google/wiki40b huggingface dataset:
Lukios (Lukianos)

Historia

Teos pannaan usein Lukianoksen nimiin, mutta sen aitous on myös kyseenalaistettu. Säilynyt versio saattaa olla jonkun muun kirjoittama lyhennetty versio Lukianoksen alkuperäisestä tekstistä. Sama kertomus esiintyy pidempänä ja yksityiskohtaisempana, osin juoneltaan poikkeavana, Apuleiuksen teoksessa Kultainen aasi, joka perustuu kreikkalaiseen tekstiin.

Sisältö

Lukianoksen teos koostuu 56:sta suhteellisen lyhyestä luvusta. Teoksen päähenkilö on Lukios, joka on matkoilla Thessalian Hypatassa. Uteliaisuuttaan hän haluaa tutustua erään paikallisen noitanaisen noituuteen vain nähdäkseen jotakin merkillistä. Lukios saa selville, että kyseessä on hänet majoittaneen miehen, Hipparkhoksen, vaimo.
Lukios tutustuu ensin naisen palvelijattareen nimeltä Palaistra. Heidän lemmenöitään kuvataan painimisen ja taistelun termein. Muutaman päivän kuluttua Palaistra ilmoittaa Lukiokselle, että hänen emäntänsä aikoo muuttua linnuksi lentääkseen rakastajansa luokse. Emäntä saakin sulkapeitteen ja siivet, nousee siivilleen ja lentää ikkunasta ulos. Lukios pyytää Palaistralta samaa ihmeainetta, jota noita käytti. Hän voitelee kuitenkin itseensä vahingossa väärää ainetta, ja muuttuu aasiksi. Hänen mielensä pysyy kuitenkin ihmisen mielenä. Palaistra sanoo, että Lukios muuttuisi takaisin ihmiseksi, jos söisi ruusuja.
Pian taloon tunkeutuvat varkaat vievät talosta kaiken omaisuuden, ja Lukios joutuu sen kantojuhdaksi. Aasia lyödään ja kohdellaan muutenkin huonosti. Hän yrittää karata yhdessä erään vangiksi otetun naisen kanssa, mutta yritys epäonnistuu. Lopulta Lukios ja nainen kuitenkin vapautetaan. Lukios saa palkkioksi oleilla vapaana aasina tammojen seurassa. Pian hän joutuu kuitenkin työhön myllyyn, sekä edelleen kantamaan raskaita taakkoja ja kärsimään aasinajajan temppuja. Hän on myös vaarassa tulla kastroiduksi.
Seuraavaksi Lukios myydään katamiiteille, ja hän joutuu kantamaan selässään erään syyrialaisen jumalattaren patsasta. Kultin harjoittajat paljastuvat huijareiksi, ja jäävät kiinni varkaudesta. Seuraavaksi Lukios myydään eräälle leipurille. Hän joutuu jälleen myllyyn ja kantojuhdaksi.
Seuraava omistaja on erään rikkaan miehen palvelija. Lukios saa viimein syödä ihmisten ruokaa, sillä hän kykenee varastelemaan itselleen herkkupaloja. Hän jää tästä kiinni, mutta omistajat vain nauravat sille, että Lukios syö ruokia, joita aasit eivät yleensä syö, ja jopa juo viiniä. Niinpä hän päätyy näyttelyeläimeksi maksua vastaan. Samalla eräs rikas ja kaunis nainen ihastuu häneen ja haluaa rakastella hänen kanssaan. He viettävät yön yhdessä.
Amfiteatterilla Lukios saa viimein syötäväkseen ruusuja, ja hän muuttuu takaisin ihmiseksi kaikkien nähden. Hän haluaa kuitenkin edelleen tavata naista, jonka kanssa vietti yön — nainen ei kuitenkaan enää ole kiinnostunut Lukioksesta nähtyään tämän alasti, koska hän ei niinkään rakastanut Lukiosta vaan tämän aasinmiehuutta.
HMS Bulwark (1899)

