Madame de Pompadour

Jeanne-Antoinette Poisson, Pompadourin markiisitar (29. joulukuuta 1721 Pariisi – 15. huhtikuuta 1764 Versailles) oli Ranskan kuninkaan Ludvix XV:n rakastajatar ja merkittävä taiteiden ja kirjallisuuden suojelija.

Porvaristyttö

Jeanne-Antoinette Poissonin äiti oli Madeleine Poisson, ja häntä pidettiin yhtenä Pariisin kauneimmista naisista. Tyttären syntymähetkellä hän oli 21-vuotias. Isä oli Charles Poisson, tyttären syntymähetkellä vähän yli 30-vuotias, ja häntä pidettiin iloisena juomarina. Isä työskenteli varakkaiden Pâris'n veljesten palveluksessa, jotka olivat rikastuneet asekaupalla. Isän työhön kuului matkustelu, ja äidillä oli paljon ihailijoita. Onkin arveltu, että Jeanne-Antoinetten biologinen isä olisi ollut varakas finanssimies ja veronkantaja Charles-François Le Normant de Tournehem, joka auttoi nuorta Jeanne-Antoinettea pääsemään elämässään eteenpäin.
Perheen nimi vedettiin lokaan vuonna 1726 tapahtuneessa talousskandaalissa. Charles Poissonin työnantajan suojelija hallituksessa joutui epäsuosioon, sillä hänen huhuttiin kavaltaneen varoja hallitukselta. Jotta Pâris'n veljekset eivät menettäisi kaikkia liiketoimiaan, tarvittiin syyllinen. Sellaiseksi tarjottiin Jeanne-Antoinetten isää. On epäselvää, oliko Charles Poisson todella syyllinen vai käytettiinkö hänen nimeään bulvaanina. Hän joutui kuitenkin maanpakoon Hampuriin, ja hänen olisi pitänyt maksaa yli 200 000 livren korvaukset, mikä nykyrahassa vastaa miljoonia euroja. Koska tämä oli hänelle mahdotonta, hänen omaisuutensa takavarikoitiin ja perhe joutui muuttamaan huonompaan asuntoon. 
Nyt esiin astui Charles-François Le Normant de Tournehem, joka järjesti virallisen asumiseron, jotta edes perheen äiti saisi pitää omaisuutensa. Hän ryhtyi myös perheen suojelijaksi ja asioiden järjestelijäksi. 
Pian isän maanpakoon siirtymisen jälkeen Jeannen äiti vei hänet ursuliiniluostariin saamaan opetusta. Jeanne oli oikeastaan liian nuori otettavaksi luostarikouluun, mutta muuan nunnista oli Jeannen täti. Koulussa opetettiin luku- ja kirjoitustaitoa, laskemista, latinaa, maantietoa, koruompelua ja Ranskan historiaa. Kristinuskon perusasiat samoin kuin säännöllinen rukoilu kuuluivat koulunohjelmaan ja paljon aikaa uhrattiin eleganttien kirjeiden kirjoittamisen opettelulle. Vaikka koulun päiväohjelma oli tiukka, pidettiin huolta myös siitä, että tytöillä oli aikaa leikkiä.  
Kun tytär oli koulussa, vietti Jeannen äiti huoletonta eronneen rouvan elämää. Koulun kirjeenvaihtoa on säilynyt ja eräässä säilyneessä kirjeessä abbedissa kirjoittaa Charles Poissonille, että ei lähettäisi tytön koulumaksuihin tarkoitettuja rahoja äidille, vaan suoraan kouluun. Äiti oli käyttänyt rahoja omiin menoihinsa. 
