J. K. Paasikiven päiväkirjat

J. K. Paasikiven päiväkirjat ovat Suomen presidenttinä toimineen Juho Kusti Paasikiven poliittisia päiväkirjoja, joita on julkaistu Paasikiven kuoleman jälkeen. Vuosien 1941–1956 päiväkirjat on julkaistu täydellisinä kolmessa niteessä vuosina 1985, 1986 ja 1991, kun taas vuosien 1914–1939 päiväkirjoista on julkaistu kaksi valikoitua kokoelmaa vuosina 2000 ja 2004. Vuotta 1914 edeltävistä sekä vuosien 1939–1941 aikaisista tapahtumista Paasikivi ehti eläessään kirjoittaa muistelmat, joten noiden vuosien päiväkirjoja ei ole julkaistu alkuperäisinä. Paasikiven päiväkirjat eivät käsittele hänen yksityiselämäänsä käytännössä lainkaan, mutta niihin on kirjattu runsaasti hänen poleemisia mielipiteitään tapahtumista ja henkilöistä. Erityisesti ensimmäisinä julkaistut vuosien 1944–1956 päiväkirjat ovat olleet merkittävä Suomen poliittisen historiantutkimuksen lähde.

Päiväkirjojen synty

Paasikivellä oli elinikäisenä tapana tehdä muistiinpanoja työhönsä liittyneistä päivittäisistä tapahtumista ja tapaamisista. Vuosina 1914–1934 syntyneet merkinnät liittyivät pääasiassa hänen tuolloiseen toimintaansa Kansallis-Osake-Pankin (KOP) toimitusjohtajana, ja ne jäivät KOP:n arkistoon. Toisen presidenttikautensa aikana 1950-luvulla Paasikivi alkoi kirjoittaa moniosaisia muistelmia ja käytti niissä apuna päiväkirjojaan. Aluksi hän kirjoitti vuodesta 1944 alkaen hajanaisille muistilapuille tekemänsä merkinnät uudelleen lehtiöihin yhtenäiseksi päiväkirjakokonaisuudeksi, osin pikakirjoituksella, minkä jälkeen hän alkoi kirjoittaa varsinaisia muistelmia vanhemmista tapahtumista. Kirjoittaessaan pääministeri- ja presidenttivuosiensa päiväkirjoja uusiksi Paasikivi lienee ajatellut niitä myös sellaisinaan julkaistaviksi, koska hän aavisti, ettei korkean ikänsä vuoksi luultavasti ehtisi edetä muistelmissaan kyseiseen ajanjaksoon. Tässä yhteydessä hän saattoi myös jälkeenpäin muokata tekstiä ja tehdä siihen lisäyksiä tai poistoja. Paasikivi tiettävästi palkkasi vuoden 1954 tienoilla avustajan puhtaaksikirjoittamaan pikakirjoitettua päiväkirjatekstiä, mutta tämän hankkeen myöhemmästä kohtalosta ei ole säilynyt tietoa.
Paasikivi ehti ennen vuonna 1956 tapahtunutta kuolemaansa saada valmiiksi muistelmakäsikirjoitukset sortovuosista sekä talvisodan ja välirauhan ajalta. Ne julkaistiin postuumisti nimillä Paasikiven muistelmia sortovuosilta (kaksi osaa, 1957) ja Toimintani Moskovassa ja Suomessa 1939-41 (1958). Suunnitellusta kolmannesta muistelmateoksesta Valtiolliset muistelmani ehti valmistua vain muutamia vuosia 1917–1920 käsitteleviä lukuja, joita ei koskaan julkaistu kirjana.

