google/wiki40b huggingface dataset:
Buenos Airesin maakunta

Buenos Airesin maakunta (esp. Provincia de Buenos Aires) on Argentiinan suurin maakunta. Argentiinan pääkaupunki Buenos Aires ei nimestään huolimatta kuulu maakuntaan, vaan muodostaa oman liittopiirinsä. Buenos Airesin maakunnan pääkaupunki on La Plata. Maakunta jakaantuu 134:ään paikallishallintoalueeseen (partidos).

Maantiede

Buenos Airesin maakunnan pinta-ala on 307 571 neliökilometriä. Se rajoittuu Río Negron, Córdoban ja Entre Ríosin maakuntiin ja idässä Atlantin valtamereen. Maakunnan korkein kohta on 1 239 metrin korkuinen Cerro Tres Picos.

Suurimmat asutuskeskukset

Maakunnan noin 15 miljoonasta asukkaasta yhdeksän miljoonaa asuu Buenos Airesin autonomisen kaupungin ympäristössä, maakunnan puolelle laajentuneella Suur- Buenos Airesin kaupunkialueella.
Muita merkittäviä kaupunkeja ovat pääkaupunki La Plata (Suur- La Plata: 694 253 as.), turistikeskus Mar del Plata (Suur- Mar del Plata: 541 733 as.), satamakaupunki Bahía Blanca (Suur- Bahía Blanca: 274 509 as.), pohjoisen teollisuuskeskus San Nicolás de los Arroyos (125 408 as.), etelän maatalous- ja turismikeskus Tandil (101 010 as.), turismi- ja opiskelukaupunki Junín (88 664 as.) sekä maakunnan keskiosassa sijaitseva Olavarría (83 738 as.).

Väestö

Buenos Airesin asukasluku oli 15 052 177 kesäkuussa 2008. Taajamissa väestöstä elää 96,4 prosenttia.
Seututie 112

Vanha tie

Tien vanha linjaus on osittain säilynyt ajokuntoisena nykypäivään asti. Vanha tie alkaa Kastlähteentieltä kulkien uuden tien kupeessa. Salontien ja Virkkalantien risteys on jossain vaiheessa uusittu.
HM (lehti)

Historia

Stryperin The Yellow and Black Attack -ep:n myötä vuonna 1984 kristillisen metallimusiikin käsite syntyi ja löi itsensä läpi valtavirrassa. Harrastajamäärän kasvaessa syntyi kysyntää kristillistä metallia käsittelevälle lehdelle, koska tavalliset musiikkilehdet eivät kirjoittaneet aiheesta usein. Doug Van Pelt julkaisi kesäkuussa 1985 Heaven's Metal -fanzinen ensimmäisen numeron, joka aloitti vaatimattomasti 6-sivuisena keltaiselle paperille valokopioituna julkaisuna. Nöyrästä alusta huolimatta Van Peltin ystävä laittoi mainoksen Kerrang!-lehteen, joka oli tämän brittiläisen julkaisun 100. numero — juhlanumero, jota painettiin 100 000 lisäkappaletta. Tämä vaikutti suuresti siihen, miten moni tilasi lehden ennakkoon. Tuohon aikaan melkein jokainen kristillinen levy-yhtiö oli kiinnostunut kristillisestä metallista ja mainostivat kiinnittämiään yhtyeitä Heaven's Metalissa, koska se oli ilmestyessään ainoa lehti, joka käsitteli suuntausta erityisesti. 
Heaven's Metalin laatu parani ja toimittajakunta kasvoi suosion myötä, ja lehden päätoimittajasta Doug Van Peltistä tuli alan piireissä tunnettu hahmo. Lehdelle kertyi omistautunut, 15 000 lukijan yleisö. Yhtyeiden myyntiluvut usein kasvoivat, kun niitä käsiteltiin lehdessä. Esimerkiksi 1990-luvulla Heaven's Metal (lyhennettiin tuolloin HM:ksi) oli ainoa lehti joka käsitteli P.O.D.-yhtyettä. Sen levy-yhtiö oli kiitollinen tästä ja Atlantic Records palkitsi Van Peltin kultaisella P.O.D.-koristelaatalla. Musiikkialalla tällaisia kultaisia levyjä annetaan henkilöille, jotka vaikuttavat myyntilukuihin. 1990-luvulla HM solmi jakelusopimuksen suuren lehtimyyjän kanssa, joka nosti painosmäärän 13 000:sta 22 000:n. Tämän ansiosta Van Pelt alaisineen pystyi nostamaan mainosten hintoja, mikä teki HM:sta kestävän liikeyrityksen. 
Kaksi tiettyä artikkelia tekivät HM:n erityisen tunnetuksi. Ensimmäisessä, vuonna 1998, King’s X -yhtyeen laulaja Doug Pinnick paljasti yksityiselämästään erään seikan, joka aiheutti kohua. Toinen taas oli vuonna 2002 julkaistu Alice Cooperin haastattelu, jossa hän kertoi ensimmäistä kertaa julkisesti olevansa tunnustava kristitty — hän oli välttänyt leimautumasta "julkisuus-kristityksi" — koska pian uutispalvelut ympäri maailmaa huomasivat haastattelun ja tiedottivat siitä eteenpäin.
Lokakuussa 2004 Doug Van Pelt toi Heaven's Metalin takaisin erillisenä fanzinenaan, joka alkuperäisen tavoin keskittyy kristinuskoon ja raskaaseen musiikkiin, vaikkakin vähemmän muodollisesti. Heaven's Metal -fanzine keskittyy myös perinteisempiin metallimusiikin lajeihin, jotka eivät ole yhtä lailla valtavirran suosiossa kuin ne, joita HM Magazine käsittelee. Heaven's Metal julkaistaan HM Magazinen välissä.
Nykyisin Doug Van Pelt on sekä HM Magazinen että Heaven's Metalin päätoimittaja ja julkaisija.
Erkki Alajärvi

