google/wiki40b huggingface dataset:
Tomislav Butina

Tomislav Butina (s. 30. maaliskuuta 1974, Zagreb, Jugoslavia) on kroatialainen jalkapallomaalivahti. Hän solmi helmikuussa 2006 kreikkalaisen Olympiakosin kanssa vuoteen 2009 asti kestävän sopimuksen .
Butina aloitti uransa kroatialaisissa seuroissa mukaan lukien eräs maan suurseuroista Dinamo Zagreb, jossa hän pelasi vuosina 1997-2003. Sieltä hän siirtyi Belgiaan Club Bruggeen, jossa pelasi vuosina 2003-2006. 
Butinan ensimmäinen maaottelu oli 5. syyskuuta 2001 San Marinoa vastaan. Hän oli vuosien 2002 ja 2006 MM-joukkueissa, mutta ei päässyt lopputurnauksissa pelaamaan. Sen sijaan vuoden 2004 EM-kisoissa hän torjui Kroatian kaikissa kolmessa ottelussa. Butina on pelannut 28 maaottelua (tilanne 22. kesäkuuta 2006).
Aarne Pietarinen

Aarne Pietarinen  (18. syyskuuta 1902 Liperi – 16. maaliskuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen kenraalimajuri.
Vuonna 1923 ylioppilaaksi Joensuun lyseosta tullut Pietarinen valmistui Kadettikoulusta 1926 sekä Sotakorkeakoulusta 1937. Hän toimi KTR 1:ssä mm. patterin päällikkönä 1926-1935 ja 1. divisioonan esikunnassa toimistopäällikkönä 1937-1939. Talvisodassa hän toimi 1. divisioonan operatiivisen toimiston päällikkönä 1939-1940. Välirauhan aikana hän työskenteli Suomenlahden sotilasläänin esikuntapäällikkönä 1940-1941. Jatkosodassa Pietarinen toimi 8. divisioonan esikuntapäällikkönä 1941-1944. Samalla hän toimi lyhyen aikaa JR 4:n väliaikaisena komentajana. 
Sodan jälkeen Pietarinen toimi pääesikunnassa toimistopäällikkönä ja erikoistehtävissä 1944-1948. Kevyen prikaatin esikuntapäällikkönä hän työskenteli 1948-1952. Topografikunnan päällikkönä hän työskenteli 1952-1954 ja 1956-1959. 
Ylennykset: vänrikki 1926, luutnantti 1928, kapteeni 1933, majuri 1940, everstiluutnantti 1942, eversti 1952, kenraalimajuri 1959.
W88-ydinkärki

W88-ydinkärki on amerikkalainen vetypommi, jota suunniteltiin Los Alamos National Laboratoryssä 1970-luvulla monikärkiohjusten taistelukärjeksi. Se on edelleen (2016) palveluskäytössä.
Sitä on luonnehdittu edistyneimmäksi koskaan valmistetuksi ydintaistelukärjeksi. Sen fissiota käyttävän primääriosan on arveltu olevan litistyneen ellipsoidin muotoinen (kuten kananmuna). Tällainen rakenne mahtuu paremmin kartiomaisen kuoren sisään kuin tavallinen pyöreä imploosio-aseen ydin, mutta sen räjäyttämisen mallintaminen supertietokoneilla on paljon monimutkaisempaa, koska plutonium täytyy saada kriittiseksi siten, että suunnatulla tavanomaisen räjähdysaineen räjäytyksellä ytimen primääriosa "pyöristetään" vasta räjähdyshetkellä. Varmaa tietoa aseen rakenteesta ei kuitenkaan ole.
UGM-133 Trident II SLBM-ohjus voidaan varustaa kahdellatoista W88-taistelukärjellä.
W88 on 55 cm suurimmalta halkaisijaltaan ja 175 cm pitkä. Se painaa alle 360 kg ja ydinräjähteen räjähdysteho on 475 kilotonnia.
Pakrin saaret

