google/wiki40b huggingface dataset:
Vuosirengasajoitus

Vuosirengasajoitus eli dendrokronologia on puuesineiden iänmääritysmenetelmä, joka perustuu esineessä näkyvien puun vuosirenkaiden muodostamaan kuvioon. Vuosirenkaat syntyvät, kun puu kasvaa keväällä nopeasti ja loppukesällä hitaasti. Talvisaikaan kasvua ei tapahdu, jolloin kesäpuun ja uuden kevätpuun raja muodostavat terävän vuosiluston. Renkaiden paksuus vaihtelee vuosittain olosuhteiden mukaan, joten kuviosta voidaan päätellä, milloin renkaat ovat syntyneet. Vuosirengasajoituksen kehitti 1900-luvulla Andrew Ellicott Douglass, amerikkalainen tähtitieteilijä, joka huomasi että vuosirenkaat vaihtelevat 11 vuoden auringonpilkkujakson tahdissa.
Joillakin kuivilla alueilla kitukasvuiset puut voivat elää jopa tuhansia vuosia. Yksittäisen puun elinikää pidempiä vuosirengassarjoja voidaan rakentaa yhdistämällä eri ikäisten, mutta osittain samaan aikaan eläneiden puiden rengassarjoja. Yhdysvaltain Kalifornian White Mountains -vuoristossa on laadittu eräästä mäntylajista 9000 vuoden pituinen vuosirengassarja. Lapin metsänrajamännystä on tällä hetkellä olemassa yli 7600-vuotinen vuodentarkka lustokalenteri . Keski-Euroopassa on saatu aikaan jopa 12 000 vuoden päähän ulottuvia sarjoja.
Ajoitusta vaikeuttaa se, että jokaiselle puulajille ja alueelle on rakennettava oma vuosirengassarjansa. Ajoitettava puu ei saa olla niin lahonnut, etteivät vuosirenkaat näy. Suomen oloissa puun on oltava mieluiten mäntyä tai kuusta, joille on jo rakennettu kattavat vuosirengassarjat.
Vuosirengasajoitus sopii esimerkiksi vanhojen puurakennelmien ja puulaivojen iän määrittämiseen. Vuosirenkaista voidaan jonkin verran arvioida myös ilmaston vaihteluja.

Vuosirenkaiden kasvuun vaikuttavia tekijöitä

Puiden vuosirenkaisiin vaikuttavat sää ja ilmasto, muun muassa lämpötila, sateisuus, auringonvalo ja tuulisuus. Korkealla puurajan lähellä lämpötila vaikuttaa enemmän, matalalla enemmän sademäärä. Monesti puu reagoi parin vuoden viiveellä huonojen säiden jälkeen. Myös monet paikalliset tekijät muuttavat vuosirenkaiden paksuutta: puun sairaudet, ympäröivää ruohoa syövät laiduneläimet ja ilmakehän hiilidioksidipitoisuus.

Vuosirengasajoituksen historiaa

1500-luvulla elänyt Leonardo da Vinci ajatteli vuosirenkaiden vaihtelun johtuvan ilmaston vaihteluista. 1700-luvulla monet tutkijat löysivät toisistaan tietämättä normaalia ohuemman vuosirenkaan, joka oli vuoden 1709 kylmän ajanjakson tuottama. Näitä tutkijoita olivat Dumahel ja Buffon vuonna 1737, ruotsalainen Carl von Linné vuosina 1745 ja 1751 sekä saksalainen Burgsdorf vuonna 1783.
Euroopassa vuosirenkaita tutkittiin jo 1800-luvulla. Ensimmäisenä vuosirenkaita tutki järjestelmällisesti amerikkalainen A. E. Douglass 1900-luvun alussa.
Suomessa vuosirenkaiden tutkimus edistyi portaittain 1920-luvulta 1960-luvun alkuun. Suomalaisia varhaisia tutkijoita olivat Laitakari, Boman, Erlandsson, Hustich, Mikola ja Sirén.
Muulinjärvi