Erkki Olavi Alajärvi (1. marraskuuta 1942 Rovaniemi – 5. maaliskuuta 2015) oli lappilainen taiteilija ja kuvanveistäjä. Hän kilpaili myös painissa.
Alajärvi käytti veistoksissaan usein materiaalina puuta. Hänet tunnetaan myös lavastajana muun muassa Velho-oopperasta, sekä kirjailijana. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluvat omakustanteiset Mateenlänget-esseekokoelma sekä Peilin syy -runoteos. Vuonna 2008 Alajärvi toimitti ja kuvitti runokokoelman Raskaan sarjan runoja. Kirjassa on runoja ja aforismeja häneltä ja entisiltä painijoilta Pertti Ukkola, Tomas Johansson, Eero Suvilehto, Osmo Hekkala ja Aleksandr Karelin.
Painissa Alajärvi saavutti kreikkalais-roomalaisen tyylin SM-kultaa vuonna 1966 ja SM-hopeaa vuonna 1972. Hän edusti urallaan Helsingin Jyryä, Lapin Veikkoja ja Viipurin Voimailijoita.
Alajärvelle myönnettiin valtion taiteilijaeläke 2013.
Eira Mollberg

Eira Mollberg (s. 1957 Kuopio) on Savonia-palkittu suomalainen teatteri- ja dokumenttiohjaaja ja kirjailija.
Mollbergin isä oli ohjaaja Rauni Mollberg, jonka suhteesta lapsiinsa Eira Mollberg on kirjoittanut kaksi kirjaa ja lisäksi hän on kirjoittanut kirjan omasta alkoholinkäytöstään. Lisäksi hän on kirjoittanut näytelmiä. ja kritiikkiä. Eira Mollberg voitti Savonia-palkinnon romaanillaan Vakuuslapset. Hän koulutukseltaan filosofian kandidaatti, pääaineena kirjallisuus.
Hänellä on kolme aikuista lasta. Hän on ollut ortodoksi vuodesta 1989 lähtien.
Kaipola

Kaipola on Jämsän kaupungin eteläisin teollisuustaajama Keski-Suomen maakunnassa. Kaipola sijaitsee Olkkolanlahden pohjukassa, valtatie 24:n itäpuolella. Vuonna 2016 sen väkiluku oli 1088.
Kaipola oli alun perin pieni maalaiskylä Jämsänjoen suulla. Teollinen kehitys alkoi vuonna 1952 kun alueelle perustettiin Kaipolan Paperitehdas. Kaipolassa sijaitsee Suomen suurin siistaamo. Siellä on myös Pitkävuoren hyppyrimäki.
Eteläisen Suomen suurin hiihtokeskus Himos on Kaipolan lähellä. Myös Päijänne tarjoaa virkistysmahdollisuuksia.