Maantiede

Saaret ovat suunnilleen yhtä suuria, noin neljä kilometriä pitkiä (pohjois-etelä-suunnassa) ja kaksi kilometriä leveitä. Ne erottaa toisistaan noin kaksi kilometriä leveä salmi, jossa on luotoja ja kareja. Neuvostosotilaiden rakentama silta salmen yli ei nykyään enää ole ajokunnossa.
Suur-Pakrin korkeus on 8 metriä, Väike-Pakrin 17 metriä.
Väike-Pakri on saarista lähempänä mannerta, noin kolmen kilometrin päässä. Pohjoisosistaan saaret ovat karuja ja kallioisia, ja harvat pensaikot ovat ainoaa kasvillisuutta. Erityisesti Väike-Pakrin pohjoislaidalla on jyrkkiä kallioita, joilta on 3-6 metrin pudotus mereen.
Nimestä huolimatta Väike-Pakri eli Pikku-Pakri on suurempi kuin Suur-Pakri. Ilmeisesti nimeämisen syynä on ollut Suur-Pakrin paremmat viljelymaat ja isompi asukasluku.

Historia

Suur-Pakrin ostivat vuonna 1345 34 hopeamarkalla ikuiseen omistukseensa viisi ruotsalaista maanviljelijää nimeltään Hinrich Bodolphe, Håkan Christians, Simon Clements, Harald Rodeger sekä Peter Röver. Myyjänä oli Padisen luostarin apotti Nicolaus, jonka luostari oli poltettu maan tasalle kaksi vuotta aiemmin ja joka tarvitsi kipeästi käteistä rahaa. Vironruotsalaisten niin ikään asuttamaa Väike-Pakria ei Padisen luostari myynyt, vaan sen osti vasta vuonna 1628 kreivi Thomas von Ramm, silloinen Riian pormestari. Kustaa II Aadolf oli aiemmin läänittänyt hänelle Suur-Pakrin.
Vironruotsalaiset asuttivat Pakrin saaria miltei 600 vuotta siihen asti kun saaret evakuoitiin vuonna 1940 neuvostojoukkojen miehittäessä ne. Ennen sotia saarilla oli vajaat 360 asukasta. Vuoden 1934 väestönlaskennan mukaan saarilla asui 354 asukasta, joista 13 virolaista.
Saaret toimivat neuvostoaikaan tykistön harjoitusmaaleina. Väike-Pakrilla ei tästä syystä ole räjähtämättömien ammusten johdosta ollut pysyvää asutusta,  mutta vuodesta 2000 lähtien saari on jälleen ollut asuttu.
Biotaide

Biotaide (engl. bioart, ruots. biokonst) on 2000-luvulla kehittynyt taidesuuntaus.
Biotaiteessa käytetään materiaalina orgaanista aineista. Biotaide on taidetta ja luonnontieteitä yhdistelevää luovaa toimintaa, jossa sovelletaan esimerkiksi lääketieteen ja bioteknologian menetelmiä.
Yleensä biotaiteelle on tyypillistä monimenetelmäisyys ja poikkitieteellisyys.
Suomessa perustettiin vuonna 2008 Biotaiteen seura ry.
Cecilia Salvai

Cecilia Salvai (s. 2. joulukuuta 1993 Pinerolo) on italialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja.
Salvai on edustanut Italian naisten maajoukkuetta vuoden 2013 EM-kisoissa, jossa hän pelasi avauskokoonpanossa kahdessa alkulohko-ottelussa sekä puolivälieräottelussa. Vuonna 2012 hän pelasi alle 20-vuotiaiden MM-kisoissa.
Seuratasolla Salvai edustaa Bardolino Veronaa.
Sosiaaliliberalismi

