimisiin johtajan tyttären kanssa.
Näyttelijätyön ohella Lubitsch alkoi myös ohjata elokuvia, ensimmäinen niistä oli lyhytelokuva Fräulein Seifenschaum 1914. Lubitschin ensimmäinen pitkä elokuva oli Kun olin kuollut 1916. Seuraavat pitkä elokuvat Die Augen der Mumie Ma ja Carmen (1918, kummassakin Pola Negri pääosassa) olivat hänen ensimmäisiä merkittäviä ohjaustöitään, mutta seuraavana vuonna ensi-iltansa saanut Die Austernprinzessin oli kansainvälinen menestys. Sen jälkeen hän ohjasi historiallisia suurelokuvia, kuten Madame du Barry (1919), Anna Boleyn (1920) ja Faaraon vaimo (1921) ja pienimuotoisempia komedioita kuten Vuorikissa, jotka kaikki menestyivät hyvin.
Madame du Barry oli yksi ensimmäisistä saksalaisista elokuvista, jotka ensimmäisen maailmansodan jälkeen pääsivät levitykseen Yhdysvalloissa. Siitä alkoi myös saksalaisen elokuvan ”invaasio” Yhdysvaltojen elokuvamarkkinoille. Madame du Barry, Anna Boleyn ja Carmen saivat ensi-iltansa Yhdysvalloissa 1921 ja New York Times valitsi kaikki kolme tuon vuoden 15 tärkeimmän elokuvan listalle.
Lubitsch matkusti joulukuussa 1921 ensimmäistä kertaa Yhdysvaltoihin. Siitä piti tulla pitkä mainos- ja opintomatka, joka olisi huipentunut Faaraon vaimon ensi-iltaan helmikuussa 1922. Ensimmäinen maailmansota oli kuitenkin vielä tuoreessa muistissa, ja lukuisat saksalaiset elokuvat olivat heikentäneet Yhdysvaltain elokuvantekijöiden ansioita. Lubitsch ei saanut lämmintä vastaanottoa, ja jo kolmen viikon kuluttua hän palasi Saksaan. Hän oli kuitenkin ehtinyt tutustua yhdysvaltalaisen elokuvateollisuuteen, ja hän tajusi, että saksalaisten tuotantoyhtiöiden resurssit olivat kovin vaatimattomia yhdysvaltalaisiin verrattuna.

Tuottaja-ohjaajana Hollywoodissa (1934–1947)

Lubitsch nimitettiin Paramountin tuotantopäälliköksi 1935 – hän on ainoa merkittävä Hollywood-ohjaaja, joka on koskaan johtanut suurta elokuvayhtiötä. Lubitsch tuotti kaikki omat elokuvansa ja valvoi muiden elokuvien tuotantoa. Lubitschilla oli vaikeuksia delegoida vastuuta ja vuotta myöhemmin hänet erotettiin.
Lubitsch ohjasi tunnetuimmat teoksensa vuosina 1939–1943: Ninotchka, Kauppa kulman takana, Tuo epävarmuuden tunne, Ollako vai eikö olla ja Taivas odottakoon.
Ninotchka on poliittinen satiiri ja ehkä tunnetuin Lubitschin elokuva. Pääosaa näytteli Greta Garbo ja elokuvajulisteissa iskulauseena oli ”Garbo nauraa!” 
Lubitsch ohjasi 1940 komedian Kauppa kulman takana. Käsikirjoituksen teki jälleen Samson Raphaelson ja pääosissa olivat James Stewart ja Margaret Sullavan, jotka työskentelevät samassa kaupassa, mutta eivät tajua, että he tietämättään kirjoittavat toisilleen rakkauskirjeitä. Kriitikko David Thomson on kirjoittanut elokuvasta:

»Kauppa kulman takana... on yksi kaikkien aikojen parhaimmista elokuvista... Rakkaustarinan pari on liian rakastunut rakastumiseen ideaan, eivätkä he huomaa rakkautta nenänsä edessä. Vaikka kaikki päättyykin lopulta hyvin, jännitys säilyy – kuten myös pelko, miten helposti onnensa voi ohittaa. Elokuvan on kauniisti kirjoittanut Lubitschin suosikkikäsikirjoittaja Samson Raphaelson. Niin monet toiveet ja pelot heijastuvat siinä Stewartin ja Sullavanin kasvoilla. Se on niin hyvä komedia, että se saa meidät pelkäämään heidän puolestaan. Tapaaminen kahvilassa on ehkä yhdysvaltalaisen elokuvan paras tapaamiskohtaus. Ja kohtaus, jossa Sullavanin käsi turhaan hapuilee odottamaansa kirjettä tyhjästä postilaatikosta; ja hänen pettymyksen murtamat kasvonsa – se on yksi elokuvahistorian herkimmistä hetkistä. Hetken ajan, kun Sullavan tajuaa kokemansa menetyksen, jopa muutoin niin kaunis Sullavan näyttää vanhalta ja sairaalta.» 
Lubitschin elämäkerran kirjoittaja Scott Eyman yritti kuvata kuuluisaa ”Lubitschin kosketusta” seuraavasti:

»Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta Lubitschin elokuvat eivät sijoitu Eurooppaan eivätkä Yhdysvaltoihin vaan Lubitsch-maahan, paikkaan täynnä vertauskuvia, hyväntahtoista sulokkuutta ja kaihomielistä viisautta... Tämän ainutkertaisen taiteilijan lempiaiheeksi muodostuivat tapainkomedia ja yhteiskunta, josta nuo tavat juontuivat. Tuo maailma on täynnä hienovireistä maltillisuutta; maailma, jossa reaktiot seksuaalisen ja sosiaalisen soveliaisuuden rikkomuksiin on ritualisoitu – mutta ennalta arvaamattomilla tavoilla, ja jossa perustavanlaatuisista kysymyksistä keskustellaan hienotunteisesti kuiskaillen; kirurgin veitsellä, ei teurastajan kirveellä... Kouliintumattoman silmissä Lubitschin teokset voivat vaikuttaa vanhanaikaisilta, koska niiden henkilöhahmot kuuluvat maailmaan, jossa seksuaalisuhteita käsittelevät säännöt olivat huomattavasti muodollisempia kuin myöhemmin. Mutta hänen näkökulmansa elokuvaan, komediaan ja elämään ei niinkään ollut aikaansa edellä vaan ennemminkin ainutkertaista ja ennen muuta ajatonta.» 
Seuraavissa elokuvissaan Lubitsch oli riippumaton ohjaaja: Tuo epävarmuuden tunne (1941, uudelleenfilmatisointi hänen Taas suutele mua -elokuvasta vuodelta 1925) ja natsismin vastainen farssi Ollako vai eikö olla (1942), joka oli Jack Bennyn ainut merkittävä elokuvarooli ja Carole Lombardin viimeinen elokuva.
Viimeiset vuotensa Lubitsch työskenteli Foxille, mutta heikko sydän haittasi hänen työtään, ja enimmäkseen hän valvoi muiden töitä. Lubitschin viimeinen elokuva, jossa ”Lubitschin kosketus” näkyi selvästi, oli Taivas odottakoon (1943), joka oli jälleen Raphaelsonin käsikirjoittama. Se kertoo Henry Van Clevestä (Don Ameche), joka helvetin porteilla kertoo elämästään ja tuntemistaan naisista – äidistä alkaen – ja keskittyy kuvaamaan 25-vuotista avioliittoaan Marthan (Gene Tierney) kanssa.
Taivas odottakoon -elokuvan jälkeen Lubitsch työskenteli Edwin Justus Mayerin kanssa Häväistysjuttu hovissa -elokuvan (1945) käsikirjoituksen parissa (uudelleenfilmatisointi Lubitschin Kielletystä paratiisista (1924)). Elokuvan käsikirjoitus valmistui Lubitschin johdolla ja hän ohjasi elokuvan harjoitukset. Varsinaisten kuvausten aikana Lubitsch kuitenkin sairastui ja hän palkkasi Otto Premingerin päättämään kuvaukset. Elokuvaa pidetään siitä huolimatta Lubitschin elokuvana. Lubitschin terveydentila parani sen jälkeen ja hän ohjasi elokuva Piika, joka ei tiennyt paikkaansa, jonka pääosissa olivat Charles Boyer ja Jennifer Jones.
Maaliskuussa 1947 Lubitsch sai Oscar-kunniapalkinnon ”25 vuotta kestäneestä elämäntyöstä elokuvan parissa”. Palkinnon jakaja Mervyn LeRoy kutsui Lubitschia ”vihjailujen mestariksi” ja kuvasi hänen elokuvakerrontaansa seuraavasti: 

»Hän ajatteli kuin aikuinen, mutta vihasi sanoa asioita suoraan.” Lubitschia haastateltiin tuolloin usein, ja hän totesi moneen kertaan, että Kauppa kulman takana oli hänen oma suosikkinsa. Kun hän pohdiskeli uraansa, hän sanoi: ”Tein joskus elokuvia, jotka eivät vastanneet omia laatuvaatimuksiani – mutta toisaalta voisi myös sanoa, että keskinkertainen tekijä täyttää aina laatuvaatimuksensa.» 
Lubitsch kuoli myöhemmin samana vuonna Hollywoodissa sydänkohtaukseen. Otto Preminger ohjasi hänen viimeisen elokuvansa Kärpännahkaviitta loppuun, ja elokuva sai ensi-iltansa seuraavana vuonna.