google/wiki40b huggingface dataset:
Elisabet Fjodorovna

Suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovna (ven. Елизавета Фëдоровна, Jelizaveta Fjodorovna) (1. marraskuuta 1864 Darmstadt, Saksa – 18. heinäkuuta 1918 Alapajevsk, Neuvosto-Venäjä), syntyään Hessen-Darmstadin prinsessa Elisabet, suurherttua Ludvigin tytär, oli suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš Romanovin (1857–1905) puoliso. Suuriruhtinas oli Venäjän keisari Aleksanteri II:n poika. Elisabetin sisar puolestaan oli Venäjän viimeisen keisarin Nikolai II:n puoliso keisarinna Aleksandra Fjodorovna.

Elämäkerta

Nuoruudessaan prinsessa Elisabetiä pidettiin yhtenä Euroopan kauneimmista naisista ja hänellä oli paljon ihailijoita, näiden joukossa tuleva Saksan keisari Vilhelm II. 
Elisabet avioitui suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitšin kanssa Pietarissa 1884 ja otti nimen Elisabet (Jelizaveta) Fjodorovna. Hän kääntyi ortodoksiseen uskoon vuonna 1891. Vuodesta 1892 he asuivat Moskovassa, johon suuriruhtinas oli nimitetty kenraalikuvernööriksi, ja kesäisin sen lähistöllä Iljinskin palatsissa. Heillä ei ollut omia lapsia, mutta he toimivat Sergein veljenpojan ja -tyttären, Dmitri Pavlovitšin  ja Maria Pavlovnan kasvatusvanhempina, kun näiden isä oli maanpaossa. 
Elisabetin puoliso suuriruhtinas Sergei Aleksandrovitš kuoli salamurha-attentaatissa Moskovan Kremlissä 1905. 
Suruajan jälkeen Elisabet Fjodorovna muutti elämänsä, myi omaisuutensa ja omistautui köyhien ja kärsivien auttamiselle. Hän perusti Moskovaan Martan ja Marian naisluostarin, jonka yhteydessä oli myös sairaala ja orpokoti, ja toimi itse sen abbedissana.

Kuolema

Lokakuun vallankumouksen jälkeen Elisabet Fjodorovna yhdessä eräiden muiden keisarin sukulaisten kanssa kuljetettiin Uralille. Hänet ja hänen seuranaan ollut nunna surmattiin Alapajevskin kaupungin läheisessä metsässä 18. heinäkuuta 1918, samassa yhteydessä kuin suuriruhtinas Sergei Mihailovitš, ruhtinaat Ioann Konstantinovitš, Konstantin Konstantinovitš ja Igor Konstantinovitš sekä runoilija Vladimir Palei. Sergei Mihailovitšia lukuun ottamatta heidät haudattiin elävinä kaivoskuiluun.
Ortodoksisessa kirkossa suuriruhtinatar Elisabet Fjodorovnaa kunnioitetaan nykyään uusmarttyyrinä ja pyhänä.
Karihaaran Visa

Karihaaran Visa on vuonna 1951 Kemissä perustettu urheilu- ja liikuntaseura. Seura keskittyy nykyään hiihto- ja vapaa-ajan urheiluun. Juniorijalkapalloilusta vastaa seuran erillinen yhdistys ja joukkue Visan Pallo.
Suomalaistyttöjä Tukholmassa

Juoni

Elokuvan juoni perustuu moraaliseen opetukseen ja pyrkii varoittamaan liiasta hyväuskoisuudesta. Kolme suomalaistyttöä, joita nailonit ja banaanit houkuttelevat, matkustaa Tukholmaan työnhakuun. Matkalla he tutustuvat Olaviin, joka opiskelee eläinlääkäriksi. Monet muut heidän tapaamansa henkilöt osoittautuvat vähemmän luotettaviksi.