Kaipolan Paperitehdas

Kaipolan paperitehtaan perusti Jämsänjoen suulle Yhtyneet Paperitehtaat, koska yhtiön piti paikata Myllykosken Tehtaan menetys uudella tehtaalla. 1952 Kaipolan kylään perustettu paperitehdas valmistaa nykyisin LWC-, sanomalehti- ja luettelopaperia. Helsingin Sanomia painettiin ennen Kaipolan paperille, ja nykyisistä lehdistä kotimaista Kaipolan paperia käyttää Maaseudun Tulevaisuus, jonka liitteet taas valmistetaan Anjalan Paperitehtaalla Kouvolan Inkeroisissa. 
Henkilöstöä tehtaalla on yli 800 työntekijää. Tehtaalla on nykyisin kolme toiminnassa olevaa paperikonetta, joiden vuosittainen tuotanto on yli 700 000 tonnia.

Kaipolan Hyppyrimäki

Hyppyrimäki rakennettiin vuonna 1964 sen ajan suurmäeksi, josta oli mahdollista hypätä yli sata metriä. Hyppyrimäen mäkiennätys on 111 m (Sami ja Toni Nieminen 1994). Suurmäkeä täydentävät pienemmät 25 ja 55 metrin hyppyrimäet. Samoihin aikoihin raivattiin viereen myös kaksi pujottelurinnettä. Laskettelu hiipui jo 1980-luvulla kun lähelle valmistui suurempi hiihtokohde Himos. Viimeinen hyppy Pitkävuoren tornista hypättiin vuonna 1994. Nykyisin hyppyrimäen alastulo on paikoillaan, mutta umpeenkasvanut, samoin pujottelurinteet. Ankkurihissien yläasema moottoreineen ja osin pylväsrakenteineen on paikoillaan. Pienemmät 25 ja 55 metrin pikkumäet ovat nuorten käytössä omine hisseineen. 
Mäessä on kuvattu vuonna 2005 Audin televisiomainos, jossa Audi A6 Quattro nousee hyppyrimäen huipulle. Samassa mäessä kuvattiin vuonna 1985 Audi 100 Quattron mainos, jossa auto nousi hyppyrimäen huipulle.

Kaipolan Koulu

Kaipolan koulu on pieni kyläkoulu Kaipolan taajamassa. Koulussa on noin 150 oppilasta. Koulussa opetetaan luokka-asteita ensimmäisestä kuudenteen. Opettajia on jokaiselle luokka-asteelle yksi, sekä englannin- ja erityisopettaja.
Kristofferson

Kappaleet

Kaikki kappaleet Kris Kristoffersonin, ellei toisin mainita.
Casino-arpa

Casino-arpa on vuonna 1986 myyntiin tullut Veikkauksen liikevaihdolla mitattuna suosituin raaputusarpa. 
Casino-arvassa on kolme peliä. Ventissä kilpaillaan jakajan kättä vastaan. Jos korttiparin yhteenlaskettu määrä on suurempi kuin jakajan korteissa, voittaa rahasumman. Voittosumma määrittyy erillisen voittoruudun perusteella. 2 samaa symbolia -pelissä voittaa, mikäli molemmat rivillä olevat symbolit ovat samat. 3 samaa rahasummaa -pelissä voittaa, jos löytää kolme samaa rahasummaa.
Vuonna 2016 Casino-arvan päävoitto on 250 000 euroa ja hinta 5 euroa
Casino-arvan voittotodennäköisyys on 14,7 prosenttia ja päävoiton yksi miljoonasta.
Joan Robinson

Joan Violet Robinson (1903–1983) oli brittiläinen ekonomisti ja vankka John Maynard Keynesin muotoileman talouspolitiikan kannattaja. 
Robinson valmistui Cambridgen yliopistosta ja siellä hän myös työskenteli professorina. Tunnetuimmassa teoksessaan Economics of Imperfect Competition (Epätäydellisen kilpailun taloustiede, 1931) hän tuo lisäyksenä täydellisen kilpailun periaatteen rinnalle epätäydelliseen kilpailun, jossa ostopäätökseen vaikuttavat kuluttajien mieltymykset, tuotedifferointi ja mainonta. Muutamat hänen kirjoistaan onnistuivat kansanomaistamaan keynesiläisyyttä niin, että sen ajatukset omaksuttiin laajasti. Uransa loppuvaiheessa Robinson pyrki yhä kauemmas talousteorioiden valtavirrasta esimerkiksi kapitalismin pitkän aikavälin kasvun tutkimukseen.
Jari Ehrnrooth

