Sukellusveneverkko

Sukellusveneverkko on nykyisin jo käytöstä poistettu puolustusväline; satamia tai ankkuroituneita aluksia sukellusveneiltä suojaava, teräsvaijereista koottu verkko. Verkoilla saatettiin myös sulkea kokonainen lahti tai muu väylä. Verkossa oli usein portti aluksia varten, ja verkkoja saattoi olla useita sisäkkäisiä paremman suojan vuoksi.

Verkon rakenne ja asennus

Verkko tehtiin noin 10 cm paksusta erikoisteräsvaijerista. Yksittäiset verkon osat ovat noin 10 x 50 metrin kokoisia. Verkkoon yläreunaan liitettiin riittävä määrä teräksisiä kohoja, jotta verkko kelluisi haltussa syvyydessä. Omien alusten läpikulkua varten asennettiin laivaportti. Portissa pinnalle tulivat kelluvat ja kääntyvät puomit, sukellusvenepuomit, joihin verkko portin kohdalla ripustettiin.
Laivaporttia hoiti yleensä tarkoitukseen muunnettu hinaaja.
Raskaimmat verkot rakennettiin erikseen telakoilla ja tuotiin paikalle erityisten kellukkeiden ja hinaajien voimin. Jos tällainen verkko oli asennettu sataman suojaksi, siihen ja eritoten avattavaan laivaporttiin voitiin ripustella erillisiä räjähdyspanoksia. Panokset eivät olleet voimakkaita, eivätkä pystyneet tuhoamaan varsinaisia sukellusveneitä, mutta rynnäkkösukeltajille ja pienoissukellusveneille ne saattoivat olla kohtalokkaista. Panokset oli tarkoitettu ensisijaisesti hälyttämään vartioalus paikalle.
Suomessa on kokemusta vain yhdestä tällaisesta tapauksesta: sukellusvene Iku-Turso (kapteeniluutnantti Pentti Airaksinen) yritti viimeisenä sotatoimenaan tunkeutua Lavansaaren satamaan, mutta sen esti sukellusveneverkko; verkossa ollut ilmaisinpanos vaurioitti alusta ja sen oli vetäydyttävä. 
Räjähdys rikkoi muutamien akkujen kansia, mikä havaittiin kotisatamassa ja korjattiin; tosin lopulliset vauriot selvisivät vasta kymmenen vuotta myöhemmin alusta romutettaessa.

Verkonlaskija-alukset

Verkkojen laskuun ja nostoon käytettiin erityisvalmisteista verkonlaskijaa, tai joskus tarkoitukseen muunnettua hinaajatyyppistä alusta. Esimerkiksi Suomen laivaston tykkiveneet Uusimaa ja Hämeenmaa oli suunniteltu paitsi raivaajiksi, myös suojaverkon laskijoiksi.
Saksalaiset rakensivat toisen maailmansodan aikana suuria määriä tehokkaita verkonlaskija-aluksia, joissa oli leveä kansi apurullineen. Aluksissa ei ollut omia koneita potkureineen, vaan niitä liikuteltiin hinaajavoimin. Aluksissa oli sähköä kehittävät apumoottorit ja lentotukialusmainen leveä kansi keulassa. Kannen verkkoporttista verkko siirrettiin kerroksittain aluksen ruumaan tai laskettiin mereen. Nimeä aluksilla ei yleensä ollut, ainoastaan tyyppimerkintä Netzleger (suom. verkonlaskija) ja taktinen numero.
Saksalaiset kehittivät sukellusveneverkkosuojauksen erittäin pitkälle. Esimerkiksi taistelulaiva Tirpitzin satamapaikka Norjan Kåfjordissa oli ympäröity kauttaaltaan sukellusveneverkoilla. Sisin verkkoaitaus oli jopa 254 mm eli kymmenen tuuman vaijerista laadittu; se siirrettiin kokonaisena seinänä sivuun tarkoitukseen muunnetun hinaajan voimin kun taistelualus tuli ulos tai meni aitaukseensa. 
Aidassa oli veneportti laivaveneille; samoin isommassa verkossa ulompana oli erillinen laivaportti.

Sukellusveneverkot Suomessa

Suomessa verkkoaitauksia rakennettiin useita lähinnä suojaamaan saksalaisten raskaita aluksia. Erityismaininnan ansaitsee Mursu (saks. Walross) -verkko, joka vedettiin keväällä 1943 Suomenlahden poikki Porkkalasta Naissaareen; Porkkalan rannikkoreitille asennettiin omaa liikennettä varten laivaportti. Verkkosulkua vartioi koko ajan suuri määrä saksalaisia aluksia; verkko oli saksalaisten laskema ja heidän hoidossaan. Mursu tukkikin venäläisten sukellusveneiden tien tehokkaasti kahden purjehduskauden ajan. 
Verkkoa vartioineista aluksista on hylkyinä jäljellä kaksi: Mäkiluodon linnakkeen ullkopuolelle karilleajon vuoksi uponnut M1940 -luokan raivaaja M451 ja kauemmas Gåsskvättanin matalikolle lentopommin vuoksi uponnut verkonvartijaksi muutettu maihinnousulautta MFP398. Molemmissa on syvyyspommit paikallaan ja ne ovat ehdottomassa sukelluskiellossa.
Mursu -verkko jäi paikalleen syksyllä 1944 ja saksalaiset miinoittivat sen länsipuolen lähtiessään. Miinoituksessa tuhoutui 12.12.1944 kaksi saksalaista Narvik-luokan hävittäjää, Z 35 ja Z 36 joiden hylyt makaavat siellä täydessä räjähdelastissa edelleen. Verkon raivasi pois Suomen laivasto keväällä 1945: ensin vartioveneet tuhosivat kohot syvyyspommien avulla ja sitten 1. raivaajaosasto eli miinalaiva Ruotsinsalmi ja tykkivene Uusimaa, Tykkivene Hämeenmaa sekä tykkiveneet Turunmaa ja Karjala repivät verkot pois raskailla raivaimilla. Irtoilleita kohoja on vieläkin (2018) pitkin Porkkalan rantoja.
Irralliset verkkoaitaukset saksalaiset keräsivät pois; viimeinen tätä työtä elokuussa 1944 tehnyt erikoisalus, Netzleger VIII, oli poistumassa Suomesta kun suomalaiset pysäyttivät sen Utön luona. Alus aiottiin takavarikoida, mutta pitkän aseveljeyden vuoksi alukseen ei asetettu vartiota, eipä edes kielletty radion käyttöä. Saksalaiset kutsuivat radiolla risteilijä Prinz Eugenin paikalle, ja risteilijän vesikone pudotti suomalaisille asiaa koskevan viestin. Kumpikaan osapuoli ei halunnut ampua toisiaan kohti, suomalaiset peruuttivat takavarikon ja verkonlaskija, sitä kiskonut hinaaja sekä pari pienempää kuljetusalusta saivat poistua rauhassa. saksalaisen hävittäjän suojiin. Tieto tapauksesta pysyi salaisena vuoteen 1957.
Mursu-verkkosulku oli maailman suurin. Yhdysvalloilla oli vielä mittavammat suunnitelmat koko Karibianmeren sulkemisesta sukellusveneverkoilla, miinoituksilla ja raskaasti aseistetuilla partioaluksilla vuosina 1941–1944. Suunnitelmat jäivät kuitenkin toteuttamatta budjettisyistä. Lisäksi saksalaisten sukellusveneet pystyttiin muilla keinoin pitämään poissa alueelta, jossa ne kahtena ensimmäisenä sotavuotena olivat saaneet aikaan suurta tuhoa.