google/wiki40b huggingface dataset:
Hu Zhengyan

Hu Zhengyan (kiin. 胡正言, n. 1584–1674) oli kiinalainen taiteilija, kirjanpainaja ja julkaisija. Hän oli ensisijaisesti julkaisija, joka julkaisi tieteellisiä tekstejä, mutta myös omia teoksiaan. Lisäksi hän oli kalligrafi sekä taidemaalari ja toteutti kiinalaisia sinettejä.
Hu asui Nanjingissä Ming- ja Qing-dynastia-dynastioiden vaihteessa. Hu oli Ming-dynastian kannattaja ja hänelle tarjottiin paikkaa keisari Hongguangin hovissa, mutta hän kieltäytyi eikä ikinä toiminut merkittävässä poliittisessa virassa. Hän kuitenkin suunnitteli keisari Hongguangin henkilökohtaisen sinetin ja hän oli niin uskollinen dynastialle, että keisarin vangitsemisen ja kuoleman (v. 1645) jälkeen hän suurelta osin vetäytyi yhteiskunnasta. Hu omisti tieteellisen kustantamon, jossa valmistettiin monivärisiä ja kohokuvioituja painotuotteita. Useat Hun perheenjäsenet työskentelivät yrityksessä ja hän kehitti uusia tekniikoita värien painamiseen, joiden ansiosta pystyttiin painamaan tasaisia väriliukumia. 
Hu on parhaiten tunnettu maalaamista käsittelevästä oppaasta, jota painettiin n. 200 vuoden ajan. Kirjapainossa laadittiin myös sinettiluetteloita, tieteellisiä tekstejä, runoutta ja koristeellisia kirjoituspapereita.
Kilikia

Kilikia (m.kreik. Κιλικία, lat. Cilicia) oli maakunta Vähän-Aasian kaakkoisosassa. Se sijaitsi samalla alueella kuin muinainen Kizzuwatnan valtakunta. 
Antiikin aikana Kilikia joutui Persian vallan alle. Aleksanteri Suuri valtasi alueen ja löi siellä Dareios III:n Issoksen taistelussa vuonna 333 eaa. Vuonna 67 eaa. Pompeius kukisti alueella toimineet merirosvot ja Kilikiasta tuli Rooman provinssi vuonna 64 eaa. Cicero oli eräässä vaiheessa Kilikian maaherrana. Kilikia pysyi Rooman ja valtakunnan jakauduttua Itä-Rooman vallan alla aina arabien valloituksiin saakka 600-luvulle. Bysantin keisari Nikeforos II Fokas valtasi sen takaisin vuonna 965. Ristiretkien aikana alue kuului Kilikian armenialaiskuningaskuntaan eli niin sanottuun Vähä-Armeniaan. Se oli vahva kristillisyyden keskus piispanistuimineen ja linnoineen. 
Osmanit valtasivat alueen 1350-luvulla ja se liitettiin Osmaanien valtakuntaan. Silloinkin alue pysyi omaleimaisena ja sen uskonnollinen vapaus säilyi. Vielä 1900-luvun alussa alueella asui suuri määrä armenialaisia, mutta suuri osa heistä surmattiin tai karkotettiin armenialaisten kansanmurhassa vuonna 1915. Turkin tappio ensimmäisessä maailmansodassa merkitsi sitä, että Kilikia oli ranskalaisjoukkojen valvonnassa joulukuusta 1918 lokakuuhun 1921. Tänä aikana armenialaisten sallittiin palata alueelle. Lausannen sopimus palautti alueen hallinnan Turkille.
Francis Collins

Francis S. Collins (s. 14. huhtikuuta 1950) on yhdysvaltalainen lääkäri ja geneetikko. Hän johti NHGRI:tä (National Human Genome Research Institute) vuoteen 2008 ja toimi myös Human Genome Projectin johdossa. Hänen tutkimustyönsä avulla on löydetty erilaisia sairauksia aiheuttavia geenejä, joiden joukossa on Huntingtonin tautia aiheuttava geeni. Collins on Yhdysvaltain kansallisen tiedeakatemian jäsen ja Presidential Medal of Freedomin saaja.
Collins piti itseään aiemmin ateistina, mutta sittemmin hänestä tuli vakaumuksellinen kristitty. Hän on teistinen evolutionisti eli uskoo evoluution olevan Jumalan ohjaamaa. Hän on puolustanut ”BioLogos”-termillä nimittämäänsä teististä evolutionismia menestysteoksessaan The Language of God: A Scientist Presents Evidence for Belief (2006).
Heinäkuussa 2009 presidentti Barack Obama nimitti Collinsin National Institutes of Healthin johtoon.
Collins johtaa perustamaansa BioLogos Foundationia, joka pyrkii edistämään uskon ja tieteen välistä sopusointua.
Liikunnan Riemu