Palvelus

HMS Bulwark otettiin palvelukseen Devonportissa 11. maaliskuuta 1902, jolloin se liitettiin Välimeren laivastoon laivastonkomentajan amiraali Sir Compton E. Domvilen lippulaivana. Aluksen palvelukseenotto viivästyi uudistetun tulenjohtojärjestelmän asennuksen vuoksi. Alus palveli Välimerellä, kunnes se telakoitiin Devonportissa.
Alus palasi palvelukseen 3. tammikuuta 1905 edelleen Välimeren laivaston komentajan amiraali lordi Charles Beresfordin lippulaivana. Alus palveli Välimerellä, kunnes se palasi 31. tammikuuta 1907 Devonportiin. Alus poistettiin palveluksesta 11. helmikuuta, mutta se palasi palvelukseen jo seuraavana päivänä runkomiehitettynä HMS Resolutionilta siirretyllä miehistöllä. Alus määrättiin Noreen sijoitettuja Kotilaivaston aluksia komentavan kontra-amiraalin lippulaivaksi.
Kun HMS Bulwark oli yksiköidensä johdossa matkalla Queensberrystä Sheernessiin, se osui hiekkaharjanteeseen 26. lokakuuta 1907, kun osasto väisti kalastajia Pohjanmerellä 15 kilometriä Lemanin majakasta kaakkoon. Vaurioiden korjaaminen vaati telakoimista, ja yhdeksän teräslevyä jouduttiin vaihtamaan.
Robert Falcon Scott astui alukselle palvelukseen 30. toukokuuta 1908 nuorimpana taistelulaivan komentajana. Alus poistettiin palveluksesta 17. elokuuta 1908 Chathamissa, ja se palasi palvelukseen seuraavana päivänä varustettuna HMS Majesticilta siirretyllä runkomiehistöllä. Miehistö täydennettiin 3. lokakuuta Devonportissa ja alus liitettiin Kanaalin laivastoon Devonportiin.
HMS Bulwarkista määrättiin 1910 Kotilaivaston 3. ja 4. taistelulaivaviiriköitä komentavan vara-amiraalin lippulaiva, mutta alus siirrettiin jo 25. huhtikuuta 1911 Chathamiin 3. viirikköön. Se poistettiin 1. syyskuuta Chathamissa palveluksesta korjattavaksi. Muutostöiden jälkeisten koeajojen aikana toukokuussa 1912 alus ajoi kahdesti karille Noren edustalla Barrow'n syvänteen reunoilla.
Ensimmäisen maailmansodan puhjetessa aluksen päällikkönä oli G. I. Sclater, ja se oli liitettynä Kanaalin laivaston 5. taistelulaivueeseen. Alus oli 26. marraskuuta 1914 täydentämässä ammusvarostojaan Ketthole Reachissa Medwayssä, kun aluksella tapahtui tuhoisa räjähdys. Ainoastaan kaksitoista miehistönjäsentä pelastui.
Tapahtuman oikeuskäsittely pidettiin joulukuussa, ja siinä todettiin räjähdyksen olleen onnettomuus, jonka syynä pidettiin ruudin räjähtämistä eikä kyetty osoittamaan tahallisuutta tai vahingontekoa.
Public school

Public school tarkoittaa Yhdistyneessä kuningaskunnassa yleensä tiettyjä Englannin ja Walesin maksullisia yksityiskouluja. Termi on nykyään vanhentunut ja hiukan harhaanjohtava, sillä lähes kaikissa muissa englanninkielisissä maissa sitä käytetään tarkoittamaan valtion tai jonkin muun julkisen (engl. public) tahon hallinnoimaa, ilmaista koulutusta tarjoavaa koulua. Tällaisista kouluista käytetään Britanniassa yleensä nimitystä ”state school” (valtion koulu).
Public school tarkoittaa yleensä vain toiselle sukupuolelle (useimmiten pojille) tarkoitettua sisäoppilaitosta, jossa oppilaat ovat noin 13–18-vuotiaita. Monet kouluista ovat vanhoja – useimmat on perustettu 1700- tai 1800-luvulla, ja jotkut ovat yli 400 vuotta vanhoja. Tällaisiin kouluihin liitetäänkin yleensä vahvasti pitkä historia ja korkea akateeminen taso. Tunnetuimpia public schooleja ovat Eton College ja Harrow School.