Vastaanotto

Elokuvaa on pidetty varhaisena suomalaisena eksploitaatioelokuvana, ja sitä on arvosteltu homofobiasta ja Ruotsiin kohdistuvista ennakkoluuloista.
Jessica Boone

Elämäkerta

Boone syntyi La Portessa, mutta vietti lapsuutensa Houstonissa. Hän valmistui yliopistosta toukokuussa 2007 opiskeltuaan humanistista tiedettä ja yhteiskuntaoppia. Boone opiskeli myös teatteria.

Ura

Boone aloitti näyttelemisen aluksi teatterin parissa Alley-teatterissa, jonne animea kääntävä ja ohjaava Steven Foster tuli pyytämään Boonea koe-esiintymään eri animesarjoihin etsiessään nuoria ääniä. Tämän myötä hänen uransa alkoi dubbausten parissa vuonna 2003 All Purpose Cultural Cat Girl Nuku Nuku -OVAn myötä, jossa Boonen oli Yoshimin roolissa. Tämän jälkeen hän on työskennellyt suurimmaksi osaksi ADV Filmsille, jonka myötä Boone on usein työskennellyt yhdessä Chris Pattonin ja Luci Christianin kanssa. Hänet palkittiin heti vuonna 2004 Misaki Suzuharan ääniroolista Angelic Layer animesarjasta ADR-palkinnolla kuukauden ääninäyttelijänä. Parhaiten hänet tunnetaan ääniroolistaan Chiyo Mihamana animesarjassa ja -elokuvassa Azumanga Daioh. Vuonna 2006 Boonella oli pieni alkuperäinen äänirooli My Gym Partner's a Monkeyssa.

Yksityiselämä

Boone meni kihloihin high schoolissa tapaamansa poikaystävän Johnin kanssa 25. joulukuuta 2006 ja he menivät myöhemmin naimisiin 13. huhtikuuta 2008.
Timo Jääskeläinen

Timo Jääskeläinen (s. 1953) on filosofian tohtori ja Itä-Suomen yliopiston fysiikan professori. Hän on ollut Suomalaisen Tiedeakatemian jäsen vuodesta 2007. Hän on Itä-Suomen yliopiston fysiikan ja matematiikan laitoksen johtaja.
Montta

Montta on kylä Oulujoen varrella Muhoksen keskustaajaman tuntumassa Pohjois-Pohjanmaalla. Kylä on syntynyt Montan voimalaitospadon rakentamistöiden yhteydessä 1940–1950-lukujen vaihteessa. Alueen rakennussuunnitelmat ovat Aarne Ervin käsialaa. Kylän ympäristön maasto on vaihtelevaa, pääasiassa mäkistä kangasmaastoa, jonka korkeuserot ovat suuret. Kylältä on hyvät linja-autoyhteydet keskustaajamaan sekä Oulun suuntaan. Kylässä sijaitsee myös leirintäalue.

Montan leirintäalue

Leirintäalueen omistaa Päivi ja Pekka (Peki) Metsola vuodesta 2011. Alueella on 15 mökkiä, sähköistettyjä matkailuajoneuvopaikkoja sekä telttailualue. Alue on kooltaan 3,5 hehtaaria ja alueelta löytyy kahvila-ravintola, tilaussaunat, kokoustila sekä kaksi katettua nuotiopaikkaa. Alueella on mahdollista järjestää muun muassa suurtapahtumia (Mongrel Run), sukukokouksia, yritystapahtumia. Siellä voi harrastaa mm. melontaa sekä kiipeilyä (rimpuilurata). Leirintäalue sijaitsee n.30 kilometrin päässä Oulun kaupungista kauniin Oulunjoen syleilyssä.
Antti Kämäräinen