Määrittely

Yksi tapa nähdä sosiaaliliberalismi onkin jakaa liberaalit yhtäältä klassisiin tai markkina- ja toisaalta sosiaaliliberaaleihin. Molemmat kannattavat arvoliberalismia, mutta talousliberalismista sosiaaliliberaalit tekevät eräitä poikkeuksia katsoen siten lisäävänsä yksilöiden todellista valinnanvapautta.
Tyypillisesti sosiaaliliberaaleilla tarkoitetaan niitä, jotka kannattavat vapaata markkinataloutta ja yksilönvapautta mutta jotka, eräistä markkinalibertaareista poiketen, vaativat verorahoitteista sosiaaliturvaa, sekä tarpeellisiksi katsomiaan markkinahäiriöiden tai negatiivisten ulkoisvaikutusten korjausmekanismeja, esimerkiksi kilpailulainsäädäntöä, kuluttajansuojelua ja työsuojelua laein. Useimmat nykyiset sosiaaliliberaalit näkevät, että veronmaksajien rahoilla järjestettäisiin sosiaaliturva, terveydenhuolto ja koulutus, mutta että näiden tuotantoa on perusteltua vaihtelevissa määrin yksityistää. Sosiaaliliberaalien keskuudessa on vaihtelevia käsityksiä siitä, mitkä edut kuuluvat perusterveydenhuoltoon, julkisesti rahoitettavaan koulutukseen ja sivistykseen sekä kuinka suuri sosiaaliturvan tulisi olla ja miltä osin se olisi esimerkiksi yksityisin vakuutuksin järjestettävää.

Sosiaaliliberaalinen vapauskäsitys

Sosiaaliliberalismin varhaisen vaikuttajan Leonard Hobhousen mukaan klassisen liberalismin vapauskäsite on liian kapea, sillä ihmiset eivät arvosta vapautta sen itsensä takia, vaan keinona jonkun hyvän asian toteuttamiseen. Hobhouse katsoi, ettei aikakauden klassista liberalismia noudattanut, räikeiden sosiaalisten ongelmien leimaama Britannia tarjonnut kaikille riittävää mahdollisuutta "toteuttaa itseään", jolloin vapaus oli merkityksetöntä. Täten valtion oli säänneltävä taloutta selvästi enemmän kuin klassiset liberalistit esittivät, jotta liberalismin ihanteet voisivat toteutua myös tosiasiassa. Hobhouse piti myös klassisen liberalismin valtionvastaista taistelua vanhentuneena: se oli hänen mielestään tarkoituksenmukaista taisteltaessa sääty- ja kuningasvaltaa vastaan, mutta ei enää yhteiskunnan demokratisoiduttua.
Claude Lenners

Claude Lenners (s. 1956 Luxemburg) on luxemburgilainen säveltäjä. Hän opiskeli Luxemburgin konservatoriossa ja lisäksi Strasbourgissa; hänen opettajiaan olivat François-Bernard Mâche ja Alexander Müllenbach. Lenners pääsi stipendillä Rooman Villa Mediciin, jossa hän oli vuosina 1989–91. Hän kävi myös Darmstadtin Ferienkursella vuonna 1992. Hän sai ensipalkinnon Henri Dutilleux -kilpailussa (1991), kamarimusiikin Irino-palkinnon (Tokio, 1993) ja Prix de Lionsin (Luxemburg, 1997).
Lenners perusti elektronisen musiikin yhdistyksen Pyramiden ja toimi Rainy Days -nykymusiikkifestivaalin taiteellisena johtajana vuonna 2000. Hän on opettanut analyysiä, sävellystä ja tietokonemusiikkia Luxemburgin konservatoriossa vuodesta 1992. Hänen kustantajansa on Éditions Henry Lemoine.
Lennersin teosten joukossa ovat Pentagramma (oboelle, klarinetille, saksofonille, fagotille, harpulle, pianolle, lyömäsoittimille, 2 jousiorkesterille, 1985), Nachtschattengesänge (orkesterille, 1989), Buch der Unruhe (orkesterille, 1997), Unter fremden Sternen (sellolle, orkesterille, 1998) ja Phaeton (pianolle, jousiorkesterille, 1999). Lenners on säveltänyt myös runsaasti kamarimusiikkia ja soolosoitinteoksia sekä vokaalimusiikkia.
Avokado

Ulkonäkö

Avokadopuu kasvaa noin 20 metriä korkeaksi ja sen ikivihreät lehdet ovat 12–25 cm pitkiä. Puun varsin huomaamattomat kukat ovat kellanvihreitä ja halkaisijaltaan 5–10 mm. Hedelmä on 7–20 cm pitkä ja painaa 100–1000 grammaa. Siinä on 3–5 cm kokoinen siemen. Maailman suurimman, 2,19 kg painaneen avokadon kasvatti venezuelalainen Gabriel Ramirez Nahim vuonna 2009.