Tarinan mukaan Jeannen äiti vei tyttärensä ennustajalle kun tytär oli yhdeksänvuotias. Ennustaja oli kertonut, että tytär pääsee kuninkaan rakastajattareksi. 1700-luvun Ranskassa Jeannen oli realistisesti ajatellen ollut täysin mahdotonta päästä lähellekään kuningasta sillä hänen isäänsä pidettiin talousrikollisena ja äitiään huonomaineisena. Lisäksi he kuuluivat alhaisena pidettyyn porvarissäätyyn. Ainoastaan prosentin murto-osalle kansasta oli mahdollista tavata kuningas ja seurustella hänen kanssaan. Henkilön sukujuurten täytyi kuulua ylhäisaatelistoon jo 1400-luvulta alkaen jotta hän olisi päässyt hoviin. Jos kuningas suvaitsi tavata tavallista kansaa, heidän oli täytynyt tehdä jotain erityisen merkittävää. 
Nykyajan ihmisestä äidin haave tuntuu merkilliseltä. 1700-luvun itsevaltaisen kuninkaan hallitsemassa Ranskassa asiassa ei nähty mitään kummallista. Kuninkaan rakastajatar pääsi asumaan Versaillesiin omaan huoneistoon, mikä herätti kateutta ja ihailua. Rakastajatar sai oman palveluskunnan ja määrärahan. Myös hänen perheenjäsenistään pidettiin huolta. Kun Jeanne oli vakiinnuttanut asemansa hovissa, hänen veljensä Abel kustannettiin opintomatkalle Italian taidekeskuksiin. Matka kesti kaksi vuotta ja Abel asui Ranskan lähetystöissä ja häntä kohdeltiin kuin ylhäisyyttä. Kun kuningas kyllästyi rakastajattareensa, sai rakastajatar oman pienen linnan asuttavakseen maaseudulta. Jos suhteesta oli syntynyt lapsi, kuningas huolehti, että tältä ei puuttunut aineellisesti mitään, tunnustamatta kuitenkaan isyyttään. 
Luostarikoulun jälkeen Jeannen koulutuksesta vastasi varakas Le Normant de Tournehem. Hän kustansi tytölle parhaat opettajat jotka rahalla saa. Opetusohjelmaa laajennettiin ja sisältyivät myös laulu ja spinetin soittaminen sekä baletti. Koska Jeanne osoitti myös lahjakkuutta kuvataiteisiin hän sai opetusta myös piirtämisessä, maalaamisessa ja etsausten tekemisessä. Opetus sisälsi myös ratsastuksen ja vaunujen käsittelyn. Jeanne pääsi esiintymään ja kuusitoistavuotiaana hän esiintyi Voltairen näytelmässä ja pääsi laulamaan oopperaan. Kun hän täytti seitsemäntoista, Le Normant de Tournehem ryhtyi etsimään hänelle puolisoa. Jeannen virallinen isä oli palannut näihin aikoihin maanpaosta takaisin Pariisiin.

Versaillesiin

Varakkaan aviopuolison löytäminen oli kuitenkin vaikeaa Jeannen taustan vuoksi. Le Normant de Tournehem keksi kuitenkin ratkaisun. Hänellä ei ollut omia tunnustettuja lapsia, mutta hänen veljensä poika asui hänen luonaan ja tunsi Jeannen  hyvin. Le Normant de Tournehem oli kustantanut pojan koulutuksen ja tehnyt hänestä perijänsä. Vuonna 1741 19-vuotias Jeanne meni naimisiin  24-vuotiaan Charles-Guillaume Le Normant d’Étiolles’n kanssa. Nimi d`Etoilles juontui Le Normant de Tournehemin oikeudesta käyttää "seigneur"- arvonimeä, joka oli eräänlainen aatelisarvo. Nuoripari asui Le Normant de Tournehemin omistamassa arvotalossa lähellä Place Vendômea ja talon omistaja lahjoitti nuorelle parille avokätisesti hevosia ja vaunuja ja kustansi myös viiden palvelijan palkat. Avioparin ensimmäinen lapsi syntyi avioliiton ensimmäisen vuoden jälkeen, mutta kuoli alle vuoden vanhana.