Värit ja logot

Seuran pääväri on turkoosi. Muut värit ovat musta ja valkoinen.  Palloilujoukkueet ovat pelanneet vaihtelevasti turkooseilla/sinisillä, mustilla ja valkoisilla pelipaidoilla. Futsaljoukkueen asu on tällä kaudella turkoosi (paita)- musta (paita, shortsit ja sukat).
Joukkueen logon suunnitteli ja toteutti vuonna 2011 Jaakko Ropponen. Logossa oleva rakennus kuvaa liikuntatieteellisen tiedekunnan rakennusta Jyväskylän seminaarimäellä.

Historia

Seuran historia pohjautuu vuonna 2005 perustettuun jalkapallojoukkueeseen nimeltä FC Liikunta. Joukkue on moninkertainen opiskelijoiden jalkapallon Suomen mestari, minkä ansiosta se on päässyt useaan kertaan edustamaan Suomea myös opiskelijoiden EM-kilpailuissa. Riemun opiskelijoiden arvokilpailuihin osallistuvasta jalkapallojoukkueesta käytetään edelleen usein FC Liikunta -nimeä. 
FC Liikunnan toiminnan myötä huomattiin liikuntatieteellisen tiedekunnan opiskelijoiden keskuudessa tarvetta useamman lajin kilpa- ja harrastetoimintaa tarjoavalle yleisseuralle. Liikunnan Riemun perustamiskokous pidettiin Jyväskylässä 15.3.2011.   
Perustamisen jälkeen seura on kasvattanut  jäsenmääräänsä ja lajivalikoimaansa. Kaudella 2016–2017 seurassa oli 280  jäsentä. Joukkueita toimii useissa lajeissa yhteensä 17.

Futsal

Liikunnan Riemun futsal-jaoston edustusjoukkue pelaa Futsal-Ykkösessä. Seura nousi Suomen futsalin pääsarjaan keväällä 2013 voitettuaan karsintaotteluissa liigajoukkue FC Jazzin. Kaudella 2009–2010 joukkue pelasi vielä Keski-Suomen kolmosdivisioonassa.
Matti Linko

Matti Arto Edvard Linko (s. 30. toukokuuta 1932 Helsinki) on suomalainen biotekniikan tutkija. Hän valmistui diplomi-insinööriksi 1956 ja väitteli tekniikan tohtoriksi 1962. Hän on ollut Teknillisen korkeakoulun elintarviketeknologian professori 1968–1974, Valtion teknillisen tutkimuskeskuksen tekniikan tutkimusprofessori 1974–1984 ja biotekniikan laboratorion johtaja (professori) vuodesta 1984. Hänen tutkimuskohteinaan ovat olleet panimo- ja kasvibiotekniikka.
Lingon veli on professori Pekka Linko.
Isoveli

Isoveli on Oseania-nimisen valtion yksinvaltainen johtaja George Orwellin romaanissa Vuonna 1984. Teos kuvaa tiukan valvonnan alaista totalitaarista yhteiskuntaa ja siitä on myös lähtöisin sanonta ”isoveli valvoo” (engl. ”Big Brother is watching you.”).
Teoksessa Isoveli voidaan nähdä henkilökultin luoneiden diktaattoreiden, kuten Stalinin vertauskuvana. Romaanissa jää epäselväksi, onko Isoveli todellinen henkilö vai pelkkä propagandakoneiston luoma mielikuva. Yhteiskunta kuitenkin valvoo, että kansalaiset eivät ajattele negatiivisesti Isoveljestä, eli tee ajatusrikoksia.
Nykyisin termejä isoveli ja ”isoveli valvoo” käytetään kuvaamaan tiukkaa ylemmän tahon suorittamaa valvontaa. Tästä ovat saaneet nimensä myös televisiosarja Big Brother sekä eri puolilla maailmaa jaettavat Isoveli-palkinnot, jotka annetaan vuosittain yksityisyyden suojaa loukanneille tahoille.
Alun perin kirjan Vuonna 1984 suomennoksessa Iso Veli kirjoitettiin tarkoituksella sanavälin kanssa. Sittemmin on vakiintunut käytännöksi kirjoittaa se yhteen muotoon Isoveli.
Geoffrey de Havilland Jr.