Antti Kämäräinen (16. toukokuuta 1895 – 17. kesäkuuta 2000) oli maanviljelijä ja mestaripelimanni. Hän oli syntynyt Kiuruvedellä, jossa myös asui koko elämänsä ajan.
Hänen musikaalisuutensa ilmeni jo kymmenvuotiaana, kun hän oppi soittamaan huuliharppua. Vuonna 1910 hän osti käytetyn kaksirivisen hanurin ja pelimannien tapaan opetteli soittamisen vanhempia pelimanneja kuuntelemalla. Vähitellen häntä ruvettiin pyytämään soittajaksi iltamiin ym. tilaisuuksiin, kun havaittiin että paikkakunnalla oli soittotaitoinen nuori mies. Tanssilavoja ei tuohon aikaan ollut, vaan tanssit järjestettiin nuorisoseurojen taloilla tai asuintalojen pirteissä. Joskus tanssittiin maantielläkin.
Avioliiton Kämäräinen solmi 20-vuotiaana ja keskittyi tämän jälkeen kymmenlapsiseksi kasvaneen perheen elättämiseen maanviljelijänä. Hän lopetti soittamisen ja myi hanurinsa. Vasta sodan aikana hän soitti seuraavan kerran käydessään Helsingissä ja tavattuaan sokean katusoittajan, joka soitti kaksirivistä. Hän sai tilaisuuden kokeilla, oliko soittotaito vielä tallella ja olihan se.
Vuonna 1943 hän osti Dallape-merkkisen viisirivisen hanurin, jolla aloitti soittamisen uudelleen. Hän esiintyi muun muassa Niilo Tarvajärven ohjelmissa, Kultainen harmonikka-ohjelmassa jne.
Hän oli 1970-luvulta alkaen Kaustisen kansanmusiikkijuhlien vakioesiintyjä. Viimeisen kerran hän esiintyi 104-vuotiaana vuonna 1999. Hänet nimitettiin mestaripelimanniksi vuoden 1988 juhlilla.
Antti Kämäräinen kuoli 105-vuotiaana 17. kesäkuuta 2000.
Zombina and The Skeletones

Zombina and The Skeletones on horror punk -yhtye Englannin Liverpoolista. Yhtye perustettiin vuonna 1998. Alkuperäisjäsenistä jäljellä on enää Zombina (vokaalit) sekä Doc Horror (kitara). Nykyiseen kokoonpanoon kuuluu myös Jettison Dervish (basso) ja Ben Digo (rummut).
Klein Curaçao

Klein curaçao (engl. Little Curaçao) on asumaton saari Curaçaon kaakkoispuolella. Se on osa Alankomaiden Curaçaon autonomista aluetta. Saaren ainoat rakennukset ovat vanha majakka, rantatalo, ja muutama kota. Koralliensa ja vedenalaisten luoliensa vuoksi Klein Cuaraço on suosittu sukelluskohde. 
Vuohet saivat ennen vaeltaa saarella, mikä aiheutti sen aavikkoitumisen. Vuonna 1871 englantilainen kaivosinsinööri John Godden kävi saarella ja aloitti fosfaatin kaivuun, joka loppui vuonna 1886. Saari kaivettiin tyhjäksi, saaren korkeus laski, ja merilintupopulaatio romahti. Tällä hetkellä metsitys on CARAMBI-meritutkimusaseman hallussa. Hollannin Länsi-Intian kauppakomppania vei paljon orjia Curaçaoon.
Ennen kuin orjat saapuivat Curaçaoon, sairaat pistettiin karanteeniin Klein Cuaraçoon. Ensimmäisen karanteenirakennuksen jäännökset ovat vieläkin saaren luoteisosassa. Orjat ja muut matkustajat, jotka eivät selvinneet laivamatkasta, haudattiin Klein Curaçoon. Nämä haudat ovat saaren eteläosassa.
Alankomaiden Länsi-Intian yhtiö sai myös luvan uhanalaisten munkkihylkeitten metsästämiseen. Niin kuin Curaçossakin myös Klein Cuaraçossa vaikuttavat hurrikaanit. Osa hurrikaaneista on jättänyt merkkejä saareen. Ensimmäinen oli vuoden 1871 hurrikaani, joka tuhosi saaren ensimmäisen majakan. Toinen majakka, joka on toistaiseksi selvinnyt hurrikaaneilta, on rakennettu saaren kesiosaan. 
Klein Curaçossa ei ole pysyviä asukkaita. Saarella on palmun lehdillä vuorattuja vajoja päivämatkailijoita varten, ja koteja kalastajilla, jotka usein yöpyvät niissä muutaman päivän. He saavat vettä Curaçaon rannikkovartiostolta. Tuulenpuoli on hautausmaa haaksirikkoutuneille veneille. Pieni tankkeri Maria Bianca Guidesman on aaltojen iskujen purettavana. Muitten neljän tai viiden veneen jäännökset ovat ajautuneet rannalle.
BOSS