Kauniista nuoresta vaimosta tuli tunnettu henkilö Pariisissa, ja monet kuuluisuudet kuten Voltaire, ensyklopedian tekijät Diderot ja D’Alembert vierailivat hänen salongissaan. Pariisissa oli tuohon aikaan arviolta 500 000 asukasta ja moni nykyinen nähtävyys, kuten Place de la Concorde ja Panthéon odottivat rakentamistaan. Nykyisessä mielessä käsitettäviä ravintoloita oli vähän ja siksi varakkaiden rouvien, kuten Jeannen, emännöimät salongit olivat tärkeitä kohtauspaikkoja. Niissä keskusteltiin asioista, joista tuli vaatimuksia vuoden 1789 vallankumouksessa. Jeanne oli noussut yhteiskunnan portaikossa ylemmälle tasolle, mutta hän halusi päästä vieläkin korkeammalle. 
Jeanne näki kuningas Ludvig XV:n ensimmäisen kerran Sénartin metsässä syksyllä 1743, missä kuningas oli saksanhirvijahdissa. Vaikka Jeanne ei kuulunutkaan metsästysseurueeseen, hän oli jotenkin tullut metsään ja hankkiutunut paikkaan, jossa kuningas näkisi hänet. Naiskauneutta arvostanut majesteetti kiinnitti huomionsa heti Jeanneen. Miten tämä kohtaaminen onnistuttiin järjestämään on jäänyt historioitsijoille epäselväksi. 
Kuningas Ludvig XV oli näihin aikoihin kyllästynyt. Hän oli ollut kuninkaana jo 28 vuotta ja hänet oli naitettu Puolan kuninkaan tyttären Maria Leszczyńskan kanssa ja heillä oli kymmenen lasta, joista tosin kolme oli kuollut aivan pieninä. Kuningas ja kuningatar olivat luonteiltaan vastakkaisia, kun kuningatar halusi lukea ja tehdä käsitöitä sekä käydä kirkossa, kuningas oli kiinnostunut luonnontieteistä ja erityisesti metsästyksestä. Puolisot tapasivat toisiaan lähinnä valtiollisissa seremonioissa ja jos he joutuivat viettämään aikaansa yhdessä, he eivät keksineet toisilleen mitään sanottavaa. Kuningas oli kyllästynyt myös rakastajattareensa, erääseen herttuattareen ja siirrätti hänet pois hovista. Kuningas oli kyllästynyt ylhäisaatelistosta lähtöisin oleviin naisiin jotka keskustelivat muodollisesti tylsistä ja sopivista asioista. He pitivät kuningasta kaiken keskipisteenä ja kuningas tunsi, että ei voi olla oma itsensä.

Rakastajatar

Tilanne oli nyt kuin järjestetty Jeannea varten. Huonomaisesta porvarisperheestä lähtöisin oleva nuori nainen ei kuitenkaan voinut mennä noin vain Versaillesiin ja esittäytyä kuninkaalle. Jeanne tarvitsikin järjestelyitä, joista ei ole säilynyt tietoa. Lopputulos on kuitenkin selvillä, hän tapasi kuninkaan kahden kesken ja kuningas rakastui. Järjestelyissä ovat tiettävästi olleet mukana isän työnantajat Pâris´n veljekset, Le Normant de Tournehem ja Jeannen serkku, Georges Binet, joka työskenteli kruununprinssin palveluksessa.  
Hovimies Emmanuel de Croyn päiväkirjamerkintöjen pohjalta on päätelty, että kuningas ja Jeanne alkoivat seurustella alkuvuodesta 1745. Jeanne oli aivan erilainen nainen kuin mihin kuningas oli tottunut ja kyllästynyt. Hän oli tavannut erilaisia ihmisiä, lukenut laajalti, puhui aivan erilaisista asioista ja käytti puheessaan meheviä kansanomaisia sutkautuksia, mitä ylhäisaateliston naiset eivät koskaan tehneet. Hovia varten piti vielä järjestää pieni näytös. 