Geoffrey Raoul de Havilland Jr. (18. helmikuuta 1910 – 27. syyskuuta 1946) oli de Havilland -lentokonetehtaan pääkoelentäjä. Hän menehtyi vuonna 1943 kuolleen John-veljensä tavoin lento-onnettomuudessa.
Geoffrey de Havilland testasi useimpia toisen maailmansodan loppuaikana tuotettuja de Havillandin lentokoneita. Testikoneisiin kuuluivat ainakin de Havilland D.H.98 Mosquito, D.H.103 Hornet ja D.H.100 Vampire. Geoffrey de Havilland sai Brittiläisen Imperiumin komentajan arvon (OBE). Hän menehtyi lentoturmassa, joka tapahtui hänen menettäessään yliäänikoneeksi tarkoitetun koelentokone D.H.108 Swallow’n (numero TG306) hallinnan.
Fernão Mendes Pinto

Fernão Mendes Pinto (1509 – 8. heinäkuuta 1583) oli portugalilainen tutkimusmatkailija, jonka edesottamukset tunnetaan muistelmateoksesta Peregrinação. Pinton kuitenkin tiedetään harjoittaneen plagiointia eikä kaikista hänen kertomuksistaan ole todisteita. Matkojensa aikana Pinto vieraili muun muassa Etiopiassa, Kiinassa, Intiassa ja Japanissa.
Teoksessaan hän väitti hänen ryhmänsä olleen ensimmäiset Japanissa vierailleet eurooppalaiset, ja hän väitti myös esitelleensä tuliaseet japanilaisille. Hän oleili Ōtomo-klaanin vieraana muutaman kuukauden, ja kertoi sinä aikana muun muassa parantaneensa Ōtomo Yoshishigen, joka oli vahingoittanut itsensä eurooppalaisilta varastamallaan arkebuusilla.
Hartwall (yritys)

Omistus

2000-luvulla Hartwallin omistus on muuttunut useasti. Vuodesta 2002 alkaen yritys oli kokonaan brittiläisen Scottish & Newcastlen omistuksessa. Vuoden 2008 alussa Scottish & Newcastle myytiin kahdelle eurooppalaiselle suurpanimolle Heinekenille ja Carlsbergille. Hartwall siirtyi järjestelyiden myötä hollantilaisen Heinekenin omistukseen, koska Carlsbergillä oli omistuksessaan jo Sinebrychoff.
Heineken myi Hartwallin tanskalaiselle panimoyhtiö Royal Unibrew’lle noin 470 miljoonalla eurolla heinäkuussa 2013. Hartwallin suvulla oli omistusosuus Royal Unibrew’ssa, ja suku palasi yhtiön omistajaksi loppuvuoteen 2018 saakka, jolloin Hartwallin suvun sijoitusyhtiö myi osuutensa Royal Unibrew’sta kokonaan.

Johto

Jan-Kees Nieman toimi Hartwallin toimitusjohtajana vuosina 2009–2013. Hänen jälkeensä talvella 2013–2014 toimitusjohtajana ehti viiden kuukauden ajan olla Pekka Rantala. Yhteistyö ei sujunut, ja Rantala sai potkut. Rantalan jälkeen yhtiön johtoon tuli Tapio Pajuharju . Hartwallin nykyinen toimitusjohtaja Kalle Järvinen on toiminut tehtävässä vuodesta 2016.

Maahantuonti

Hartwall maahantuo tytäryhtiönsä Hartwa-Traden kautta Suomeen myös muita alkoholituotteita kuten viinejä.
Heikki Marila

Heikki Juhani Marila (s. 16. toukokuuta 1966 Lahti) on suomalainen kuvataiteilija. Marila on tunnettu suurikokoisista öljyvärimaalauksista ja latautuneista aiheista – kuten raamatullisista motiiveista, omakuvista ja kukka-asetelmista .