Levinneisyys

Avokado on kotoisin Keski-Amerikasta, mutta sitä viljellään nykyisin ympäri maailman paikoissa, joissa se ilmaston ja lämpötilan puolesta on mahdollista. Ihminen on lähes ainoa eläin joka syö avokadon hedelmiä ja levittää sen siemeniä. Puulajin elinvoimaisuus on siten riippuvainen ihmisestä. Siemeniä levittivät ennen viime jääkautta myös eläimet, todennäköisesti jättiläislaiskiaiset tai norsueläimiin kuuluneet mastodontit, jotka kuitenkin kuolivat sukupuuttoon muun muassa liiallisen metsästyksen takia.

Elinympäristö

Kasvupaikan tulee olla melko tyyni ja kuohkeamultainen. Puu ei kestä pakkasia, joten sitä voidaan kasvattaa vain subtrooppisella ja trooppisella vyöhykkeellä.

Nimet

Avokadon nimi tulee nahuatlin sanasta ahuacatl, joka tarkoittaa kivestä. Joissakin Etelä-Amerikan maissa avokadoa kutsutaan sen ketšuankielisellä nimellä palta. Muissa espanjankielisissä valtioissa käytetään nimitystä aguacate.
Hedelmäavokadoa kutsutaan myös alligaattoripäärynäksi.

Historia

Avokadoja lienee syöty Etelä-Meksikossa jo 8000 vuotta sitten ja viljelty 7000 vuotta sitten. Ensimmäiset tiedot avokadosta Euroopassa ovat peräisin vuodelta 1519. 1700-luvulla eurooppalaiset merimiehet käyttivät avokadoa levitteenä keksien päällä. Kasvia tavattiin Indonesiassa ensimmäisen kerran vuonna 1750, Brasiliassa vuonna 1809, Palestiinassa 1908 ja Australiassa sekä Etelä-Afrikassa 1800-luvun loppupuolella.
Carl Schmidt kehitti vuonna 1911 Fuerte-lajikkeen, johon Kalifornian viljely perustui monta vuotta. Vuonna 1935 postinkantaja Rudolph Hass patentoi Hass-lajikkeen, joka on ainoa avokadolajike, jota voidaan viljellä ympäri vuoden. Hän oli ostanut A. R. Rideoutilta avokadopuun siemeniä, jotka istutti pihalleen. Lajike kehittyi ilmeisesti sattumalta. Jokainen nykyinen Hass-puu polveutuu Rudolphin kasvattamasta yksilöstä, joka kuoli vuonna 2002. Hass-avokadojen kuori on tumma ja hiukan ryppyinen, ja hedelmäliha hyvin kermainen. Nykyisin se on suosituin ja kasvatetuin avokadolajike.
Anabaattinen tuuli

Anabaattinen rinnetuuli, (Kreikan sanasta 'anabatos' tarkoittaen 'liikkua ylöspäin'), on lämmin tuuli, joka puhaltaa jyrkkää mäkeä tai vuoren rinnettä ylös. Anabaattinen rinnetuuli syntyy rinteen lämmetessä insolaation seurauksena. Nämä tuulet esiintyvät tyypillisesti päiväsaikaan tyynellä aurinkoisella säällä. Aurinko lämmittää kukkulaa tai vuorta, joka taas lämmittää ilmaa yläpuolellaan. Samalla korkeudella laakson yläpuolella oleva ilma ei lämpeä yhtä paljon, koska maan pinta on kauempana. Vaikutus on isompi, jos laakso on varjossa.
Mäen yläpuolella oleva ilma on nyt lämpimämpi kuin ympärillä oleva ilma ja se nousee konvektion seurauksena. Tämä synnyttää paikallisen matalapaineen, johon rinteen juurella oleva ilma virtaa, synnyttäen heikohkon tuulen paksuhkoon rajakerrokseen.
Anabaattisen rinnetuulen vastakohta on katabaattinen tuuli, joka on rinnettä alas virtaava, yleensä yöllä syntyvä tuuli.
Beren

Beren on J. R. R. Tolkienin kirjoittamassa Silmarillionissa yksi ensimmäisen ajan ihmisten suurista sankareista. Hän rakastuu haltianeito Lúthieniin ja saa Thingolilta tehtäväkseen hakea silmarilin Morgothin rautakruunusta.