Näytökseksi, jossa majesteetti ja Jeanne voisivat muka sattumalta kohdata, valittiin kruununperillisen hääjuhlat. Kuningas järjesti poikansa naimisiinmenon kunniaksi naamiaiset, jossa Jeanne Antoinette esitti paimentolaistyttöä ja Ludvig XV marjakuusta. Tuolloin hallitsijaa ja Versaillesia ei suojeltu ulkopuolisilta ja linnaan saattoi tulla naamiaisiin kuka tahansa jos vain paljasti ovivahdille kasvonsa ja kertoi nimensä. Juhlat olivat suuremmat ja ylellisemmät kuin koskaan aikaisemmin, koko palatsi oli valaistu ja  joka sali oli täynnä ruokaa notkuvia pöytiä. Juhlien kustannusten peittämiseksi oli kansalle langetettu ylimääräinen vero.  
Jeannen tulo hoviin oli skandaali. Se, että kuninkaan rakastajatar oli peräisin alhaisesta kansasta, oli kuin isku aateliston kasvoja vasten. Paljon pilaa tehtiin Jeannen vanhempien sukunimestä Poisson (suom. Kala) ja Jeannen vihollisten rustaamia pilkkarunoja kutsuttiin "poissonnadeiksi".  
Versailles oli paikka, jossa käytiin vaarallista ja uuvuttavaa peliä kuninkaan suosiosta. Pienestäkin virheestä lensi ulos Versaillesista, eikä ulos lentänyt päässyt yleensä enää koskaan takaisin. Jos joutui epäsuosioon, kuningas määräsi henkilön lähtemään tiluksilleen maakuntiin, mistä hän ei enää koskaan saanut poistua. Kaikki myös yrittivät hankkia kuninkaalta jotain: virkoja, etuoikeuksia ja maatiloja. Kaikkien tuli tehdä olemassaolonsa tiettäväksi kuninkaalle, saada häneltä nyökkäys tai hymy ja onnekkaimmat pääsivät aamulla kuninkaan seremonialliseen heräämiseen tai hänen päivällispöytäänsä. Pettymystä ei saanut koskaan näyttää, kaiken piti olla iloista, joskin äänekäs nauraminen oli ehdottomasti kielletty. Sääntöjä piti noudattaa kirjaimellisesti ja kuninkaan jokaisessa linnassa oli eri säännöt. 
Hoviprotokollan vuoksi Jeanne tarvitsi aatelisarvon. Kuningas ratkaisi asian rahalla, hän osti sukulaiseltaan Contin prinssiltä linnan ja markiisinarvon ja rahat maksettiin erään välikäden avustuksella. Nimi Pompadour oli Jeannen oma ajatus, se tuli eräältä hänen tuntemaltaan markiisittarelta, joka oli kuollut ilman perillisiä. Näin hän sai käyttöönsä myös suvun vaakunan. Nyt Jeanne sai käyttöönsä arvonimen maitresse en titre, virallinen rakastajatar joka oikeutti pääsyn kuninkaan yksityistilaisuuksiin ja -huoneisiin. 
Vuonna 1744 Madame otti virallisen asumuseron aviomiehestään Charles Le Normant d`Etiollesista. Aviomiehestä tuli myöhemmin liiketoimillaan erittäin varakas. Tytär Alexandrine, joka oli vuoden vanha sijoitettiin toistaiseksi imettäjälle. Isä Charles Poisson aateloitiin, mutta hän ei suostunut ottamaan itselleen aatelisnimeä, vaan oli Poisson lopunikäänsä. Nyt rakastunut Ludvig XV vetäytyi madame Pompadourin kanssa metsästyslinnaansa Choissyyn. Hän pyysi rakastajatartaan pyytämään linnaan ystäviään ja siellä vieraili ainakin Voltaire, joka nimitettiin Ranskan viralliseksi historioitsijaksi. 