Terminologia

Public school -termin alkuperä on aikakaudella, jolloin Englannissa ja Walesissa ei vielä ollut minkäänlaista kattavaa julkista koulutusjärjestelmää. Private school (yksityinen koulu) viittasi tuolloin yksityishenkilöiden johtamiin ja omistamiin kouluihin, jotka yleensä toimivat heidän omissa kodeissaan, kun taas public school tarkoitti jonkin järjestön tai yhteisön omistamia kouluja. Ilmaisuun vielä nykyäänkin liitetty yläluokkaisuus on peräisin 1800-luvulta, jolloin vain aatelisilla ja rikkailla porvareilla oli varaa kustantaa lapsilleen koulutus jossakin näistä kouluissa. Lukukausimaksut ovat vieläkin varsin korkeita – esimerkiksi Eton Collegessa vuosittainen maksu on 23 000 puntaa.
Nykyään yleisin nimitys valtiosta riippumattomille (yksityisille) kouluille on Britanniassa ”independent school”. Kaikkien tällaisten koulujen ei kuitenkaan katsota ansaitsevat public school -nimitystä, vaan sitä käytetään vain vanhimmista ja arvostetuimmista yksityiskouluista. Skotlannissa ja Pohjois-Irlannissa sijaitsevista yksityiskouluista käytetään ainoastaan nimitystä independent school, ja public school voi näillä alueilla ajoittain tarkoittaa valtion omistamaa koulua.
Olkkala

Muuta

Olkkalasta löysivät Pirkko Kahila ja Aila Korhonen olkkalanruusun, joka esiteltiin Suomalaisen ruusukirjan ensimmäisessä painoksessa 1995. Ruusu löydettiin Ojakkalan–Olkkalan rautatien penkalta. 
Olkkalassa on 2005 kunnostettu Hiidenveden kunnostushankkeen yhteydessä Vakolan lähellä olevan vedenpuhdistamon alapuoleinen kosteikko ja Tiiliruukin kosteikko.
Malinruusupeippo

Levinneisyys

Malinruusupeippoa tavataan Malissa ja Senegalissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aleksei Polivanov

Aleksei Andrejevitš Polivanov (16. maaliskuuta (J: 4. maaliskuuta) 1855 – 25. syyskuuta 1920 Riika, Latvia) oli venäläinen kenraali, joka toimi Venäjän keisarikunnan sotaministerinä ensimmäisen maailmansodan aikana 1915–1916.
Polivanov osallistui nuorena Venäjän–Turkin sotaan 1877–1878. Hän palveli vuosina 1899–1904 Venäjän yleisesikunnassa ja toimi 1905–1906 sen päällikkönä. Vuosina 1906–1912 hän oli apulaissotaministerinä. Hänet ylennettiin vuonna 1911 jalkaväenkenraaliksi. Yhdessä sotaministeri Vladimir Suhomlinovin kanssa Polivanov pyrki aikaansaamaan uudistuksia Venäjän armeijassa ja varsinkin tykistössä, mutta hän ajautui lopulta erimielisyyksiin esimiehensä kanssa. Polivanov erotettiin vuonna 1912, koska hovin mielestä hän oli mielipiteiltään liian lähellä duuman liberaaleja. Hän oli sen jälkeen valtakunnanneuvoston jäsenenä. Kesäkuussa 1915 Polivanov nimitettiin Suhomlinovin seuraajana sotaministeriksi, ja hänen odotettiin kääntävän tappiollisen sotatilanteen. Polivanov uudisti Venäjän sotilaskoulutuksen ja sotatarviketuotannon onnistuen jossain määrin helpottamaan armeijan tarvikepulaa. Hän yritti suostutella keisari Nikolai II:n luopumaan syyskuussa 1915 tekemästään päätöksestä ryhtyä henkilökohtaisesti armeijan ylipäälliköksi ja johtamaan sodankäyntiä. Keisarinna Aleksandra suhtautui Polivanoviin epäluuloisesti ja hänen vaatimuksestaan keisari erotti Polivanovin sotaministerin tehtävistä maaliskuussa 1916. Hän oli sen jälkeen syrjässä sodan loppuun asti.
Polivanov tarjoutui helmikuussa 1920 puna-armeijan palvelukseen Puolan–Neuvosto-Venäjän sodassa. Hän osallistui sotilasasiantuntijana Riian rauhaneuvotteluihin, joiden aikana hän kuoli pilkkukuumeeseen.
Mikko Sisto