BOSS on japanilainen kitaralle ja bassolle efektilaitteita valmistava, Roland Corporationiin kuuluva yhtiö. Tunnetuimpia yhtiön tuotteita ovat eriväriset, mutta ulkomuodoltaan lähes identtiset pedaalit eri tarkoituksia kuten säröä, flangeria tai chorusta varten. BOSS tekee myös usean tyyppisiä multiefektilaitteita joissa on valmiina erilaisia esiasetuksia, esimerkiksi särömallinnuksia ja Wah-wah -pedaali, jota voi vaihtoehtoisesti käyttää muiden efektien ohjaamiseen. Lisäksi ne tarjoavat muistipaikkoja omien
asetuksien tallentamiseen.

Historia

Roland-yhtiö päätti aloittaa kitaroille omistetun tytäryhtiön 1970-luvun alkupuolella, annettiin sille nimeksi MEG (Musical Engineering Group). Myöhemmin yhtiö kuitenkin vaihtoi nimen enemmän asennetta omaavaan BOSSiin. 
Ensimmäinen BOSS-tuote, eräänlainen etuvahvistin B-100 The BOSS, julkaistiin vuonna 1974. BOSS-yhtiötä ei kuitenkaan ollut tällöin vielä perustettu, joten tuote kantoi vielä Rolandin nimeä. 
BOSSin ensimmäinen varsinainen efektipedaali, CE-1 Chorus Ensemble tuli markkinoille vuonna 1976, ja sai heti jonkinmoista suosiota ammattimuusikkopiireissä. Myöhemmin, seuraavien kahdenkymmenen vuoden aikana julkaistut lukuisat särö-, ja efektipedaalit, joista kuuluisimpia muun muassa DS-1 Distortion, OD-1 Overdrive, MT-2 Metal Zone sekä AC-1 Acoustic Simulator, ovat taanneet BOSSin laitteille merkittävän ja tunnetun aseman niin harrastelijoiden, kuin ammattilaistenkin käytössä, studiossa ja livenä.
Myös multiefektilaitteet, joista tunnetuimpia ovat ME-sarja sekä GT-sarja ovat saavuttaneet paljon suosiota. Ensimmäinen multiefektilaite, vuonna 1988 markkinoille tullut ME-5 saavutti suuren suosion pian julkaisunsa jälkeen kätevyytensä vuoksi, laite sisälsi ison määrän erilaisia efektejä ja särömallinnuksia sekä kitaran viritysmittarin yhdessä jalkiossa.

Tuotteet

BOSS on julkaissut seuraavanlaisia tuotteita:
Ali G

Historia

Ali G -hahmo ensiesiintyi Channel 4:n  The Eleven O'Clock Showssa "nuorison äänenä" (engl. "voice of da youth"). Hän haastatteli ihmisiä, jotka pelkäsivät "kalkkeutuneiksi" leimautumista. Haastateltavat ajautuivat koomisiin tilanteisiin, joihin Cohen heidät ajoi näyttelemällä tyhmää ja kysymällä sen mukaisia kysymyksiä. 
Ali G:n metodi perustui siihen, että hän otti haastatteluunsa erittäin tunnettuja, mutta Ali G:n satiirisesta luonteesta tietämättömiä ihmisiä. Kun sarja alkoi olla Britanniassa melko suosittu, Ali G siirtyi haastattelemaan amerikkalaisia kuuluisuuksia. Esimerkiksi Buzz Aldrinilta hän kysyi, onko tämä vihainen Michael Jacksonille, joka oli ilman astronauttien lupaa ottanut käyttöönsä tanssiliikkeen ”moonwalk”.
Breakcore