Tarina

Beren oli Barahirin ja Emeldirin poika. Hän oli ihminen Bëorin Huoneesta, Dorthonionista, ja suurin sankari ja seikkailija Ensimmäisellä Ajalla. Nuori Beren eli isänsä ja kymmenen uskollisen seuraajan kanssa Dorthonionin ylämailla, he osoittivat suurta urheutta suurta vihollista Morgothia, Angbandin Mustaa Kuningasta, vastaan. Dorthonionin Lainsuojattomien tuhon jälkeen, Sauron ja Draugluin pakottivat Berenin pois synnyinmaastaan. Tämä matkusti Doriathiin, missä hän tapasi ja rakastui haltianeito Lúthieniin, Sindarin prinsessaan ja Thingolin ja Melianin tyttäreen.
Thingol ei kuitenkaan antanut Lúthienin kättä Berenille. Hän laittoi avioliiton ehdoksi sen, että Beren toisi takaisin yhden varastetun Silmarilin Morgothin Rautakruunusta. Tehtävä vaikutti mahdottomalta, mutta Beren ja Lúthien aloittivat tehtävän Nargothrondin Finrodin ja suuren koiran, Huanin avustuksella, joista kumpikin kuoli suojellessaan Bereniä. He selviytyivät monesta vaarasta, jopa Sauronista, Morgothin voimakkaimmasta luutnantista, ja saivat Morgothin rautakruunusta yhden Silmarilin. Kuitenkin, kun he olivat pakenemassa Angbandista, suuri susi Carcharoth, jonka Morgoth itse oli kasvattanut, heräsi. Beren piteli Silmarilia, toivoen että niiden hohto saisi pedon luovuttamaan, mutta hän erehtyi. Carcharoth puraisi hänen kätensä poikki ja nielaisi sen ja myös Silmarilin, ja niin Beren sai nimen Erchamion, yksikäsi. Lúthienin ja Berenin pelastivat Manwën kotkat. Beren jatkoi Carcharothin jahtaamista, lopulta peto lyötiin ja Silmaril eheytyi; tehtävä onnistui, mutta Beren oli kuolettavasti loukkaantunut.
Lúthienin rakkaus Bereniä kohtaan oli niin suuri, että hän kuoli suruunsa. Hänen sielunsa meni Mandosin Huoneeseen, missä hän hurmasi Mandoksen täyttämään toiveensa. Molemmat, hän ja Beren herätettiin henkiin, mutta kumpikin joutuisi kokemaan ihmisten kuoleman ja heidän henkensä menisivät tuntemattomaan pois Ardasta. Silti Beren ja Lúthien elivät jälleen, ja menivät Tol Galeniin, keskelle Adurant-jokea Ossiriandin saarelle. Siellä he asuivat erossa muista kuolevaisista. Beren liittyi Ensimmäisen Ajan tapahtumiin vain yhden kerran, kun hän hyökkäsi kääpiöryhmän kimppuun, jotka olivat tuhonneet Doriathin ja varastaneet Nauglamírin ja Silmarilin sen kanssa. Lúthien synnytti Berenille pojan, Diorin, Thingolin perijän. Berenin miekan nimi oli Dagmor.
Aukusti Korhonen