Elämä ja ura

Ehrnroothin isä oli kyläkoulun johtajaopettaja Pertti Ehrnrooth. Hänen oppikouluaikanaan perhe muutti Joensuuhun. Ehrnrooth valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1988 ja lisensiaatiksi vuonna 1989 Joensuun yliopistosta. Hän väitteli valtiotieteen tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1992. Hän on työskennellyt Suomen Akatemian tutkimusassistenttina (1990–1992), nuorempana tutkijana (1995–1998), vanhempana tutkijana (2000–2003) ja akatemiatutkijana (2004–2009) sekä Helsingin yliopiston sosiologian laitoksen tutkijana (1992–1995, 1998–2000 ja 2003–2004). Ehrnrooth on kulttuurisosiologian dosentti Lapin yliopistossa (1993–), kulttuurihistorian dosentti Turun yliopistossa (1996–) ja sosiologian dosentti Helsingin yliopistossa (1999–).
Ehrnrooth on julkaissut tietoteoksia muun muassa nuorisokulttuureista, sosialistisista vallankumousopeista ja vihan kultista, Danten elämästä ja tuotannosta, psykoanalyysista, elokuvista ja rockvideoista, sikareista, tavoittamattoman dialektiikasta, suomalaisesta mentaliteetista ja eurooppalaisen kulttuurin syvärakenteista, kestävyysjuoksusta, paljaasta rakkaudesta, uskontunnosta ja toivon tarkoituksesta.
Kaunokirjallisissa teoksissaan Ehrnrooth yhdistelee usein kertomusta, esseetä ja runollista ilmaisua. Henkisen ja fyysisen kokemuksen sisimpiä tuntoja tavoittelevaa tyyliään hän on kutsunut ”mystiseksi realismiksi”. Monet hänen teoksistaan sisältävät myös autofiktiota.
Ehrnrooth sai vuonna 1996 Kalevi Jäntin rahaston tunnustuspalkinnon esseekokoelmastaan Asentoja ja TV1:n kulttuuritoimituksen Valopilkku-palkinnon ”itsenäisestä ja omapäisestä ajattelusta” (2001) sekä Suomen Akatemian tunnustuspalkinnon ”merkittävästä poikkitieteellisestä tutkijantyöstä” (2003). Hänen väitöskirjansa Sanan vallassa, vihan voimalla sai Tieteellisten seurain valtuuskunnan kunniamaininnan Vuoden tiedekirjat 1992 -valinnoissa.
Ehrnroothin esseekokoelma Asentoja oli ehdolla vuoden parhaalle esikoisteokselle myönnettävän Helsingin Sanomain kirjallisuuspalkinnon saajaksi vuonna 1995. Teos Juoksu oli ehdolla Vuoden urheilukirjaksi 2012.
Kirjallisen toimintansa lisäksi Ehrnrooth on toiminut muun muassa Karjalan Maan elokuvakriitikkona (1982–1988), Ilkka Niiniluodon maailman henkinen tila -tutkijaryhmässä (1993–), joka koottiin selvittämään Suomen ja ihmiskunnan henkistä tilaa ja tulevaisuutta, Image-lehden perustavan toimituksen jäsenenä ja toimitussihteerinä (1985–1990), pääsiäisyön rumpumessun järjestäjänä, käsikirjoittajana ja esittäjänä (1993–1995), radio- ja tv-ohjelmien tekijänä Yleisradiossa (1993–1999) ja kirjailijoiden ja tutkijoiden kansainvälisen Helsinki Forumin perustajana ja koollekutsujana (1998–2002).
Luci Christian