Kuningas joka oli ollut koko elämänsä ajan ujo, kammosi virallisia tilanteita ja uusien ihmisten tapaamista, joita kumpiakin hallitsijan työ oli täynnä. Jeanne oli aina empaattinen ja tarkkaavainen. Hän soitti kuninkaalle cembaloa ja esitti asiantuntevia mielipiteitään lukemistaan kirjoista. Majesteetti luki mielellään kirjoja jotka käsittelivät lääketiedettä, maanviljelyä ja erityisen tarkasti hän oli lukenut Benjamin Franklinin tutkielman sähköstä. Hänellä oli myös kaukoputkia, mikroskooppeja ja barometrejä ja Madame de Pompadourin kanssa saattoi keskustella näistä kaikista. Vähitellen vetäytyi viettämään aikaansa entistä enemmän juuri Jeannen kanssa laiminlyöden lähes kaikkea muuta. Sekä Ludvig XV ja Jeanne eivät ymmärtäneet, että mitä enemmän kuningas vetäytyi hovista ja hallitsijan virallisista rituaaleista, sitä vähemmän häntä kunnioitettiin. Alamaisilla ei ollut enää ketään jolle uskoutua alempien viranomaisten mielivallasta eikä osoittaa lojaaliuttaan ja tämä oli osaltaan pohjustamassa vallankumousta.

Mesenaatti

Madame de Pompadourin elämä rakastajattarena ei ollut helppoa. Hänen piti olla aina kaunis, virkeä eivätkä muiden juonittelut saaneet mitenkään satuttaa häntä. Kuninkaan jatkuva huvittelu ei saanut rasittaa häntä. Hän jaksoi rakastajattarena kuusi vuotta, sen jälkeen hänen kuninkaan suhde jatkui toisenlaisena. 
Jeanne ryhtyi tukemaan kuvataiteilijoita kuten hänet metsästyksen jumalatattarena Dianana maalannutta Jean- Marc Nattier´iä. Eniten hän suosi kuitenkin hänestä monia muotokuvia maalannutta François Boucher´ia. Myös erittäin hankalana ja omituisena tunnettu kuvataiteilija Maurice-Quentin de La Tour nautti madamen taloudellisesta tuesta. Maalauksissa Jeanne esiintyy soitinten, kirjojen ja karttojen ympäröimänä mikä kertoo hänen harrastuksistaan. 
Eniten Jeanne tuki kuitenkin kirjailijoita. Hän oli nuorena kuullut lauseen, että juuri kirjailijat tekivät Ludvig XIV:n suuruuden. Hän piti henkilökohtaisesti huolen, että moni vallitsevaa järjestelmää kritisoinut vältti vankilan. Varattomille kirjailijoille hän hankki virkoja hallinnosta ja eläkkeitä. Jopa aina kriittinen ja kärttyinen Voltaire piti Jeannea merkkihenkilönä. Jeanne saikin Voltairen Ranskan viralliseksi historioitsijaksi, mutta Voltaire riitaantui pahasti merkkihenkilöiden kanssa ja siirtyi Preussiiin. Omaa kotikirjastoaan Jeanne kartutti ahkerasti. Perukirjoituksessa mainittiin kirjaston käsittäneen 3525 teosta.  
Kuningas pyrki kieltämään ensyklopedian. Hän piti sitä vaarallisena yksinvallan säilymiselle. Eräässä illanvietossa missä myös Ludvig XV oli paikalla, keskusteltiin mistä aineista ruuti valmistetaan. Koska kukaan ei tiennyt, haetutti Jeanne paikalle ensyklopedian, mistä asia voitiin tarkistaa. Tapauksen jälkeen kuningas ilmaisi olevansa periaatteessa epäluuloinen ensyklopediaa kohtaan, mutta sallii jatkossa sen julkaisemisen. Jeanne vaikutti kuninkaaseen myös siten, että muuan varaton ensyklopedian toimittaja sai eläkkeen.  