Henkilöhistoria

Marila syntyi ylikonstaapeli Tuomo Marilan ja myyjä Helka Tonterin perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 2003 on tutkija Tutta Palin. Marila tuli ylioppilaaksi 1986 ja opiskeli Turun piirustuskoulussa vuosina 1988–1992.

Taiteellinen toiminta

Heikki Marila on suomalaisen taidekentän tunnetuimpia tekijöitä. Marilan ekspressiivisistä maalauksista voi aistia paradoksaalista draamaa: teokset leikittelevät kontrastien, henkisyyden, kauneuden ja ylevyyden lisäksi kiihkeällä lihallisuudella ja rumuudella. Maalausten fyysinen materiantuntu korostuu esittävyyden ja ei-esittävyyden välisessä vuoropuhelussa sekä paksuissa öljyvärikerroksissa. 
Viime vuosien maalaussarjoissa hän on käsitellyt maalaustaiteen historiasta tuttuja aiheita ja teoksia, kuten vahvoin symbolein latautuneita 1600-luvun hollantilaisia kukkamaalauksia sekä 1800-luvun romantiikkaa ja Henri Fantin-Latourin maalauksia. Itsenäisyyden 100-vuotispäivän kynnyksellä Marila käänsi katseensa itsenäisen Suomen ensiaskeliin: kansalaissodan synkkään ajanjaksoon. Teosten lähtökohtana toimi muisti sekä kollektiivisen ja henkilökohtaisen historian vaietut traumat. 
Marilan teoksia on ollut esillä laajasti eri puolilla Suomea, muita Pohjoismaita ja Eurooppaa. Hänen teoksiaan kuuluu lukuisiin merkittäviin museokokoelmiin, kuten Sara Hildénin taidemuseon, Wäinö Aaltosen taidemuseon sekä Jenny ja Antti Wihurin rahaston kokoelmiin. Marilan töitä on ollut esillä Pariisissa 1995, Bielefeldissa 1998 ja Tuitlingenissa Saksassa 2002. Martin koulussa Hyvinkäällä on Marilan vuonna 1996 valmistunut tilateos, toinen julkinen teos Muistomerkki (2002) on Riihimäellä. Vuonna 2011 Marilalle myönnettiin miljoonan Ruotsin kruunun suuruinen Carnegie Art Award -kuvataidepalkinto. Marila on toinen suomalainen taiteilija, joka on saanut joka toinen vuosi pohjoismaiselle taiteilijalle jaettavan palkinnon. Hämeen taidetoimikunnan taidepalkinnon Marila sai vuonna 2000.
Safari 3000

Juoni

Toimittaja seuraa stunttikuljettajaa 3 000 mailin kilpailun ajan ympäri Afrikkaa.

Tuotanto

Safari 3000:n käsikirjoittajina toimi Jules V. Levy, Arthur Gardner ja Michael Harreschou. Levy ja Gardner olivat myös elokuvan tuottajina.
Elokuva kuvattiin kokonaisuudessaan Afrikassa.
Christopher Lee on sanonut haastatteluissa, että osa hänen roolistaan poistettiin elokuvasta sen leikkausvaiheessa.

Julkaisu

Safari 3000 -elokuvaa mainostettiin mainoslauseella "The race that drove Africa wild!"
Safari 3000 julkaistiin kotimaassaan Yhdysvalloissa toukokuussa 1982.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa typerän huumorin siivittämäksi vauhtiseikkailuksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Dzjaržynsk