Breakcore on elektronisen musiikin tyylilaji. Breakcore on hardcoren alalaji, jossa on vaikutteita Glitchistä, Noisesta & industrial-musiikista.
Hans-Dieter Flick

Ura

Flick aloitti pelaajauransa SV Sandhausenissa, jonka edustusjoukkueessa hän debytoi kaudella 1982/83.  Hän edusti joukkuetta Oberligassa kolme kautta, kunnes liittyi Bayern Münchenin organisaatioon vuonna 1985. Flick edusti Bayernia viiden kauden ajan pelaten 104 ottelua suurseuran paidassa. Hän voitti seuran kanssa neljä Bundesliigan mestaruutta.
Flick siirtyi vuonna 1990 FC Kölniin, jota edusti ammattilaisuransa viimeiset kaudet. Flick joutui lopettamaan ammattilaisuransa vian 28-vuotiaana loukkaantumisten vuoksi. Flick jatkoi jalkapallon parissa amatööriseura Victoria Bammentalissa, jossa toimi valmentajana vuosina 1996–2000. 
Neljän Bammental-kauden jälkeen Flickin valmennusura jatkui TSG 1899 Hoffenheimin päävalmentajana. Debyyttikaudellaan Flick johdatti Hoffenheimin Oberliga Baden-Württembergin voittoon ja joukkue nousi Regionalligaan. Hän sai potkut seurasta marraskuussa 2005. 
Hoffenheim-pestinsä jälkeen Flick toimi Red Bull Salzburgin apuvalmentajana. Elokuussa 2006 Flickistä tuli Joachim Löwin apuvalmentaja Saksan jalkapallomaajoukkueen valmennustiimiin. Flick toimi Löwin apuvalmentajana kahdeksan vuoden ajan ja oli kahdesti häviämässä arvokisafinaalia Espanjalle; ensin EM-kilpailuissa 2008 ja myöhemmin MM-kilpailuissa 2014. MM-kisojen 2014 jälkeen Flick jätti tehtävänsä apuvalmentajana ja siirtyi Saksan jalkapalloliiton urheilutoimenjohtajaksi. Flick erosi tehtävästään tammikuussa 2017.
Kesällä 2017 Flick palasi TSG 1899 Hoffenheimin organisaatioon johtotehtäviin. Yhteistyö päättyi kuitenkin Flickin irtisanomiseen jo helmikuussa 2018.
Kesällä 2019 Flick palasi valmennustehtäviin, kun hänestä tuli Bayern Münchenin päävalmentaja.
Canopo (F531)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 1981.
Onni Laihanen

Onni Laihanen (16. kesäkuuta 1916 – 23. huhtikuuta 1956) oli suomalainen harmonikansoittaja, säveltäjä ja tanssimuusikko. Hän soitti mm. kuuluisassa Dallapé-orkesterissa. Hänen kuuluisin sävellyksensä on Rantakoivun alla vuodelta 1938.
Laihanen voitti Suomen harmonikkamestaruuden vuosina  1941,1942, 1943 ja 1945.  Hän muutti Yhdysvaltoihin vuonna 1947. Hän kuoli sydänhalvaukseen vain 39-vuotiaana vuonna 1956. Laihanen käytti salanimeä Inno L.
Jääpallon maailmanmestaruuskilpailut 2015