Jeanne sijoitti varojaan ja taivutteli myös eräitä aikansa rahamiehiä sijoittamaan tuolloin aloitelleeseen Sèvresin posliinitehtaaseen. Tehdas toimii myös nykyään. Jeannen ajatuksena oli, että ranskalaisten ei kannata maksaa posliinista saksalaisille tehtaille, sillä posliinia voisi valmistaa hyvin myös Ranskassa. Hän ryhtyi itse myymään ja markkinoimaan tehtaan tuotantoa järjestämällä jokavuotisen posliininäyttelyn. Tehtaalla kehitettiin kuuluisuutta saavuttanut oma tyyli, joka oli erittäin suosittu. Tehtaan tuotteita suosi myös Ruotsin kuningas Kustaa III. Kriitikoiden mielestä tehtaan tuotteet olivat liian kalliita. 
Makunsa ja tyylinsä noudattamiseen Pompadourilla oli runsaat käteisvarat ja hänen huonekalunsa ja koriste-esineensä alkoivat määrätä tyyliä yhä laajemmissa piireissä. Hänen suosimaansa vaaleanpunaisen sävyä kutsuttiin pompadourinpunaiseksi.  Madame Pompadourista tuli muotikuningatar, jonka asuja, kenkiä ja kampauksia kopioitiin. Hän palkkasi monia huonekalupuuseppiä, räätäleitä, puutarhureita ja maalareita toteuttamaan haluamansa. Miten paljon kaikki maksoi, on mahdotonta arvioida. 1800-luvun historioitsijat suhtautuivat häneen paheksuen ja heidän esittämiään hinta-arvioita on nykyajan tutkimus pienentänyt. Joka tapauksessa kyse on ollut miljoonista livreistä. 
Jeanne sai ajatuksen Pariisiin perustettavasta sotilasakatemiasta. Kuningas suhtautui tähänkin hankkeeseen aluksi vastahakoisesti, mutta suostui ja hankkeen johtoon nimitettiin Jeannen veli Abel ja vanha ystävä Le Normant de Tournehem. Rakennuksen peruskivi laskettiin vuonna 1751 ja Jeanne työskenteli hankkeen parissa koko loppuelämänsä. Kun valtion varojen puuttumisen vuoksi rakennustyöt olivat pysähdyksissä, maksoi Jeanne rakentamisen omista varoistaan. Akatemia oli tarkoitettu varattomien aatelissukujen pojille ja aluksi siellä aloitti 500 poikaa joiden isät olivat kaatuneet tai taistelleet Ranskan puolesta. Rakennus on yhä olemassa ja sotilasakatemiana. Vuonna 1784 siellä aloitti opintonsa vähävaraisen kodin poika Napoleon Bonaparte. 
Omistamiaan jalokiviä Jeanne myi 600 000 livren edestä ja perusti omana aikanaan erittäin edistyksellisen Saint-Jeanin sairaalan, jossa oli 48 potilaspaikkaa. Sairaalan hoitajina toimivat nunnat. 
Varallisuuttaan Jeanne kartutti myös kiinteistösijoittamisella. Hän osti ja korjautti vanhoja linnoja sekä ajanmukaisti niiden puutarhat. Erään linnan puutarhaan istutettiin Ranskassa jalostettu sensaatiomainen uutuus, puutarhamansikka. Hänen kunnianhimoisin hankkeensa oli kooltaan melko vaatimaton Bellevuen linna, joka koristeltiin maalauksilla, kuten "Venuksen aamutoimet" ja "Venuksen kylpy". Itse rakennus on purettu, mutta maalaukset ovat nähtävinä Washingtonissa, Yhdysvalloissa.  
Jeannen asema hovissa herätti pilkkaa, kateutta ja vihaa. Vuonna 1750 kun Jeanne ei ollut asunnollaan, hänen palvelijattarensa vastaanotti papiksi pukeutuneen miehen. Miehellä oli mukanaan pullo, jonka hän sanoi sisältävän lääkettä. Palvelijattaren olisi pitänyt pudottaa salaa Jeannen ruokaan päivittäin muutama pisara ainetta ja hän saisi korvauksena useamman vuoden palkan. Palvelijatar kauhistui, ryhtyi huutamaan ja mies poistui paikalta. Versaillesin turvamiehet hälytettiin, he tutkivat palatsin ja lähiseudun majatalot, mutta ketään ei löydetty.