Historiaa

Alueella sijaitsi jo 1100- luvulla Polatskin ruhtinaskuntaan ja myöhemmin Minskin ruhtinaskuntaan kuulunutta asutusta. Kylän nimenä oli aluksi Krutogorja (ven. Крутогорья). 
1300-luvulla alue siirtyi  Liettuan suuriruhtinaskunnan alaisuuteen, josta ajasta lähtien alue tunnetaan nimellä Koidanovo (ven. Койданово, liett. Kaidanava, valkoven. Койданава, Koidanava, tai Koidanau). Erään nimitarinan mukaan osa mongoliarmeijaa  lyötiin juuri Krutogorjan alueella. Armeijaa johtanut Batu-kaanin lapsenlapsi Koidanom olisi saanut surmansa taistelussa ja tullut haudatuksi Krutogorjaan, ja alue saanut tästä nimen Koidanovo. Toisenkin version mukaan nimi viittaa mongolisoturiin, mutta tämä olisi toiminut sotapäällikkönä Liettuan suuriruhtinaskunnan palveluksessa. 
Neuvostoliiton aikana vuonna 1932 kaupungin nimeksi vaihdettiin Dzeržinsk puolalaissyntyisen bolševikkivallankumouksellisen ja Neuvosto-Venäjän salaisen poliisin  johtajan Feliks Dzeržinskin mukaan. Tuolloin Neuvostoliiton länsirajan pinnassa sijainnut kaupunki oli lyhytikäisen Puolalaisten autonomisen piirin (1932–1935) keskus. Stalinin vainojen alkuvaiheessa suuri osa piirin johdosta teloitettiin ja enemmistö puolalaistaustaisesta väestöstä karkotettiin Kazahstaniin. 
Toisen maailmansodan aikana saksalaiset miehittivät alueen. Kuten monin paikoin Valko-Venäjällä, myös Dzjaržynskin alueella toimeenpantiin juutalaisvainoja. Neuvostojoukot vapauttivat kaupungin heinäkuussa 1944.
William Smith O’Brien

William Smith O’Brien (17. lokakuuta 1803 Dromoland, Claren kreivikunta, Irlanti – 18. kesäkuuta 1864 Bangor, Wales) oli irlantilainen poliitikko, joka kohosi Nuori Irlanti -liikkeen johtoon 1840-luvulla ja johti vuonna 1848 epäonnistunutta kapinaa brittien valtaa vastaan.
William Smith O’Brien kuului irlantilaiseen O’Brienin aatelissukuun, jonka katsotaan periytyvän vuonna 1014 kuolleesta kuningas Brian Borusta. Hänen vanhempi veljensä oli konservativiinen parlamenttiedustaja ja Inchiquinin paroni Lucius O’Brien. O’Brien itse oli parlamentin alahuoneen jäsenenä 1828–1831 ja 1835–1848. Protestanttisuudestaan huolimatta hän kannatti katolisten emansipaatiota, mutta halusi säilyttää Irlannin ja Ison-Britannian unionin. Tämän vuoksi hän alkujaan vastusti Irlannin itsehallintoliikettä johtanutta Daniel O’Connellia. O’Brienin avoin kriittisyys Irlannin brittihallintoa kohtaan kuitenkin kasvoi 1830-luvulla, eikä hän hyväksynyt O’Connellin vangitsemista vuonna 1843. Saman vuoden lokakuussa hän liittyi O’Connellin Repeal Association -järjestöön, joka tähtäsi unionin purkamiseen, ja toimi sen varapuheenjohtajana O’Connellin vankeuden aikana. O’Brien pettyi kuitenkin pian O’Connellin periaatteelliseen väkivallanvastaisuuteen, ja erosi heinäkuussa 1846 Nuori Irlanti -ryhmän kanssa Repeal Associationista.
Tammikuussa 1847 O’Brien ja nuorirlantilaiset perustivat omaksi järjestökseen Irlannin konfederaation (Irish Confederation). Ranskassa seuraavana vuonna puhjennut helmikuun vallankumous radikalisoi Nuoren Irlannin johdon, joka ryhtyi lietsomaan myös Irlannissa kumouksellista mielialaa. O’Brien johti toukokuussa 1848 Nuoren Irlannin johdon valtuuskuntaa, joka vieraili Pariisissa tapaamassa vallankumouksen johtajia. Kotimaassaan häntä syytettiin kansankiihotuksesta, mutta oikeudenkäynti päättyi ratkaisemattomana. Kapinaa Irlannissa pelännyt Ison-Britannian hallitus määräsi lopulta Nuoren Irlannin johdon pidätettäväksi, jolloin O’Brien päätti valita mieluummin väkivaltaisen vastarinnan kuin antautumisen. Hän suunnitteli yhdessä Thomas Francis Meagherin kanssa kapinan, josta kuitenkin toteutui vain 29. heinäkuuta alkanut talonpoikien tuhoontuomittu kansannousu Tipperaryn Ballingarryssa paikallista poliisia vastaan. Kapinalliset joutuivat pian antautumaan ja O’Brien vangittiin. Hänet tuomittiin valtiopetoksesta kuolemaan, mutta rangaistus lievennettiin armahduksella elinikäiseksi karkotukseksi Van Diemenin maahan eli nykyiseen Tasmaniaan.
O’Brienin sallittiin helmikuussa 1854 lähteä Tasmaniasta, minkä jälkeen hän asettui Brysseliin Belgiaan. Hänet armahdettiin kokonaan toukokuussa 1856, jolloin hän palasi Irlantiin, mutta ei enää palannut politiikkaan. Hänelle pystytettiin patsas Dubliniin vuonna 1870, kuusi vuotta kuolemansa jälkeen.
Terry Norris