Maantietoa

Se sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Tarpianjoen valuma-alueella. Valuma-alue jaettiin neljännessä jakovaiheessa vielä Tarpianjoen yläosan valuma-alueeseen, johon lampi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 113,3 metriä meren pinnan yläpuolella. Siihen laskee seitsemän metsä- ja suo-ojaa. Niistä huomattavimmat ovat Rautasuon, Sorronsuon, Aholadonsuon ja Kotkajärven laskuojat. Järven keskellä Muulinsaareksi merkitty alue on nykyään maatunut niemeksi. Järven ruohottuminen on niin pitkällä, että järvi voidaan käsittää kaksialtaiseksi järveksi, jonka altaat jäävät Muulinsaaren eri puolille. Järvi on 1,8 kilometriä pitkä, 650 metriä leveä ja sen pinta-ala on 5,9 hehtaaria. Järven rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä. Rantaa reunustavat peltoalueet järven länsipäässä Pirttikoskella ja kaakossa sijaitsee pieni peltoalue eteläisten laskuojien varsilla. Rannat ovat kaikkialla suota ja rantaheinikkoa. Järvellä on vain kolme vapaa-ajan asuntoa. Niille ja ympäristön maatiloille johtaa tiet Tammelaa ja Toijalaa yhdistävältä yhdystieltä 2846. Muulijärven lounaispäässä ja eteläreunassa sijaitsevat pienet luonnonsuojelualueet (Natura 2000-kohde (FI0315006)), mutta suurin alue muodostuu järven itäisen altaan pohjoisosaan.

Historiaa

Vuoden 1855−1856 Kalmbergin kartastossajärven nimi kirjoitettiin "Mulihjärvi". Järven ympäristössä sijaitsi tuolloin Pihtikosken talo ja neljä torppaa. Kotkajärven laskujoessa oli kaksi myllyä ja Mulinjärven omassa laskuojassa oli kolmas. Veraamalla silloista ja nykyistä järven rantaviivoja keskenään, vaikuttaa ilmeiseltä, että järvelle on suoritettu järvenlasku.
Vuoden 1960 peruskartassa itäisen järvialtaan keskellä sijaitsi kaksi aittaa ja rannoilla kahdeksan aittaa. Länsialtaassa on piirretty avoveden alue, mutta tämänkin järvialtaan rannoilla on seitseman aittaa. Etelärannalla sijaitsi kansakaoulu ja Kotkajärven laskujoen varrella Sahakoskessa oli saha.
Sfyriá

Sfyriá (kreik. σφυριά) on Kreikkaan kuuluvalla Euboian eli Évian saarella Antián kylässä käytetty vihellyskieli. Sfyriálla on nykyisin 6 osaajaa ja se on vaarassa hävitä kokonaan.

Historia

Sfyrián alkuperästä ei ole varmuutta. Nimi sfyriá on johdettu kreikan kielen vihellystä merkitsevästä sanasta sfyrízo (σφυρίζω). Eri tarinoiden mukaan se saapui Euboialle 2 500 vuotta sitten sinne paenneiden persialaisten sotilaiden mukana, tai että se kehittyi Bysantin valtakunnan aikana tapana varoittaa paikallisia kilpailevien kylien tai merirosvojen hyökkäysten aikana. Joidenkin uskomusten mukaan antiálaisia viheltäjiä palveli myös antiikin Ateenassa varoittamassa mahdollisista hyökkäyksistä. Laajempaan tietoisuuteen sfyriá levisi kuitenkin vasta vuonna 1969, kun lentokone törmäsi vuoriin lähellä Antiáa ja etsijöiden kuullessa paikallisten paimenien vihellyksiä. Kielen käyttö on vähentynyt paikallisten muuttaessa muualle Kreikkaan. Antián kylässä on nykyisin vain 37 asukasta ja sfyriálla noin 6 osaajaa, joista osa asuu muualla kuin Antiássa.

Piirteet

Sfyriá on puhutun kreikan kielen vihelletty muoto. Kreikan eri kirjaimet ja tavut kääntyvät sfyriáksi tietyillä soinnuilla ja taajuudella. Vihellykset mahdollistavat viestimisen puhetta pitempien matkojen päästä. Laaksoissa vihellykset voivat kantautua 4 kilometrin päähän, eli noin 10 kertaa puheääntä pidemmälle.
Temple (Pariisi)

Temple oli ristiretkien jälkeen noin vuonna 1240 Pariisiin rakennettu linnoitus. Sen rakennutti Temppeliherrain ritarikunta.
Keskeinen osa tätä linnoitettua luostaria oli tornimainen päälinna. Päälinnan muurit olivat metrin paksuiset ja kaikki ikkunat kalterein vahvistettuja, koska linna rakennettiin ritariston harjoittaman pankkiiriliikkeen rahaston säilytyspaikaksi.
Temppeliherrojen tuhon jälkeen linna oli Ranskan suureen vallankumoukseen asti Johanniittain ritarikunnan käytössä.
Vanha tornimainen linna, erittäin kolkko ja epämukava asunto, määrättiin Tuileriesin valtauksen jälkeen kuningasperheen sijoituspaikaksi. Ludvig XVI lähti sieltä viimeiselle matkalleen. Kuningatar Marie-Antoinette siirrettiin myöhemmin Pariisin oikeuspalatsin yhteydessä olevaan Conciergerien vankilaan.
Templen linnoitus hävitettiin purkamalla vuonna 1811.
Tuubi