Ranskan ensimmäinen nainen

Madame de Pompadourin ja Ludvig XV:n välisen intiimisuhteen on arveltu loppuneen vuoden 1751 paikkeilla, syynä lienee Jeannen kokema keskenmeno. Yleensä tässä tilanteessa rakastajatar olisi karkotettu hovista, mutta Jeannesta tuli kuninkaan kumppani hallitusasioissa. Hän muutti pois pienestä Versaillesin yläkerrassa olleesta asunnostaan alakertaan, kuuden huoneen asuntoon. Hän oli ensimmäinen ei-kuninkaallinen henkilö, joka sai näin suuren kunnianosoituksen.  
Ludvig XV teki Madame de Pompadourista eräänlaisen kilven itsensä, kansan ja hallituksen väliin. Hyvät asiat kartuttivat kuninkaan kunniaa ja huonoista syytettiin Jeannea. Edes ministerit eivät saaneet kritisoida kuningasta. Vastineeksi asemastaan kilpenä Jeanne sai runsaita taloudellisia etuja. Jeanne alkoi kuitenkin opiskella hallinnon asioita ja perehtyi asioiden pienempiinkin yksityiskohtiin. Hänen ja kuninkaan ranskalaiset parjaajat nimittivät häntä nymfiksi, joka on korotettu pääministeriksi. Ulkomaiden lähettiläät taas kehuivat Jeannen älykkyyttä ja perehtyneisyyttä.  
Jeanne otti vastaan ulkomaiden lähettiläät, tapasi tärkeimmät virkamiehet, valitsi ministerit ja päätti millaisia lahjoja lähetettiin ystävävaltioiden kuninkaille. Hän yritti saada hallitusasioihin kyllästyneen kuninkaan kiinnostumaan ja rohkaistumaan uudelleen hallitsemisesta. Turhaan, sillä kuninkaalla oli kiire uusien huvitusten ja rakastajattarien etsimisessä.  
Ranskan talous oli huonossa kunnossa muun muassa sotien ja keskiaikaisen verotuskäytännön vuoksi. Vuonna 1749 finanssiministeri Jean-Baptiste Machault esitti mullistavan idean jota Madame de Pompadour ja kuningas tukivat. Jokaisen, myös aateliston ja kirkon, piti maksaa viiden prosentin vero tuloistaan. Tavallinen kansa kannatti ajatusta, mutta kirkko ja ylhäisaateli vastustivat ajatusta. Pariisin 250-jäseninen parlamentti asettui avoimeen vastarintaan. Se esiintyi kansan puolustajana yksinvaltiasta vastaan. Samaan aikaan oli saatu huonoja satoja ja nälkäisiä maalaisia ilmaantui joukoittain Pariisiin kerjäämään ja etsimään tilapäistöitä. Eräissä mellakoissa kansa syytti Madame de Pompadouria vaikeuksista ja hän joutui pakenemaan väkijoukkoa Pariisista Versaillesiin. Kuningas ratkaisi asian suoraviivaisesti: Pariisissa mellakoineet nälkäiset maalaiset siirrettiin pakkosiirtolaisiksi Louisianaan ja Quebeciin. Verouudistuksesta ei tullut mitään. 