Elämäkerta

Christianin näyttelijän ura alkoi varhaisella iällä, kun hänen äitinsä laittoi kolmevuotiaan tyttärensä kykyesitykseen. Varsinaisesti Luci osallistui näyttelemiseen high schoolissa ja myöhemmin valmistui yliopistosta ansaiten loppututkinnon teatterista. Koulun jälkeen hän muutti Houstoniin näyttelemään teattereiden näytelmissä.
Vietettyään muutaman vuoden teatterin parissa Luci päätyi ääninäyttelemiseen ja teki ensimmäisen ääniroolinsa OVAan Those Who Hunt Elves vuonna 1999. Useiden dubbausten lisäksi Christian teki alkuperäisen ääniroolin vuonna 2006 Catscratchiin. Hän työskentelee päätoimisesti ADV Filmsillä ja FUNimationilla. Urallaan hän on tehnyt yli 240 dubbausroolia, jonka myötä Christian on toiseksi eniten englanninkielelle äänittänyt henkilö. Christianilla oli myös pariroolia elokuvassa Halo Legends.
Christianilla oli myös äänirooli lyhytelokuvassa Blade Runner Black Out 2022, joka on ainut animena toteutettu kolmesta Blade Runnerin sekä Blade Runner 2049:n välille sijoittuvista lyhytelokuvista.
Fontaine des Innocents

Fontaine des Innocents (”viattomien suihkukaivo”) on Pariisin vanhin suihkulähde. Se sijaitsee place Joachim-du-Bellay -aukiolla 1. arrondissementin alueella.
Katetun suihkulähteen suunnitteli arkkitehti Pierre Lescot ja sen nymfejä esittävät koristeveistokset toteutti kuvanveistäjä Jean Goujon. Rakennelma pystettiin alkujaan Pariisin ulkopuolella sijainneelle ”viattomien lasten hautausmaalle” (Cimetière des Innocents) vuosina 1549–1550. Alkuperäisessä asussaan se oli kolmella arkadilla varustettu kreikkalaistyylinen loggia. Vuonna 1780 luostarikirkko suljettiin ja purettiin ja myös hautausmaa hävitettiin, mutta suihkulähde päätettiin säilyttää uuden aukion keskuksena. Tässä yhteydessä se kuitenkin rakennettiin kokonaan uudelleen ja siihen lisättiin vuonna 1788 valmistunut neljäs sivu, johon kuvanveistäjä Augustin Pajou suunnitteli Goujonin tyyliä jäljittelevät veistokset. Suihkulähde siirrettiin vielä kerran vuonna 1858, jolloin nykyinen place Joachim-du-Bellay rakennettiin. Fountain des Innocents sai tuolloin nykyisen pyramidinmuotoisen jalustansa ja pyöreän vesialtaansa.
Neliväriongelma

Neliväriongelma, nykyisin neliväriteoreema, on verkko- eli graafiteoriaan liittyvä ongelma, jonka mukaan jokainen tasokartta voidaan värittää neljällä eri värillä siten, että millään kahdella vierekkäisellä samanvärisellä alueella ei ole yhteistä rajaa. Ongelman esitti De Morganin oppilas Francis Guthrie vuonna 1852. Raja tarkoittaa rajaviivaa, ei rajapistettä. On melko helposti osoitettavissa, että kartan värittäminen viidellä värillä on mahdollista (Heawoodin lause), mutta neljän värin riittävyys on vaikeammin todistettavissa. Tämän todistivat Kenneth Appel ja Wolfgang Haken vuonna 1976 osoittamalla, että kaikki kartat ovat väritettävissä neljällä värillä jos ja vain jos tietyt 1834 karttaa ovat väritettävissä neljällä värillä. Myöhemmin karttojen lukumäärä pystyttiin pudottamaan 1482:een. Todistus tehtiin tietokoneita apuna käyttäen, mutta kompakti matemaattinen todistus puuttuu edelleen. Neil Robertsonin tutkimusryhmä todisti ongelman uudelleen 1994. Myös Ibrahim Cahit on julkaissut neliväriongelman todistuksen, jossa ei ole mukana tietokonelaskelmia, mutta näitä tuloksia ei ole varmistettu.
Samsung Galaxy S10

Käyttöjärjestelmä

Puhelin julkaistiin Android 9 "Pie" käyttöjärjestelmällä, jonka päällä on One UI käyttöliittymä.
Mäkkylän kummitus