Aukusti Korhonen (vuoteen 1872 Nils August Öqvist, 12. huhtikuuta 1848 Kuopio – 12. huhtikuuta 1874 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja kirjailija. Hän oli yksi Kansallisteatterin edeltäjän Suomalaisen Teatterin ensimmäisistä näyttelijöistä.
Korhosen vanhemmat olivat Ruotsista muuttanut seppä Johan Petter Öhqvist ja kuopiolainen Johanna Fredrika Broberg. Korhonen lähti 17-vuotiaana Helsinkiin haluten ryhtyä näyttelijäksi. Hankkiakseen elantonsa hän värväytyi soitto-oppilaaksi Suomen Kaartiin ja pääsi pian ruotsin- ja suomenkielentaitoisena kirjurin apulaiseksi kaartin kansliaan. Korhonen kirjoitti muun muassa runon Suomen kaartin sotahymni, jonka kaartin kapellimestari Adolf Leander sävelsi.
1860-luvun lopulla Helsingissä toimi Oskar Toppeliuksen johtama suomenkielinen teatterikoulu, jonne Korhonen pääsi oppilaaksi. Koulu lopetti toimintansa 1869, mutta hän ehti sen kautta pääsemään kosketuksiin Kaarlo ja Emilie Bergbomin sekä useiden suomalaisten kirjailijoiden, muun muassa Fredrik Cygnaeuksen kanssa. Vuonna 1870 Korhonen liittyi oppilaaksi ruotsalaisen August Westermarkin perustamaan Unga Finska Teatern -kiertueteatteriin. Hän oli August Aspegrenin, Aurora Gullsténin, Selma Heermanin ja Edvard Himbergin ohella yksi seurueen viidestä suomea taitaneesta näyttelijästä, jotka myöhemmin muodostivat syksyllä 1872 toimintansa aloittaneen Suomalaisen Teatterin ydinryhmän.
Korhonen kirjoitti myös kaksinäytöksisen komedian Kosijat saksalaisen aiheen perusteella. Myöhemmin Sakari Ruotsalo teki siitä uuden mukaelman nimellä Kuka nyt vävyksi?
Baixa Pombalino

Baixa Pombalina on Lissabonin alakaupunki, kaupungin keskus. Baixan kaupunginosa sai nykyisen ruutuasemakaavan keskiaikaisen kaupunkikeskustan tuhouduttua lähes täysin vuoden 1755 maanjäristyksessä. Alueella sijaitsee monia aukioita, kävelykatuja (muun muassa pääkatu rua Augusta) ja kauppoja.
Johann Peter Gustav Lejeune Dirichlet

Lapsuus (1805–22)

Gustav Lejeune Dirichlet syntyi 13. helmikuuta 1805 saksalaiseen perheeseen Dürenissä, Reinin länsirannalla alueella, joka liittyi Preussiin 1815. Hänen isänsä Johann Arnold Lejeune Dirichlet oli postimies, kauppias ja kaupunginvaltuutettu. Hänen isänisänsä oli tullut Düreniin Richelettestä, pienestä kylästä Belgiasta. Tästä juontaa hänen sukunimensä "Lejeune Dirichlet".
Dirichlet'n perhe ei ollut varakas ja hän oli nuorin seitsemästä lapsesta, mutta hänen vanhempansa tukivat hänen koulutustaan. Peruskoulun ja yksityiskoulun ajateltiin antavan Dirichlet'lle valmiudet toimia kauppiaana. Nuori Dirichlet oli vakavasti kiinnostunut matematiikasta alle 12-vuotiaana ja vakuutti vanhempansa, että hänen tulisi jatkaa matematiikan opiskelua. Vuonna 1817 Dirichlet menikin lukioon Bonnissa. Hänestä piti siellä huolta perheen tuttu, opiskelija Peter Joseph Elvenich. Vuonna 1820 Dirichlet meni jesuiittakouluun Kölniin, jossa Georg Ohmin tunnit syvensivät hänen ymmärrystään matematiikasta. Hän lähti koulusta ensimmäisen vuoden jälkeen, koska ei osannut puhua sujuvasti latinaa.

Opinnot Pariisissa (1822–26)