Ohjelman nimi

Ohjelmasta tiedotettiin alun perin nimellä Tuubi, mutta alkuvuodesta 2014 sen nimi vaihdettiin Tuubin maailmaksi, sillä alkuperäinen nimi oli varattu toisaalle. Helmikuussa 2014 ohjelman nimi palasi jälleen Tuubiksi, sillä asianomaiset saivat sovittua asiasta.
Fatoumata Coulibaly

Fatoumata Colibaly (s. 1950-luvulla) on Malista lähtöisin oleva journalisti, näyttelijä, ohjaaja ja feministi. Hän kampanjoinut naisten sukupuolielinten silpomista vastaan. Hän on kotoisin Sikasson alueelta.
Coulibalyn suvusta on tullut muusikoita. Hänen isoäitinsä Bazéko Traoré oli laulaja ja muusikko. Coulibaly työskenteli aluksi Malin radiossa toimittajana kuuluttajana, kunnes sai ajatuksen näytelmästä. Hän tapasi ohjaaja Ousmane Sown jonka mielestä siitä pitäisikin tehdä elokuvakäsikirjoitus. 
Vuonna 2004 ilmestyi senegalilainen elokuva Moolaadé, jossa Colibaly esitti pääroolin. Se kertoo naisesta jolla on taikavoima, Moolaadé, jota hän alkaa käyttää suojellakseen tytärtään silpomiselta. Coulibaly on itse silpomisen uhri. Kriitikko Roger Ebert ylisti elokuvaa ja vuonna 2005 Colibaly voitti parhaan naisnäyttelijän palkinnon Cinemanilan elokuvajuhlilla Filippiineillä. Tämän jälkeen Coulibaly ryhtyi työskentelemään näkyvästi naisten sukuelinten silpomista vastaan. Hänen työstään tehtiin dokumenttelokuva nimeltään Africa on the Move: The Power of Song joka sai ensi-illan vuonna 2010. 
Colibaly on tehnyt monia rooleja elokuvissa, televisiosarjoissa ja näytelmissä. Hän työskentelee Malin radio- ja televisioyhtiössä (ORTM).
Oswald von Wolkenstein

Oswald von Wolkenstein (1376 (?) – 2. elokuuta 1445) oli itävaltalainen säveltäjä, runoilija ja diplomaatti. Hän osallistui aktiivisesti politiikkaan aateliston edustajana.
Suurin osa hänen lauluistaan ovat monofonisia eli yksiäänisiä. Hän kuitenkin kirjoitti myös joitakin polyfonisia lauluja.
Tor Aulin

Tor Aulin (10. syyskuuta 1866 Tukholma – 1. maaliskuuta 1914 Saltsjöbaden) oli ruotsalainen säveltäjä, kapellimestari ja viulisti. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1877–1883 ja Berliinin konservatoriossa 1884–1886. Vuosina 1889–1892 hän toimi konserttimestarina Ruotsin kuninkaallisessa oopperassa. Myöhemmin hän johti sinfoniaorkestereita Tukholmassa ja Göteborgissa. Vuonna 1887 Tor Aulin perusti Aulin-kvartetin, joka hajosi vuonna 1912.
Aulin sävelsi orkesteri- ja kamarimusiikkia, muun muassa viulusonaatin, kolme viulukonserttoa, orkesterisarjan, ja monta pientä kappaletta viululle.
Säveltäjä Valborg Aulin oli Torin sisko.
Martin Wierig

Martin Wierig (s. 10. kesäkuuta 1987 Beckendorf-Neindorf, Saksa) on saksalainen kiekonheittäjä. Hänen ennätyksensä kiekonheitossa on 68,33 metriä, joka on heitetty Saksassa vuonna 2012. Wierig sijoittui yleisurheilun MM-kilpailuissa Moskovassa 2013 neljänneksi tuloksella 65,02 metriä jääden vain 17 senttimetrin päähän pronssimitalista. Wierig on yltänyt finaalipaikkaan kertaalleen myös olympialaisten kiekonheitossa. Tämä tapahtui Lontoon olympialaisissa 2012, joissa Wierig sijoittui kuudenneksi. EM-kilpailuissa hän on ollut seitsemäs Barcelonassa 2010 ja yhdestoista Zürichissä 2014. Dohan MM-kilpailuissa 2019 Wierig sijoittui kahdeksanneksi tuloksella 64,98 m.
Wierig voitti alle 23-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden Debrecenissä 2007 ja saavutti samassa ikäluokassa EM-pronssia Kaunasissa 2009. Alle 20-vuotiaissa hän sai EM-pronssia Kaunasissa 2005 ja MM-pronssia Pekingissä 2006.
Varsinais-Suomen ilmatorjuntarykmentti