Mäkkylän kummitus on vuoden 1946 lopulla vajaan kuukauden ajan yksittäiseen taloon keskittynyt selittämättä jäänyt poltergeist-ilmiö. Ilmiö sai suomalaisessa lehdistössä suurta huomiota.
Ilmiöt alkoivat 10. lokakuuta vuonna 1946 Mäkkylässä nykyisellä Helsingin ja Espoon rajalla. Konstaapeli August Heinosen taloon suuntautui pari viikkoa kivien heittelyä. Kivisade ajoittui illan hämärtyessä aina kello 22 saakka.
Kivisade loppui ja pari päivää oli aivan rauhallista, kunnes 21. lokakuuta talon sisätiloissa alkoi esineiden lentely itsestään. Asukkaat todistivat muun muassa kukkaruukun putoavan pöydältä, uunin luukkujen avautuvan sisältöjen lentäessä ulos ja silitysraudan lentävän ilman poikki.
Lehdet kirjoittivat ilmiöistä ensimmäisen kerran 26. lokakuuta. Talon ympärille kertyi juttujen tuomana väkeä, joka aiheutti levottomuuksia. He syyttivät asukkaita Mustan Raamatun lukijoiksi, ja August Heinosta lyötiin. Ilmiöille kertyi enemmän todistajia. Muiden muassa sähköasentajat näkivät sulakkeiden irtoavan sulaketaulusta.

Kritiikki ja todenperäisyys

Poliisi selvitti kummittelua alusta alkaen. Leppävaaran poliisiasemalta oli jopa kymmenen poliisia etsimässä kivien heittelijää löytämättä syyllistä. Kivien heittelyä oli poliisinkin mukaan tapahtunut, mutta esineiden lentelyn sisätiloissa se katsoi olevan sensaationhakuista liioittelua. Samoin, kenenkään poliisimiehen ei myönnetty nähneen lentelyä tai uskoneen sen todenperäisyyteen.
Mäkkylän kummituksen sanotaan lopettaneen kummittelunsa kuukauden vaihteessa.
Tapahtumien aikaan poliisina Leppävaarassa toiminut Reino Lindfors on myöhemmin paljastanut pojalleen Mäkkylän kummituksen olleen huijausta. Reino oli kertonut asiasta pojalleen vuonna 1996. Kun poliisit olivat ympäröineet talon, hieman yli 20-vuotias poika oli tilaisuuden tullen kaivanut taskustaan kiviä ja kivisade alkoi tämän jälkeen. Kun poliisi sai pojan kiinni itse teossa, ei kummitteluja talossa enää havaittu. Asiasta ei tuolloin tehty sen suurempaa numeroa.
Ugrilampaat

Ugrilampaat on suomalainen sketsisarja. Se esitettiin ensimmäisen kerran vuosina 1999–2000 Yle TV2:lla. Sketseissä käsitellään Suomea, suomalaisuutta ja suomen kieltä.
Sarjassa näyttelijöinä olivat Aarni Kivinen, Katja Kukkola, Juha Kukkonen, Minttu Mustakallio ja Ursula Salo (vuonna 2000). Sarja on Oy Filmiteollisuus Fine Ab tuotantoa. Käsikirjoittajina näyttelijöiden lisäksi olivat muun muassa Juha Jokela, Juhani Mäkelä, Tuomas Nevanlinna, Kenneth Rock, Heikki Syrjä, Tommi Taurula, Peppe Träskman ja Ari Wahlsten. Ohjaaja oli Tuomas Sallinen ja tuottajina Peppe Träskman ja Olli Haikka.
Pittsfield

Historia

Bostonilaista Jacob Wendelliä pidetään Pittsfieldin alkuunpanijana, vaikka hän ei koskaan asunut siellä ja ei välttämättä edes käynyt alueella. Hän osti vuonna 1738 intiaaneilta noin 80 neliökilometriä maata, jotka hän aikoi jakaa osiin ja myydä eteenpäin uudisasukkaille. Wendell liittoutui yhteen Philip Livingstonin ja John Stoddardin kanssa. Jälkimmäisellä oli alueelta neljä neliökilometriä maata. He menivät 1743 alueelle raivaamaan maata, mutta intiaanihyökkäysten uhka pakotti heidät luovuttamaan, ja maa pysyi asumattomana.
Vuonna 1752 saapuivat ensimmäiset uudisasukkaat, jotka tulivat pääasiassa Westfieldistä. Kylä alkoi kasvaa, ja vuonna 1761 siitä tehtiin oma kunnallishallinnollinen yksikkönsä, Township of Pittsfield. Se sai nimensä brittipoliitikko William Pittin mukaan. Kylässä oli 200 asukasta vuonna 1761. Vapaussodan lopulla Pittsfieldissä oli jo 2 000 asukasta. Se oli lähinnä maatalousaluetta, joka oli tuottoisaa useiden Housatonicjokeen laskevien purojen ansiosta. Vuonna 1807 Pittsfieldiin tuotiin Merinolampaita Espanjasta, ja siitä tuli Yhdysvaltain villateollisuuden keskus.
Pittsfield jatkoi kasvuaa, ja vuonna 1891 se sai kaupunginoikeudet. Samana vuonna William Stanley oli siirtänyt Electric Manufacturing Companyn päämajan Pittsfieldiin. Yritys oli General Electricin edeltäjä. GE:n menestyksen ansiosta Pittsfieldin asukasluku oli kasvanut 1930 mennessä jo 50 000:nteen. Monien muiden Uuden-Englannin teollisuuskaupunkien tavoin Pittsfieldin talous on kuitenkin köyhtynyt 1900-luvun jälkimmäisellä puoliskolla.
Hannu Tihinen