Dirichlet sai matematiikan opinnoilleen vanhempiensa taloudellisen tuen, vaikka he toivoivat pojastaan lakimiestä. Saksassa korkeamman matematiikan opiskelua olisi voinut jatkaa vain Gaussin ohjauksessa Göttingenissä. Gauss oli virallisesti tähtitieteen professori eikä pitänyt opettamisesta, joten Dirichlet matkusti Pariisiin toukokuussa 1822. Siellä hän meni luennoille ja oppi matematiikkaa muun muassa Hachettelta. Dirichlet opiskeli itsenäisesti Gaussin kirjaa Disquisitiones Arithmeticae, jota hän piti aina mukanaan. Vuonna 1823 hän sai suositusten ansiosta töitä General Foylta, joka palkkasi Dirichlet'n opettamaan lapsilleen saksaa. Nyt Dirichlet pärjäsi itsenäisesti ilman vanhempiensa taloudellista tukea.
Dirichlet todisti Fermat'n suuren lauseen osittain tapauksessa . Fermat oli todistanut tapauksen  ja Euler tapauksen , mutta tämän jälkeen lauseen todistus ei ollut edistynyt. Sen vuoksi Dirichlet'stä tuli pian kuuluisa. Adrien-Marie Legendre sai todistettua tapauksen näihin aikoihin ja Dirichlet saatti todistuksensa pian loppuun. Muutamaa vuotta myöhemmin Dirichlet todisti tapauksen . Kesäkuussa 1825 hänet kutsuttiin luennoimaan tapauksen  todistuksesta French Academy of Sciences-oppilaitoksessa. Tämä oli harvinaista 20-vuotiaalle nuorelle, jolla ei ollut tutkintoa. Luennon myötä Dirichlet tutustui Fourieriin ja Poissoniin ja siten innostui teoreettisesta fysiikasta, erityisesti Fourier'n työstä lämpöyhtälön parissa.

Breslau, Preussi (1825–28)

General Foy kuoli marraskuussa 1825, ja menetettyään työpaikkansa Dirichlet'n täytyi palata Preussiin. Fourier ja Poisson esittelivät hänet Humboldtille, ja Humboldt tuki Dirichlet'tä muun muassa kirjoittamalla suosituskirjeen Gaussille ylistäen Dirichlet'n lahjakkuutta Fermat'n lauseen käsittelyssä. Humboldtin ja Gaussin tuella Dirichlet pääsi opetustöihin ja pystyi jatkamaan työskentelyään.
Dizel Penza

Historia

Jääkiekon Penzaan toi E.S. Seams -niminen ulkomaalainen, joka muutti kaupunkiin ennen toista maailmansotaa. Vuonna 1948 hänen johdollaan perustettiin kaupunkiin ensimmäinen jääkiekkojoukkue, joka sai nimen Spartak. Vuonna 1955 seuran toimintaa jatkoi joukkue nimeltään Burevestnik Penza ja se liittyi Neuvostoliiton kolmanneksi korkeimmalle sarjatasolle Vtoraja Ligaan. Seura nousi toiselle sarjatasolle Pervaja Ligaan vuonna vuonna 1963 ja voitti samalla kaudella sarjan mestaruuden, minkä jälkeen seura vaihtoi nimekseen Dizelist Penza.
Dizelistin putosi kahteen otteeseen Vtoraja Ligaan 1972–1974 ja 1988–1991, mutta muutoin seura pysyi koko ajan Neuvostoliiton toisella tasolla, missä sen parhaaksi saavutukseksi tuli toinen sija kaudella 1975–1976. Vuonna 1992 perustettiin Venäjällä uusi toinen sarjataso Vysšaja Liga, johon Dizelist liittyi. Seura nousi jopa Venäjän pääsarjaan neljäksi kaudeksi 1996–2000, mutta putosi ensin takaisin Vysšaja Ligaan ja sieltä edelleen kolmannelle tasolle Pervaja Ligaan.
Pervaja Ligassa seuran nimeksi vaihtui nykyinen Dizel Penza, ja seura nousi vuonna 2003 takaisin Vysšaja Ligaan.
Keinotekoinen kieli