Mikko Johannes Sisto (22. maaliskuuta 1915 Ähtäri – 23. maaliskuuta 2005 Helsinki) oli suomalainen kenraaliluutnantti, jonka ura keskittyi Puolustusvoimien oppilaitosten ja sotilasläänien tehtäviin.
Sisto valmistui Kadettikoulun 20. kurssilta priimuksena 1938 sekä kävi sodan jälkeen Sotakorkeakoulun 1947. Hän aloitti uransa nuorempana upseerina Pohjan rykmentissä ja toimi talvisodassa 3. prikaatin adjutanttina ja komppanianpäällikkönä. Kadettikoulussa kouluttjana hän toimi sekä välirauhan aikaan että 1942-1944. Jatkosodan alussa 1941-1942 Sisto toimi erillisessä pataljoonassa komppanianpäällikkönä. Vuonna 1944 Sisto sijoitettiin JR 15:n esikuntapäälliköksi.
Vuonna 1945 Sisto toimi Satakunnan sotilasläänin esikunnassa toimistoupseerina. Sotakorkeakoulun jälkeen hän työskenteli toimistoesiupseerina Pääesikunnassa 1947-1954. 6. prikaatissa hän toimi pataljoonankomentajana 1954-1955. Seuraavaksi hän opetti Sotakorkeakoulussa 1955-1957. Kymen jääkäripataljoonan komentajuus oli vuorossa 1957-1958 sekä Porin Prikaatin komentajuus 30-4.1958-18.10.1958. Kadettikoulua Sisto johti vuodet 1958-1961. Osastopäällikkönä pääesikunnassa hän toimi 1961-1962. Sotakorkeakouluun hän oli sijoitettuna johtajana apulaisena 1962-1964 sekä johtajana 1964-1968. Savo-Karjalan sotilaslääniä Sisto komensi 1968-1970 sekä Pohjois-Suomen sotilaslääniä 1971-1974.
Ylennykset: Vänrikki 1938,luutnantti 1940, kapteeni 1942, majuri 1944, everstiluutnantti 1955, eversti 1958, kenraalimajuri 1964, kenraaliluutnantti 1971.
Danielin kirja (elokuva)

Vastaanotto ja jälkimaine

Helsingin Sanomien ensi-ilta-arviossa huhtikuussa 1984 Mikael Fränti pitää Lumetin elokuvaa yhtä vaativana seurattavana kuin Doctorow’n romaania, mutta kehuu nuoren Timothy Huttonin roolisuoritusta. Myös muut pääosien esittäjät saavat häneltä arvostusta, mukaan lukien Danielia ja hänen sisartaan varhaisvuosina esittävät lapsinäyttelijät. Elokuvaa on myös arvosteltu siitä, että se jättää tarinan etäiseksi ottamatta kantaa tapaukseen. The New York Timesin kriitikot valitsivat Danielin kirjan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Attribuutti (taidehistoria)