Seurajoukkueura

Tihinen on Kemin Palloseuran kasvatti. Veikkausliigassa hän debytoi Helsingin Jalkapalloklubin riveissä vuonna 1997. Tihinen saavutti seurassa Suomen mestaruuden ja ratkaisi maalillaan seuralleen cup-mestaruuden 1998. Hän oli myös mukana HJK:n Mestarien liigassa pelanneessa joukkueessa vuonna 1998 ja hänet valittiin Veikkausliigan parhaaksi puolustajaksi vuonna 1999.
Marraskuussa 1999 Tihinen siirtyi Norjaan Vikingin riveihin. Hän edusti seuraa kahden ja puolen kauden ajan käyden välillä myös lainassa englantilaisessa West Ham Unitedissa. Tihinen voitti vuonna 2001 Norjan cup-mestaruuden, tehden finaalissa myös maalin. Kesäkuussa 2002 Tihinen siirtyi Belgian suurseuraan RSC Anderlechtiin. Hän edusti Anderlechtia neljän kauden ajan ja saavutti seurassa kaksi Belgian mestaruutta. Tihinen teki Anderlechtin 1–0-voittomaalin Mestarien Liigassa Olympique Lyonia vastaan 25. marraskuuta 2003.
Heinäkuussa 2006 Tihinen siirtyi FC Zürichiin. Hän nousi puolen vuoden jälkeen joukkueen kapteeniksi ja saavutti seurassa heti ensimmäisellä kaudellaan Sveitsin mestaruuden. Mestaruuden hän voitti myös vuonna 2009 ja kauden jälkeen hänet valittiin Sveitsin liigan parhaaksi puolustajaksi. Tihinen teki FC Zürichin upean voittomaalin Mestarien liigan ottelussa 30. syyskuuta 2009 AC Milania vastaan San Sirolla.
Hän on Jari Litmasen ja Roman Eremenkon kanssa ainoat suomalaiset, jotka ovat onnistuneet tekemään maalin Mestarien liigassa kahdessa eri joukkueessa. Tihisen pelinumero 30 jäädytettiin FC Zürichissä kauden 2009–2010 päätteeksi.
Tihinen ilmoitti toukokuussa 2010 kauden 2009–2010 jäävän hänen pelaajauransa viimeiseksi. Syynä lopettamispäätökseen olivat useat päävammat, joiden vuoksi hän käytti uransa viimeisinä vuosina suojakypärää. Kyseisen kauden jälkeen Tihinen jatkoi FC Zürichin palveluksessa urheilutoimenjohdon tehtävissä ja Suomeen palattuaan syksyllä 2011 hänet valittiin Jalkapallon Pelaajayhdistyksen puheenjohtajaksi. Nykyään Tihinen toimii Suomen Palloliiton pelaajakehityspäällikkönä ja on myös Suomen Olympiakomitean hallituksen jäsen.

Maajoukkueura

Ensimmäisen A-maaottelunsa Tihinen pelasi 5. kesäkuuta 1999 Turkkia vastaan. Hän teki samassa ottelussa myös ensimmäisen A-maaottelumaalinsa. Tihinen muodosti pitkään Sami Hyypiän kanssa Suomen vakiotoppariparin. Hän pelasi kolmissa EM- ja kolmissa MM-karsinnoissa ja teki 76 maaottelussa yhteensä viisi maalia.