Suomen joukkue

Suomen joukkue jäi siis neljännen kerran ilman mitalia neljänneksi. Suomen joukkueen 12 Ruotsin sarjojen ja 5 Suomen Bandyliigan pelaajista tehdyn valinnan yhteydessä päävalmentaja Antti Parviainen oli todennut pelaajavalinnoistaan seuraavaa:
»Tämän vuoden valinnoissa 25 pelaajan listaa rakennettaessa päätettiin, että valitaan vain 3 maalivahtia sekä 3 selkeästi keskuspuolustuksen pelaajaa, koska meillä on mukana Ville Aaltonen ja Ville-Veikko Angeria, joita molempia on peluutettu maaotteluissa myös puolustajan paikalla ja, jotka pystyvät pelaamaan muitakin paikkoja. Sivutukia listalle otettiin neljä, selkeitä kärkipelaajia 4 ja 11 pääasiassa keskikentällä pelaavaa. Lopullinen 17 pelaajan lista rakentui roolitusten mukaisesti ja silloin ulkopuolelle jää ilman muuta hyviäkin pelaajia. Päädyttiin kahteen maalivahtiin, jotka ovat olleet mukana kuluneen kauden tapahtumissa. » 
Maalivahdeiksi oli valittu Ruotsin Elitserrien-maalivahdit Virtanen ja Kyllönen. Keskuspuolustus oli rakentunut myös kauden ja edellisenkin kauden aikana mukana olleista jo kokeneista pelaajista: Moisala, Hiltunen ja maajoukkueeseen paluun tehnyt Markus Hiukka. Sivutukien osalta Antti Ekmanin jäädessä pois Ruotsissa pelanneet Janne Rintala ja Tuomas Mokko ottivat ao. pelipaikan. Samuli Helavuori oli kehittynyt edelleen oli joukkueen runkomiehiä. Keskikenttä ja pelinrakentaminen olivat kokeneiden Aaltosen ja Hauskan harteilla. Heitä tukivat nuoret todella vahvat luistelijat Janne Rintala, Tuomas Määttä ja Eetu Peuhkuri. Myös Markus Kumpuojaa oli suunniteltu käyttämään keskikentällä hyökkäyksen lisäksi, kuten myös allround pelaajaksi roolitettua Ville-Veikko Angeriaa, joka on käytettävissä myös sivutukena ja puolustajana. Puhtaita hyökkääjiä olivat Mikko Lukkarila ja Sami Laakkonen.
Täplätupsukas

Koko ja ulkonäkö

Aikuisena perhosena täplätupsukkaan sukupuolet ovat erinäköiset. Koiraan siipiväli on noin 25–35 mm. Koiraan siivet ovat väriltään kellertävän ruskeat ja niissä on selvärajainen valkea täplä. Etusiiven poikki kulkevat sisempi ja ulompi poikkiviiru ovat muuta siipeä tummemman ruskeat. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat. Koiraan tuntosarvet ovat kookkaat ja tuuhean kaksoiskampamaiset. Naaras on miltei täysin siivetön, noin 20 mm pitkä ja muistuttaa harmaan karvan peittämää pussia.
Toukka, joka lienee lajin yleisimmin luonnossa vastaantuleva elämänvaihe, on musta ja sen pinnassa on keltareunaisia, punaisia nystyjä. Lisäksi toukan etupäässä on kaksi pitkää, mustaa, eteenpäin suuntautunutta karvatupsua ja selkäpuolella neljä kirkkaankeltaista, pensselimäistä karvatupsua. Toukasta sojottavat karvatupsut varoittavat lintuja sen syömäkelvottomuudesta. Täysikasvuinen toukka on 25–38 mm pitkä.

Levinneisyys ja lentoaika

Holarktinen laji, joka esiintyy laajalti Euroopassa ja on levinnyt myös muualle . Suomessa lajia tavataan erittäin yleisesti koko maassa ainakin keskiseen Lappiin saakka. Lentoaika Suomessa on yleensä kesäkuusta elokuun loppuun.

Elinympäristö ja elintavat

Yöperhosmaisesta ulkoasustaan huolimatta koiraat lentävät päivisin ja pääasiassa aurinkoisina päivinä. Ne lentävät nopeasti 2–3 metrin korkeudella maanpinnasta ja voivat harvakseltaan kerääntyä öisin valonlähteiden ympärille.
Naaras ei sen sijaan liiku. Kotelovaiheen päätyttyä aikuistunut naaras kiipeää kotelokoppansa päälle ja houkuttelee koiraita luokseen tuottamillaan feromoneilla. Parittelun jälkeen naaras munii 200–300 munaa kotelolle ja sen viereen. Munimisen päätyttyä naaras kuolee. Munat talvehtivat. Keväällä, heti kuoriuduttuaan täplätupsukkaan toukat kiipeävät ylöspäin, tuottavat pitkän silkkirihman, johon tuuli tarttuu ja levittäytyvät ympäristöönsä tuulen mukana. Toukat elävät yksin ja koteloituvat harmaan kotelokopan sisään kasvien varsille.