Attribuutti (lat. attributum, verbistä attribuere ’liittää johonkin, omistaa jollekin’) tai tunnuskuva on esine tai käsite, joka liitetään henkilön tai allegorisen käsitteen yhteyteen tämän tunnistamiseksi. Keskiajan taiteessa attribuutit olivat tärkeitä pyhimysten ja personifioitujen käsitteiden tuntomerkkeinä. Attribuutti eroaa symbolista siten, että sillä ei ole tavallisesti esineellisen merkityksen lisäksi vertauskuvallista merkitystä. Attribuutit ovat tärkeitä myös esimerkiksi muotokuvissa.
Attribuutit ovat yleisiä uskonnollisessa taiteessa. Esimerkiksi Neitsyt Marian attribuutti saattaa olla valkea lilja, tai arkkienkeli Mikaelin haarniska, kuoleman viikate tai tiimalasi. Sama esine voi tilanteesta riippuen liittyä eri henkilöön ja samalla pyhimyksellä voi olla useita erilaisia attribuutteja. Keskiajan lopulla vakiintui tiukka attribuuttijärjestelmä.
Uskonnollisten hahmojen lisäksi myös myyttisillä tai historiallisilla henkilöhahmoilla saattaa olla attribuutteja. Attribuutteja ovat Pyhän Pietarin avaimet, Pyhän Katariinan pyörä, Vulkanuksen alasin tai Kupidon jousi. Niitä voidaan käyttää emblemaattisesti – esimerkiksi Pyhä Katariina voidaan esittää nojaamassa pyörään – attribuutteja voidaan myös käyttää monimutkaisemmin, esimerkiksi siten, että attribuutti ottaa sen kuvaaman henkilön paikan, kuten leijona, joka voi esittää Pyhää Markusta. Tällaisissa tapauksissa attribuutti toimii symbolin tavoin.
Taiteessa olevien attribuuttien, symbolien ja allegorioiden tutkimista kutsutaan ikonografiaksi.
Vietnamin koripallomaajoukkue

Historia

Maa liittyi vuonna 1952 kansainväliseen koripalloliittoon.
Vietnam on päässyt historiansa aikana kaksi kertaa Aasian-mestaruuskilpailuihin. Vuonna 1963 maa osallistui ensimmäistä kertaa Aasian-mestaruuskisoihin. Tällöin Vietnam kuitenkin sijoittui turnauksen kahdeksanneksi, eli viimeiseksi. Seuraavissa, eli vuoden 1965 kisoissa, maa oli jälleen mukana. Näissä kisoissa Vietnam otti ensimmäisen arvokisavoittonsa voitettuaan Singaporen koripallomaajoukkueen lukemin 81–67. Tämän jälkeen Vietnam ei enää onnistunut voittamaan yhtään ottelua ja sijoittui turnauksen viimeiseksi, eli kymmenenneksi.
Robert Tikkanen

Toivo Robert Tikkanen (15. huhtikuuta 1888 Rooma, Italia – 1. kesäkuuta 1947 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka oli nuorena myös ampuja ja olympiamitalisti. Hän voitti vuosien 1920 ja 1924 kesäolympialaisista kolme mitalia.
Tikkanen pelasi myös jääkiekkoa 1908-11 Akademischer Sport Club Dresden -joukkueessa.
Tikkasen isä oli taidehistorioitsija Johan Jakob Tikkanen ja äiti Augusta Emilia Westzynthius. Kirjailija ja piirtäjä Henrik Tikkanen (1924–1984) oli hänen poikansa. Hänellä oli myös kolme muuta poikaa, Jarl, Ted ja Ulf.
Tikkanen oli naimisissa kolme kertaa. Ensimmäinen vaimo oli Ingrid Fazer (s. 15.8.1888 – 13.02.1920, vih. 11.5.1912), toinen Kyllikki Ingeborg Vitali (s. 20.10.1901 Asikkala, k.1963. Vihitty: 10.11.1921 Helsinki), ja kolmas Marga Hertell (s. 14.4.1910, k. 19.1.2004).
Medusan perintö

Juoni

CIA:n agentti Aaron Cross (Jeremy Renner) ja muut hänen osastonsa jäsenet joutuvat kamppailemaan Jason Bournen Medusan sinetti -elokuvan tekojen seuraamusten kanssa.