Muut julkaisut

Paasikiven henkilökohtainen arkisto, mukaan lukien alkuperäiset muistilappupäiväkirjat, talletettiin hänen testamenttinsa mukaisesti vuonna 1959 Valtionarkistoon ja salattiin myös 25 vuodeksi. Arkisto avautui tutkijoille toukokuussa 1984. Sieltä löytyneet vuosien 1917–1920 muistelmakäsikirjoituksen luvut julkaistiin artikkelisarjana Helsingin Sanomissa touko–kesäkuussa 1984. Myös vuosien 1944–1956 päiväkirjojen alkuperäiskappaleet liitettiin tähän arkistoon vuonna 1987. Ensimmäisen päiväkirjajulkaisun jälkeen Valtionarkiston tutkijat alkoivat toimittaa myös vuotta 1944 edeltäviä, pääosin pikakirjoitettuja päiväkirjoja normaaliksi tekstiksi. Hanketta valvoi asiantuntijakomitea, jonka puheenjohtajana toimi valtionarkistonhoitaja Veikko Litzen ja muina jäseninä Juhani Paasikivi, kansliapäällikkö Jaakko Numminen sekä professori Tuomo Polvinen. Itse päiväkirjojen toimittamisen hoiti valtionarkiston tutkija, maisteri Kauko I. Rumpunen. Hanketta rahoittivat Suomen Kulttuurirahasto ja WSOY:n Kirjallisuussäätiö. Työn valmistuttua WSOY julkaisi jatkosodan aikaiset vuosien 1941–1944 päiväkirjat vuonna 1991 nimellä Jatkosodan päiväkirjat. Kustantamo ei julkaissut enää tätä vanhempia päiväkirjoja, mutta vuonna 1999 perustettu Kansallisarkiston ystävät -yhdistys julkaisi pieninä painoksina vuonna 2000 valikoidun kokoelman vuosien 1914–1934 päiväkirjoista nimellä ”Olen tullut jo kovin kiukkuiseksi” ja vuonna 2004 kokoelman vuosien 1934–1939 päiväkirjoista nimellä ”Ei pienillä ole mitään turvaa”. Teoksissa on vuosilta 1914–1917 vain muutamia sivuja ja vuosilta 1918–1919 ei mitään.
Söderström on julkaissut vuosien 1941–1956 päiväkirjat myös ruotsiksi nimellä J. K. Paasikivis dagböcker. Vuosien 1944–1956 päiväkirjat ruotsinsi Göran Stjernschantz ja ne ilmestyivät kolmessa osassa vuosina 1985–1987 (rajakohtina helmikuu 1947 ja helmikuu 1950). Vuosien 1941–1944 ilmestyivät 1991 Frank Jernströmin ruotsintamina.
Kauko Rumpusen sanotaan olevan ainoa tutkija, joka osaa lukea Paasikiven käyttämää ja osin itse kehittämää pikakirjoitusta. Paasikivi itse oli sanonut 85-vuotispäivänään Hufvudstadsbladetille marraskuussa 1955 antamassaan haastattelussa, että ”kukaan muu ei voi saada pikakirjoituksestani selvää”.

Julkaisun seurauksia

Paasikiven sodanjälkeisten päiväkirjojen ensimmäisen osan julkaisu herätti vuonna 1985 laajan julkisen keskustelun. Huomiota sai erityisesti se, että Paasikivi esittää päiväkirjoissaan Neuvostoliitosta ja sen johtajista selvästi synkempiä, epäluuloisempia ja kyynisempiä näkemyksiä kuin julkisissa puheissaan. Monet suomalaiset olivat aidosti hämmentyneitä siitä, että Paasikivi olikin yksityisesti kannattanut ”neuvostovastaisia” mielipiteitä, joiden koettiin olevan ristiriidassa häneen henkilöityneen Paasikiven linjan kanssa. Muun muassa Kansan Uutisten pääkirjoituksessa marraskuussa 1985 esitettiin huoli siitä, että päiväkirjojen paljastamaa uutta totuutta Paasikiven ajattelusta voitaisiin ja haluttaisiin käyttää ”nykyisen ystävyyspolitiikan vahingoittamiseen”. Pääministeri Sorsa totesi Suomen Sosialidemokraattiin kirjoittamassaan kirja-arviossa, että toimittajien päiväkirjoista poimimat sensaatiohakuiset lainaukset uhkasivat horjuttaa koko Paasikiven–Kekkosen linjaa ja Suomi sahasi näin omaa oksaansa. Historiantutkija Lauri Haataja kirjoitti reaktioista vuonna 1986: ”Poliitikkojen hämmennys Paasikiven päiväkirjojen äärellä perustuu siihen, että he ovat perustelleet toimintaansa nojautumalla Paasikiven sanaan pyhänä kirjoituksena. Uudet kirjoitukset tuntuvat apokryfisiltä, koska niitä ei ole kanonisoitu”. Paasikiven päiväkirjojen julkaisua on luonnehdittu vertauskuvallisesti ”Suomen lähihistorian Berliinin-muurin murtumiseksi”, ja ”suomalaisen glasnostin keskeiseksi ilmiöksi”, joka avasi portit Suomen ja Neuvostoliiton virallisen ystävyysliturgian kyseenalaistamiselle.
Paasikiven päiväkirjojen ilmestyminen innosti myös historiantutkijoita, koska niiden kautta saatiin uutta tietoa Paasikiven toiminnasta sekä Neuvostoliiton ja Suomen suhteista niin sanottuina ”vaaran vuosina”, muun muassa valvontakomission Suomen poliittiseen johtoon kohdistamasta painostuksesta. Merkittävää lisävalaistusta saatiin muun muassa sotasyyllisyysoikeudenkäynnin ja YYA-sopimusneuvottelujen taustoihin. Historiantutkijat riensivät nopeasti hyödyntämään uusia tietoja, mikä tuotti paljon uutta tutkimusta. Toisaalta eräiden tutkijoiden mukaan mitään ”varsinaisesti uutta ei tullut esille”.
Aikalaisten huomiota herätti myös Paasikiven yllättävän terävä ja temperamenttinen kielenkäyttö, esimerkiksi hänen toistuva tapansa kutsua Suomen kansaa ”poliittisesti lahjattomaksi kansaksi”.
Vaikka Neuvostoliitto paheksui julkisesti Paasikiven päiväkirjojen julkaisua, niitä tiettävästi käytettiin myöhemmin opetusmateriaalina suomalaisten kanssa asioiville neuvostovirkamiehille, esimerkkinä suomalaisten asenteista.