Ravintokasvi

Toukalle kelpaavat useiden eri kasvilajien lehdet, mikä onkin eduksi uusien elinalueiden valloittamiselle.
Società Dante Alighieri

Società Dante Alighieri (Dante Alighieri -seura) on vuonna 1889 perustettu järjestö, jonka tavoite on edistää italian kieltä ja kulttuuria. Se on nimetty Dante Alighierin mukaan. Perustajat olivat triesteläistä sivistyneistöä, mukana mm. Giosue Carducci, Italian kansallisrunoilija, kirjailija ja kriitikko.
Seuran pääpaikka sijaitsee Roomassa. Seuran paikallisosastoja kutsutaan nimellä “Comitato”. Paikallisosastoja on yhteensä jo yli 500, joista yli 400 Italian ulkopuolella. Suomessa toimii 13 paikallisosastoa:
Haapajarvi Helsinki Jyväskylä Kemi Kotka Kuopio Lappeenranta Oulu Pori Rovaniemi Tampere Turku Vaasa
Como (lehti)

Como on suomalainen verkkojulkaisu, joka käsittelee elokuvia, musiikkia, pelejä ja satunnaisesti myös muita viihteen ja vapaa-ajan aloja. Aiemmin se oli myös paperilehti, vuosina 2002–2013 julkaistu maksuton noutolehti, jota sai jakelutelineistä kautta Suomen muun muassa elokuvateattereista ja videovuokraamoista. Como oli pienikokoinen ja aikakauslehtimuotoinen värillinen julkaisu, josta löytyivät uudet elokuvien ensi-illat, dvd-julkaisut, levyuutuudet ja artikkeleja viihteen tekijöistä.
Lehteä julkaisi ja portaalia ylläpitää kustannusyhtiö Pop Media Oy.
Brontoscorpio

Ominaisuudet

Toisin kuin nykyiset skorpionit Brontoscorpio oli todennäköisesti merieläin, tai amfibinen. Se on suurin tunnettu skorpioni sekä hämähäkkieläin. Se tunnetaan vain muutamista huonosti säilyneistä fossiloituneista palasista, jotka löydettiin Worcestershirestä Englannista vuonna 1972. Niiden perusteella on kuitenkin voitu päätellä, että koko eläin oli suunnilleen metrin pituinen. Nykyisten skorpionien tavoin B. anglicus oli lihansyöjä.
Opuntiakaktukset

Tuntomerkit

Opuntiat ovat pensasmaisia tai puumaisia, jopa yli kymmenen metriä korkeaksi kasvavia. Suvun jäsenille on ominaista levymäisistä nivelistä (kladodeista) koostuvat versot, jotka vaihtelevat muodoltaan pyöreistä vinokaiteen muotoisiin. Joillakin lajeilla on lieriömäiset nivelet. Lehdet ovat pieniä, lieriömäisiä tai kulmikkaita, meheviä, ruodittomia ja tavallisesti varhaisessa vaiheessa karisevia. Useimmat opuntiat ovat pitkien piikkien suojaamia, ja piikkiryhmissä (areoleissa) on ihoa ärsyttäviä karvoja (glokidioita), jotka tarrautuvat kosketuksesta ihoon pienten väkästen avulla. Useimmilla lajeilla esiintyy molempia. Kukat sijaitsevat varsinivelten laidoilla, tavallisesti yksittäin, ja ovat väritykseltään vaihtelevia. Kukissa ei ole maljamaista pohjusta, vaan pohjus on emin vartalon ympäriltä pallomainen tai laakea. Siinä on areoleja ja lehtimäisiä suomuja. Hedelmät sijaitsevat yksittäin tai toisinaan ryhmittäin, ja ovat enimmäkseen meheviä ja avautumattomia. Siemeniä niissä on muutama tai paljon, väriltään ne ovat valkoisia tai ruskeita ja selvästi sivulta litistyneitä. Niissä on kalju tai karvainen siemenvaippa.