Tuotanto

George Nolfi, joka kirjoitti käsikirjoituksen Medusan sinetti -elokuvaan, oli tarkoitus käsikirjoittaa myös neljäs elokuva liittyen Robert Ludlumin romaaniin. Matt Damon liitettiin myös mukaan hankkeeseen alusta alkaen. Julia Stilesia samoin kuin Joan Allenia pyydettiin liittymään projektiin tässä vaiheessa. Sitten hanke yhtäkkiä peruttiin. Paul Greengrassia ehdotettiin palaamaan ohjaajaksi, mutta 30. marraskuuta 2009 hän sanoi, että hän ei ohjaa sitä. Matt Damon sanoi myöhemmin, että hän ei tekisi elokuvaa ilman Greengrassia.
9. kesäkuuta 2010 ilmoitettiin, että Tony Gilroy käsikirjoittaa Bourne Legacyn ja 11. lokakuuta 2010 Gilroy vahvistettiin elokuvan ohjaajaksi. Samalla ilmoitettiin, että Jason Bourne ei tule olemaan elokuvassa mukana kuin ainoastaan elokuvan nimessä.
Useita kohtauksia kuvattiin Manilassa sekä ympäri Filippiinejä. Kuvauspaikkoja olivat muun muassa Navotasin kalasatama, Marikinan tori, Jones bridge, Ramon Magsaysay Boulevard ja Ayala Avenue. Osa kohtauksista kuvattiin Puerto Princesan maanalaisella joella ja El Nidossa Palawanissa. Kohtauksissa käytettiin useita metroasemia ja niiden lähialueita Etelä-Korean pääkaupungissa Soulissa.

Markkinointi

Medusan perinnön ensimmäinen teaser-trailer julkaistiin 9. helmikuuta 2012 ja toinen traileri julkaistiin 31. toukokuuta 2012. Elokuvan Aasian-ensi-ilta oli Manilassa Filippiineillä 5. elokuuta 2012, viisi päivää ennen Pohjois-Amerikan ensi-iltaa. Suomen ensi-ilta oli 21. syyskuuta 2012.
Jack Conway

Ura

Conway aloitti uransa näyttelijänä vuonna 1908 lyhyessä mykkädraamaelokuvassa The Scarlet Letter. Ohjaajan työt hän aloitti vuonna 1912. Conwayn ensimmäinen ohjaus oli lännenelokuva Her Indian Hero vuodelta 1912, jossa hän myös näytteli yhtä pääosaa. Tuottajan työt hän aloitti vasta vuonna 1928. Vuosien 1908–1948 välillä hän näytteli 94 elokuvassa ja ohjasi 111 elokuvaa. Tuottajan työt jäi enimmäkseen vähäisiksi, sillä hän tuotti vain viisi elokuvaa. Hänen viimeiseksi ohjaustyöksi jäi Vanha rakkaus ei ruostu vuodelta 1948, jonka pääosissa ovat muiden muassa Greer Garson, Peter Lawford ja Elizabeth Taylor.
Hänen tunnetuimpia ohjauksiaan on muiden muassa Brown Harvardista (1926), ensimmäinen äänielokuvansa Kaikki jäljet puuttuvat (1928), Puolineitseitä (1929), Unohda menneisyyteni (1931), Punatukkainen Lilli (1932), Viva Villa (1934), Giljotiinin varjossa (1935), Kahdesti vihitty (1936), Saratoga (1937), Humukaupunki (1940), Lemmenhullu (1941), Uhkapeluri (1941), Lohikäärmeen satoa (1944) ja Saippuakauppias (1947). Elokuvasta Viva Villa hän voitti vuonna 1934 Venetsian elokuvajuhlilla erikoismaininnan ja elokuva oli ehdokkaana Coppa Mussoliniin. Lisäksi hän oli apulaisohjaajana D. W. Griffithin Kansakunnan synnyssä (1915) ja Suvaitsemattomuudessa (1916).
Conway ohjasi monia elokuvakuuluisuuksia, muiden muassa Joan Crawfordia, Clark Gablea, Jean Harlowia, Wallace Beerya, William Powellia, Myrna Loyta, Vivien Leighiä, Lana Turneria, Katharine Hepburnia ja Elizabeth Tayloria. Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle, osoitteeseen 1500 Vine Street.