Keinotekoinen kieli eli tekokieli on kieli, joka ei ole kehittynyt luonnollisesti osana kulttuuria, vaan jonka fonologia, kielioppi ja sanasto on luotu tietoisesti.
Useat keinotekoiset kielet on suunniteltu ihmisten käytettäväksi, useimmiten toimimaan kansainvälisinä apukielinä, mutta niille on muitakin käyttötarkoituksia. Jotkut on luotu kirjallisuudessa käytettäväksi, kielitieteellisiin kokeiluihin, salailuun, tai harrastuksena pelkästään tekemisen ilon vuoksi. Tällaisia kieliä käytetään usein keinotekoisissa maailmoissa. Joskus keinotekoista kieltä varten luodaan myös keinotekoinen kirjoitusjärjestelmä. Muun muassa J. R. R. Tolkien on tehnyt keinotekoisia kirjoitusjärjestelmiä haltiakieliään varten.
Myös keinotekoisella kielellä voi olla synnynnäisiä puhujia, jos lapsi oppii sen kielen oppineilta vanhemmiltaan varhaisessa vaiheessa. Esperantolla on eri arvioista riippuen 200–2 000 synnynnäistä puhujaa. Klingonin kieli-instituutin jäsen d’Armond Speers taas yritti kasvattaa poikansa kaksikielisesti englanniksi ja klingoniksi.
Keinotekoisia kieliä on luotu satojen vuosien aikana tuhansia, mutta yksikään niistä ei ole saavuttanut suurta läpimurtoa. Koska kuka tahansa voi luoda keinotekoisen kielen, on niiden määrää mahdotonta laskea.

Kielellisten ominaisuuksien perusteella

Keinotekoiset kielet jaetaan usein sanastonsa alkuperän mukaan kahteen päälajiin, jotka ovat aprioriset ja aposterioriset kielet. Aprioriset kielet on lähes kokonaan luotu tyhjästä. Aposterioriset kielet sen sijaan pohjautuvat yhteen tai useampaan olemassa olevaan kieleen muun muassa äänneopin, kieliopin ja sanaston osalta.
Eroteltavissa oleva alatyyppi ovat myös naturalistiset kielet, joiden yksi suunnitteluperiaate on kuulostaa ja vaikuttaa luonnolliselta. Koska näitä kieliä ei yleensä ole tarkoitettu helposti opittaviksi tai ylipäätänsä käytettäväksi kommunikoinnissa, naturalistiset kielet ovat yleensä vaikeampia ja monimutkaisia. Naturalistisissa kielissä voi muun muassa olla paljon epäsäännöllisyyksiä, vaikea ääntämisoppi ja niin edelleen. Tyypillisesti ne ovat siis taidekieliä (ks. seur.), joskaan tämä ei seuraa vielä suoraan määritelmästä. Naturalistiset kielet voivat myös olla niin apriorisia kuin aposteriorisiakin: jälkimmäisessä tapauksessa jokin olemassa oleva kieli valitaan kantakieleksi, josta haluttu kieli johdetaan luonnollista kehitystä jäljittelevien sanaston, kieliopin ja äänteenmuutosten kautta. Ei-naturalistisia tai ”epäluonnollisia” kieliä ei sen sijaan yleensä käsitellä omana luokkanaan.
Växjö

Urheilu

Växjöstä ovat kotoisin jalkapalloseura Östers IF ja jääkiekkoseura Växjö Lakers.
MDA

Tekniset ominaisuudet

MDA-näytönohjain sisälsi 4 kilotavua videomuistia. Korkean terävyyden ja selkeän merkistön vuoksi standardi olikin käytössä ennen kaikkea yritysmaailmassa ja tekstinkäsittelyssä.
MDA tarjosi merkistölle seuraavat ominaisuudet: näkymättömyys, alleviivaus, kirkas (lihavointi), käänteinen video ja vilkutus. Näistä osan pystyi yhdistämään, joten esimerkiksi kirkas, alleviivattu teksti oli mahdollista tuottaa ruudulle.

Merkistö

MDA:n merkistö koostui merkeistä, jossa jokainen merkki käytti 9×14 pikseliä yhden merkin ollessa 7×11 pikseliä. Vaikka teoreettinen enimmäisresoluutio oli 720×350 pikseliä (joka on siis 9 pikseliä × 80 merkkiä = 720 pikseliä ja 14 pikseliä × 25 riviä = 350 pikseliä), ei standardi kuitenkaan tukenut kuin enintään 256 yhtäaikaista merkkiä. Nämä merkit tallennettiin näytönohjaimen lukumuistiin, eikä tämän vuoksi määrään pystytty vaikuttamaan ohjelmallisesti.
Merkistö jota käytettiin MDA:ssa tunnetaan nykyisin nimellä CP437 (lyhenne sanoista code page 437).