Ura

Lukioaikoinaan Norris pelasi myös baseballia ja oli tähtipelaaja koulunsa joukkueessa. Amatöörinyrkkeilyurallaan hän saavutti 291 voittoa ja neljä tappiota. Ammattilaiseksi hän ryhtyi vuonna 1986. Kahden ensimmäisen ammattilaisvuotensa aikana hän voitti 18 ottelua ja hävisi 2 kunnes pääsi iskemään Steve Littleä vastaan avoimesta Pohjois-Amerikan ylemmän välisarjan mestaruudesta voitettuaan Quincy Taylorin. Norris voitti mestaruusottelussa 9. joulukuuta 1988 Littlen teknisellä tyrmäyksellä kuudennessa erässä. Myöhemmin hän puolusti mestaruuttaan Buster Draytonia vastaan 3-0 -voitolla.
Voitettuaan 10-eräisessä kamppailussa Ralph Wardin Norris haastoi 30. heinäkuuta 1989 Julian Jacksonin WBA-liiton maailmanmestaruusottelussa, mutta tuli tyrmätyksi jo toisessa erässä. Saman vuoden marraskuussa hän puolusti vielä menestyksekkäästi Pohjois-Amerikan mestaruuttaan Tony Montgomerya vastaan. 31. maaliskuuta 1990 hän haastoi MM-ottelussa WBC-liiton silloisen hallitsevan mestarin John Mugabin ja tyrmäsi tämän heti ensimmäisessä erässä. Tätä seurasi kymmenen onnistunutta puolustusottelua Rene Jacquota, Sugar Ray Leonardia, Donald Curry, Brett Lallya, Jorge Fernando Castroa, Carl Danielsia, Meldrick Tayloria, Maurice Blockeria, Troy Watersia ja Joe Gattia vastaan, kunnes 11:ssä puolustuksessaan 18. joulukuuta 1993 hävisi haastajalleen Simon Brown neljännessä erässä teknisellä tyrmäyksellä. Tosin kuusi kuukautta myöhemmin miehet kohtasivat uudelleen ja Norris otti tittelin takaisin itselleen pistevoitolla.
Heti seuraavassa ottelussaan Norris kuitenkin menetti jälleen mestaruutensa, tällä kertaa Luis Santanalle. Hän hävisi myös Santanaa vastaan käydyn uusintaottelun jouduttuaan diskvalifoiduksi, mutta miesten kolmannessa kohtaamisessa 19. elokuuta vuonna 1995 mestaruus palasi jälleen Norrisin haltuun toisen erän teknisellä tyrmäyksellä. Puolustettuaan titteliä David Gonzalezia vastaan hän otti nimiinsä myös IBF-liiton mestaruusvyön voitettuaan Paul Vadenin. Voitettuaan puolustusotteluissa Jorge Luis Vadon, Vincent Pettwayn ja Alex Riosin hän menetti IBF-tittelinsä koska ei otellut haastajaansa vastaan. WBC-mestaruuttaan hän puolusti vielä 6. joulukuuta vuonna 1997 Keith Mullingsia vastaan, mutta ottelu päättyi tappioon teknisellä tyrmäyksellä yhdeksännessä erässä. Hän hävisi myös kaksi seuraavaa otteluaan Dana Rosenblattia ja Laurent Boudouania kunnes lopetti uransa.