Yksityiselämä

Yksityiselämässään Conway oli naimisissa kaksi kertaa. Hän meni naimisiin 21. helmikuuta vuonna 1911 ensimmäisen kerran näyttelijätär Viola Barryn (1894–1964) kanssa Santa Anassa, Kaliforniassa. He saivat yhden lapsen; elokuvakäsikirjoittaja Rosemary Conway Fosterin, joka syntyi vuonna 1914 Los Angelesissa. He erosivat vuonna 1918 8 aviovuoden jälkeen. Toisen kerran Conway meni naimisiin kuuluisan näyttelijän Francis X. Bushmanin (1883–1966) tyttären Virginia Bushmanin (1906–2001) kanssa 21. syyskuuta vuonna 1926 ja olivat naimisissa 26 vuotta aina Conwayn kuolemaan saakka vuoteen 1952. Conway sai Bushmanin kanssa kaksi lasta: Patin ja Miken. Pat Conwaysta tuli näyttelijä. Pat syntyi 9. tammikuuta vuonna 1931 Los Angelesissa ja kuoli 24. huhtikuuta vuonna 1981 50 vuoden iässä.
Conway kuoli 65-vuotiaana 11. lokakuuta vuonna 1952 Los Angelesin Pacific Palisadesin kaupunginosassa, Kaliforniassa. Hänet on haudattu Glendalen Forest Lawn Memorial Parkin hautausmaalle, Garden of Memory -alueelle. Hänen hautakiveensä on merkitty virheellisesti vuosi 1886. Virginia meni vielä Jackin kuoleman jälkeen naimisiin Peter M. Stuartin (1903–1977) kanssa joulukuussa 1954.
Perillinen (kirja)

Juoni

Kirjan alussa vardenit valloittavat Belatonan. Ihmiskissat liittyvät vardeneihin kuninkaansa Grimrr Puolitassun johdolla. Nasuada lähettää Roranin Aroughsiin kukistamaan kaupungin. Matkan aikana magiankäyttäjä Carn kuolee. Samaan aikaan vardenit matkaavat kohti Dras Leonaa. Käy ilmi, että Murtagh ja hänen lohikäärmeensä Thorn vartioivat kaupunkia, joten kaupungin valloitus osoittautuu pulmalliseksi. Jeod kertoo Eragonille, että kaupungin alle on kaivettu lukuisia tunneleita. Eragon, Arya, Angela, Solembum, ja Wyrden-niminen haltia lähtevät tunneleiden kautta kaupungin alle aikeinaan avata portit vardeneille sisältä päin. Samaan aikaan Saphira ja Blödhgarm houkuttelevat Thornin ja Murtaghin pois tieltä. Tunneleissa Wyrden kuolee. Dras Leonan valloitus onnistuu, mutta yön aikana Murtagh ja Thorn palaavat. Eragon ja Arya reagoivat hitaasti, koska ovat juoneet faelnirviä, haltioiden alkoholijuomaa unohtaakseen surunsa Wyrdenin kuoleman johdosta. He eivät ehdi pelastaa Nasuadaa, koska Murtaghilla on mukanaan satoja valtakunnan sotilaita. Murtagh sieppaa Nasuadan ja vie tämän Uru'baeniin. Eragonista tulee vardenien johtaja. Hänestä ja Saphirasta kuitenkin tuntuu, että mahdollisuus voittaa Galbatorix on menetetty. He lähtevät Sielujen Holvin luo Doru Araeban saarelle siinä toivossa, että löytäisivät apua.
Samaan aikaan Uru'baenissa Galbatorix yrittää murtaa Nasuadaa. Käy ilmi, että Murtagh oli tuonut Nasuadan Uru'baeniin aikeissaan pelastaa tämän. Murtagh lupaa auttaa Nasuadaa Galbatorixia vastaan, ja saa tosinimensä vaihdettua. Doru Araeban saarella Eragon ja Saphira saavat tietää tosinimensä. Nimiensä avulla he avaavat Sielujen Holvin ja löytävät sisältä eldunareita ja satoja säilyneitä lohikäärmeen munia. He palaavat vardenien luo ja aloittavat hyökkäyksen Uru'baeniin. Eragon, Saphira, Arya ja noitalapsi Elva rynnivät Galbatorixin huoneeseen. Murtagh ja Eragon taistelevat, vain koska Galbatorix tahtoo tietää, kumpi on oikeasti parempi. Murtagh on vähällä tappaa velipuolensa, mutta Galbatorix ehtii estää häntä. Taistelun loputtua, kun Murtagh makaa maassa vatsa auki ja molemmat veljeksistä ovat haavoittuneita, Murtagh sytyttää Galbatorixin palamaan magian avulla. Thorn ja Saphira hyökkäävät yhdessä Shruikanin kimppuun. Arya surmaa Shruikanin ja Eragon puolestaan Galbatorixin. Murtagh vapauttaa Nasuadan ja he kaikki lähtevät pois linnasta. Arya hakee vihreän lohikäärmeen munan. Munasta kuoriutuu uroslohikäärme Fírnen Aryalle. Nasuadasta tulee kuningatar. Roranin ja Katrinan vauva on tyttö, jonka nimeksi tulee Ismira, Katrinan äidin mukaan. Elain synnytti tytön nimeltä Hope (suomennettuna Toivo), jolla on huulihalkio. Eragon onnistuu magian avulla muokkaamaan Hopen suun tavalliseksi. Lopuksi Eragon lähtee Alagaësiasta lopullisesti kouluttaakseen uutta lohikäärmeratsastajien sukupolvea Hadaracin autiomaan itäiselle puolelle mukanaan Blödhgarm ja muutama muu haltia sekä kaikki Eldunarit.
Patrik Bartošák