Käyttö

Opuntioiden hedelmät ja nuoret versot ovat syötäviä. Opuntia ficus-indica -lajin hedelmiä myydään kaktusviikunan nimellä. Hedelmää on saatavilla myös suomalaisilta hedelmätiskeiltä ainakin alkusyksystä. Yleensä muoviin pakatun hedelmän kuoressa on pieniä, teräviä piikkejä, jotka tarttuvat ihoon ja aiheuttavat kirvelyä ja kutinaa.

Levinneisyys ja kasvupaikat

Opuntiat kasvavat kaktuskasvien koko esiintymisalueella Kanadasta Etelä-Argentiinaan. Paitsi mantereella niitä on myös Karibian alueella ja Galapogossaarilla.
Joitakin lajeja on tullut ihmisten mukana myös vanhalle mantereelle. Suomessa ne ovat sisäkasveja, mutta Etelä-Euroopassa ne menestyvät ulkonakin. Etenkin Opuntia littoralis on levinnyt Välimeren alueella rikkakasviksi. Opuntiat, kuten muutkin aavikkokaktukset tarvitsevat paljon valoja ja sietävät hyvin kuivuutta.
Opuntioita (O. stricta) vietiin Australiaan 1800-luvulla aitakasviksi ja kokenillikirvan kasvatusta varten, mutta kaktukset levisivät luontoon ja noin 40 000 km² viljelymaata muuttui käyttökelvottomaksi näiden kasvien takia. Vuonna 1925 maahantuodut Cactoblastis cactorum -koiperhoset ovat kuitenkin saaneet kaktuksen leviämisen pysähtymään.

Huonekasvina

Opuntiat viihtyvät aurinkoisella ikkunalla. Kesäksi ne voi myös siirtää ulos. Kasvukaudella niitä kastellaan kohtuullisesti, mutta talvella, jolloin ne on hyvä siirtää viileään paikkaan talvilevolle kastelua vähennetään huomattavasti. Hyvin hoidettuna opuntian voi saada kukkimaan komeasti.
Cumulonimbus capillatus

Cumulonimbus capillatus on kuuro- tai ukkospilvi, jossa on selvästi näkyvää kuituista rakennetta, joka voi olla alasimen muotoinen. Jos pilvessä on selvä alasin, kannattaa käyttää nimitystä Cumulonimbus incus. Kuituisuuden ilmestyminen korkeisiin kumpupilviin ennustaa kesällä monesti ukkosta tai rankkoja sadekuuroja. Usein pienikin cirruspilveä muistuttava hahtuva isossa kumpupilvessä ennustaa ukkosta.
Seitsemännessä taivaassa

Juoni

J. Harold Manners on miljonääri ja naistenmies, joka sattumalta joutuu köyhien asuttamaan kaupunginosaan. Siellä hän tietämättään tulee antaneeksi eräälle miehelle tarpeeksi rahaa, ja mies aloittaa uskonnollisen lähetystyön. Kun Manners kuulee, että hänen nimissään on aloitettu lähetystyö, hän päättää mennä miehen luo ja vaatia nimensä vetämistä pois. Manners kun ei usko itsensä olevan mitenkään osallisena koko touhussa. Kuitenkin paikan päällä hän ihastuu Hope-nimiseen tyttöön, joka työskentelee Veli Paulin lähetysasemalla. Saadakseen Hopen huomion itseensä Manners lähtee kaupungille, mutta lopputuloksena saa peräänsä vihaisen väkijoukon.
Lopulta Manners voittaa tytön luottamuksen ja menee naimisiin hänen kanssaan. Kuitenkaan kaikki Mannersin ystävät eivät katso hyvällä hänen rakastumistaan köyhään tyttöön.