Uran jälkeen

Norris lopetti uransa rahattomana ja aivovaurion saaneena. Hän väitti promoottori Don Kingin huijanneen hänen rahojaan tämän lainattua rahaa hänen managerilleen Joe Sayatovichille ja sopineen maksavansa Norrisille sovittuja summia vähemmän. Norris ryhtyi perimään rahojaan takaisin oikeusteitse, ja seitsemän vuoden kuluttua, vuonna 2004, kiista ratkesi, kun King maksoi vapaaehtoisesti hänelle vahingonkorvauksia 7,5 miljoonaa dollaria.
Myös Norrisin veli Orlin Norris menestyi nyrkkeilijänä.
Norris valittiin International Boxing Hall of Fameen 2006.
John Grahame

Junioriura

Grahame aloitti uransa USHL-liigan Sioux City Musketeersissa kaudella 1993–1994. Boston Bruins varasi hänet kauden jälkeen vuotuisessa varaustilaisuudessa vuorolla 229. USHL:n jälkeen Grahame siirtyi Lake Superior Staten yliopistoon kolmeksi vuodeksi pelaamaan.

Boston Bruins

Kaudella 1997–1998 Grahame teki sopimuksen Boston Bruinsin kanssa, ja siirtyi joukkueen farmiin Providence Bruinsiin. Hän hävisi valtaosan tulokaskauden otteluistaan, mutta seuraavana vuonna puolestaan pelasi miltei tappioitta. Kaudella 1999–2000 Grahame pääsi ensimmäistä kertaa pelaamaan NHL:ssä, kun Bostonin ykkösmaalivahti Byron Dafoella oli sopimuskiista. Grahame pelasi 27 ottelua kunnes hänet lähetettiin takaisin Providenceen Dafoen uusiessa sopimuksensa.
Kaudella 2000–2001 Grahame valittiin Bostonin kakkosmaalivahdiksi. Juuri ennen kauden hän kuitenkin mursi nilkkansa, eikä enää palattuaan kyennyt pelaamaan samalla tasolla kuin aiemmin. Grahamen peliaika jäi vähäiseksi, kunnes hänelle avautui ykkösvahdin paikka kaudeksi 2003–2004 Dafoen siirtyessä pois joukkueesta. 23 ottelun jälkeen Boston myi Grahamen Tampa Bay Lightningiin varaustilaisuuden neljättä varausvuoroa vastaan.

Tampa Bay ja Carolina

Tampa Bayssa Grahame pelasi kaksi kautta Nikolai Habibulinin varamaalivahtina. Kausi 2003–2004 on ollut tilastollisesti Grahamen uran paras, ja kauden päätteeksi Tampa Bay voitti Stanley Cupin. Seuraavana vuonna työsulkukautena Grahame ei pelannut missään. Kaudella 2005–2006 hänestä tuli Tampa Bayn ykkösmaalivahti. Pudotuspeleissä hänet syrjäytti Sean Burke, eikä Grahame saanut jatkosopimusta seuralta kauden jälkeen.
Carolina Hurricanes solmi kahden vuoden sopimuksen Grahamen kanssa kesällä 2006. Hän pelasi kakkosmaalivahtina aina tammikuuhun 2008 saakka, jolloin hänet lähettiin farmiseuraan Albany River Ratsiin. Yhteensä Grahame pelasi 45 ottelua Carolinassa.

KHL ja paluu Amerikkaan

Kaudeksi 2008–2009 Grahame siirtyi Venäjälle uuteen KHL-liigaan Avangard Omskin joukkueeseen. Hän pelasi vain 20 ottelua Avangardissa, sillä joukkue sanoi sopimuksen irti Grahamen kahakoitua humalassa paikallisessa yökerhossa. Grahame palasi Pohjois-Amerikkaan ja pelasi kauden 2009–2010 alun AHL-liigan Adirondack Phantomsissa. Hän solmi Colorado Avalanchen kanssa sopimuksen ja siirtyi seuran farmiin Lake Erie Monstersiin. Grahame pelasi Monstersissa kauden 2010–2011 loppuun ja ilmoitti lopettavansa uransa. Hän siirtyi junioriseura Sioux City Musketeersin maalivahtivalmentajaksi.
Grahame palasi kuitenkin maaliskuussa 2012 ammattilaispelaajaksi, kun hän teki loppukauden sopimuksen maalivahtien loukkaantumisista kärsivän New York Islandersin kanssa.
Martina Colombari

Martina Colombari (s. 10. heinäkuuta 1975 Riccione) on italialainen malli, juontaja ja näyttelijä. Hän voitti Miss Italia -kilpailun vuonna 1991 ja teki näyttelijändebyyttinsä Bruno Gaburron elokuvassa Abbronzatissimi (1991). Hän on toiminut myös televisionäyttelijänä ja juontanut useita ohjelmia.