Kuningas uskoi Madame de Pompadourille salaisia ulkovaltojen lähettiläiden kanssa tehtäviä neuvotteluja. Syyskuussa vuonna 1755 Jeanne tapasi salaisesti Itävallan lähettilään Starhembergin Bellevuen linnassa. Neuvottelut käynnistivät Ranskan ulkopolitiikassa muutoksia, jotka olivat sille pelkäksi haitaksi. Itävalta ja Ranska liittoutuivat ja lupasivat lähettää toistensa avuksi 14 000 miestä. Itävalta saisi vallata takaisin menettämänsä Sleesian ja Ranska saisi miehittää nykyisen Belgian alueen, josta tehtäisiin Ranskan alainen ruhtinaskunta, jota hallitsisivat Ludvig XV:n tytär ja vävy. Ludvig syrjäytti sopimuksen teossa vanhan ja kokeneen ulkoministerinsä ja varoitti sen seurauksista. Seuraavana vuotena tilanne kiristyi ja se johti sotaan joka kesti seitsemän vuotta.
Sota ja kaikki siihen liittyvät asiat veivät Jeannen ajan lähes kokonaan. Kuningas viihtyi paremmin metsästyksen ja nuorten rakastajattarien parissa. Kuninkaalla oli 17-vuotias rakastajatar, joka synnytti kuninkaalle kaksi tytärtä ja samaan aikaan 14-vuotias rakastajatar, joka synnytti kuninkaalle pojan. Monen ministerin ja kenraalin kuninkaalle osoittamaan kirjeeseen Jeanne saattoi vain vastata, että kuningas on metsästämässä, eikä ehdi ratkaisemaan asiaa. Rauha solmittiin 10. helmikuuta 1765. Ranska oli hävinnyt sodan ja menetti suurimman osan siirtomaistaan.  
Sodan katastrofin jälkeen Madame de Pompadour löysi ministeriksi lahjakkaan Étienne-François de Stainville de Choisseulin. De Choisseul ryhtyikin tarmokkaasti ratkomaan maata vaivaavia ongelmia. Neljässä vuodessa de Choisseul oli paitsi postin johtaja, sota-, meri-, ja ulkoministeri ja Loiren laakson maaherra. Hän käsitteli yhdessä Jeannen kanssa asioita jotka olisivat kuuluneet kuninkaalle. Choisseul yritti tervehdyttää Ranskan taloutta ja säästi myös kuninkaan menoista, hovin hopeaesineitä lähetettiin rahapajaan ja kuninkaallista eläkettä nauttivien piti antaa selvitys, miksi heillä on kyseinen eläke. Samaan aikaan kuningas riitaantui jesuiittojen kanssa ja karkotti heidät Ranskasta. Tästäkin kansa syytti Madame de Pompadouria, vaikka historiankirjoitus osoittaa, että hän arvosti jesuiittojen hurskautta ja puhui heidän puolestaan kuninkaalle. 
Jeannen terveysongelmat tulivat ilmeisiksi hänen ollessaan 36-vuotias. Hänellä oli usein kuumetta ja lähes jatkuva yskä. Vuoden kuluttua hän kärsi myös sydänoireista. Viimeisessä muotokuvassaan hän on 42-vuotias, mutta näyttää huomattavasti vanhemmalta. Hänen ystävättärensä kirjoitti päiväkirjaansa huolestuneena, että Jeanne potee hengenahdistusta, ruoansulatusvaivoja ja unettomuutta. Vuoden 1764 talvi oli harvinaisen ankara. Helmikuun lopulla hän sai keuhkotulehduksen jota seurasivat sydänoireet. Maaliskuun alussa  Jeanne ripittäytyi, mutta toipui niin, kuningas siirrätti hänet Versaillesiin. Vanhan hovisäännön mukaan kukaan ei saisi kuolla Versaillesissa, joten Ludvig XV teki suuren poikkeuksen. Kuningas kävi Jeannen luona nyt joka päivä. Kun Jeanne kuoli 15. maaliskuuta 1764, kuningas perui seuraavalle päivälle määrätyt juhlapäivälliset ja vietti päivän Jeannen ystävien ja omaisten parissa. Hautajaisiin kuningas ei tullut, mutta jätti tervehti Versaillesista lähtevää hautajaiskulkuetta parvekkeeltaan. Madame de Pompadour haudattiin äitinsä ja tyttärensä viereen.