Ura

Bartosak pelasi kaudesta 2011–2012 eteenpäin WHL-joukkue Red Deer Rebelsissä. Kaudella 2012–2013 hän voitti WHL:n parhaalle maalivahdille annettavan Del Wilson Trophyn ja hänet nimettiin vuoden 2013 WHL:n tähdistöön. Hän voitti myös CHL:n vuoden maalivahdin tittelin kaudella 2012–2013.

Muuta

Bartosak on entisen NHL-pelaaja Radek Bonkin veljenpoika.
Cubio

Historiaa

Cubio on perustettu 1999. Se toimi aiemmin nimellä Nevatel Oy. Nimeksi vaihdettiin Oy Cubio Communications Ltd vuonna 2001.
Cubio osti FaciliCom Finland Oy:n liiketoiminnan 2001. FaciliCom (aik. NordNet Oy) oli ensimmäinen nk. palveluntuottajaoperaattori. Vuonna 2002 Cubio osti SuperTel-puhelinoperaattorin Ruotsissa.
Cubio välitti vuodesta 2001 alkaen ulkomaanpuheluita. Matkapuhelinliittymien tarjoamisen se aloitti 2003. Ensimmäisenä vuonna se sai 8 500 gsm-liittymäasiakasta.
Cubion mukaan se alkoi ensimmäisenä operaattorina Suomessa tarjota kiinteähintaisia matkapuhelinliittymiä. Tämän jälkeen puhepaketit yleistyivät nopeasti muidenkin operaattoreiden valikoimiin. Ulkomaanpuheluissa yhtiön markkinaosuus on sen itsensä mukaan ollut noin 10 %.
Kesäkuussa 2011 Cubiolle myönnettiin yhdessä Nokia Siemens Networksin kanssa GTB:n (Global Telecom Business) kansainvälinen innovaatiopalkinto mobiilin pilvipalvelun kehittämisestä.
Cubio Communicationsin liiketoiminta oli pitkään tappiollista. Yhtiö ajautui maksuvaikeuksiin 2013. Cubio Communications vaihtoi 2013 nimekseen Octagon Telecom ja meni konkurssiin saman vuoden syksyllä. Liiketoiminta siirrettiin 2013 uuteen Cubio Mobile -nimiseen yhtiöön. Uuden yhtiön hallituksessa ja omistajissa oli samoja henkilöitä kuin aiemmankin yhtiön.

Omistus

Cubion omisti aiemmin luxemburgilainen sijoitusyhtiö Complus Holding S.A. Omistajan taustalla oli samoja teleoperaattoreita, jotka omistivat venäläisen MegaFon-teleoperaattorin. Vuonna 2007 yhtiö ilmoitti omistajakseen virolaisen yhtiön General DataComm International. Myöhemmin pääomistaja oli tiettävästi Imaqliq.