Lakkautus

Rykmentti lakkautettiin osana Puolustusvoimien rakennemuutosta 31. joulukuuta 2002 ja se yhdistettiin Hattulan Parolannummella sijaitsevaan Panssariprikaatiin. Merivoimien esikunta ja Puolustushallinnon rakennuslaitoksen alueyksikkö siirtyivät vuoden 2007 joulukuussa Heikkilän kasarmille.
Émile Durkheim

Uskontoantropologia

Durkheim käsitteli uskontoa yhteiskunnallisena ilmiönä teoksessaan Uskontoelämän alkeismuodot. Yleisesti ottaen sen mukaan ihmisten palvomat jumalat ovat kuviteltuja olentoja, jotka yhteiskunta on tiedostamattomasti luonut välineiksi, joilla valvotaan yksilön ajattelua ja toimintaa.
Durkheimin malli on seuraavanlainen. Monilla ihmisillä on uskonnollinen tunne, jonka mukaan he ovat alaisina yliluonnollisille olennoille, jotka antavat heidän toiminnalleen käskyjä. Durkheimilaisen käsityksen mukaan he tuntevat tällöin yliluonnollisen mahdin sijaan heitä voimakkaamman luonnollisen yhteiskunnan voiman. Yksilön sisäänsä sulkeva yhteiskunta synnyttää jäsentensä mieliin ajatuksen jumalasta, joka on tosiasiassa heijastus yhteiskunnasta.
Yhteiskunta kohdistaa Durkheimin mukaan jäseniinsä ehdottoman tottelevaisuuden vaatimuksen, ja tämä heijastuu ihmisten käsityksenä pyhistä asioista sekä jumalasta, joka koetaan pyhäksi asettamisen vaatimuksen lähteeksi. Alkukantaisissa yhteiskunnissa tämä  tunne yhteisön vaatimuksesta ehdottomaan kuuliaisuuteen on Durkheimin mukaan hyvin voimakas. Heimon käsityksillä ja tavoilla on ehdoton valta yli yksilöiden. Myös kehittyneissä yhteiskunnissa tämä alkukantainen ykseyden tuntu palaa osittain henkiin esimerkiksi sodan aikana, jolloin tunne kansallisesta yhteenkuuluvuudesta saa yksilöihin lähes rajattoman vaikutusvallan.
Jumala koetaan myös yksilön viimeiseksi avunantajaksi. Ihminen on Durkheimin käsityksen mukaan olemukseltaan yhteisöllinen, riippuvainen laumastaan ja onneton joutuessaan siitä eroon. Yhteisö on ihmisen henkisen elinvoiman tärkein lähde. Durkheimin mukaan yksilö vahvistuu suorittaessaan ryhmän toisten jäsenten kanssa samaa ryhmää yhdistävän uskonnon palvontamenoja. Esimerkiksi latinan sanan religio kantana on ligare, joka tarkoittaa sitomista tai yhteenliittämistä.
Jumala on siis Durkheimin mielestä vertauskuva yhteiskunnalliselle todellisuudelle, tekijälle joka on ollut olemassa kauan ennen yksilöä ja joka säilyy kauan hänen jälkeensä. Yhteiskunnan luonnollinen paine muuttuu käsityksesi jumalan yliluonnollisesta läsnäolosta, koska ihmisen mielellä on yleinen taipumus luoda mielteitä ja vertauskuvia. Jumala on tämän käsityksen mukaan homo sapiens -eläimen luomus, jonka tarkoituksena on säilyttää tämän olennon yhteiskunnallinen olemassaolo.
Bengt Lindroos

Bengt Ingmar Lindroos (22. syyskuuta 1918 – 22. elokuuta 2010) oli ruotsalainen arkkitehti, joka suunnitteli Kaknäs-tornin. Hän aloitti talojen suunnittelun paikalliselle rakentajalle 17-vuotiaana ja opiskeli Kuninkaallisessa teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1942–1945. Hän oli Sven Markeliuksen työllistämänä ennen oman toimistonsa avaamista Hans Borgströmin kanssa vuonna 1954.
Verettömät

Juoni

Elokuva on traaginen melodraama, jossa Oskar Krabben näyttelemä paroni ja tehtaan omistaja eivät voi hyväksyä tyttärensä Margaretan suhdetta alempisäätyiseen agronomi Mauno Harjupäähän. Loppukohtauksessa paroni koettaa ampua Maunon, mutta haavoittaakin tytärtään. Paroni luulee tyttärensä menehtyneen ja kuolee saamaansa halvauskohtaukseen.
Jerry Harrison

Jeremiah Griffin ”Jerry” Harrison (s. 21. helmikuuta 1949 Milwaukee, Wisconsin) on yhdysvaltalainen rockmuusikko. Hän toimi Talking Headsin kitaristina sekä kosketinsoittajana ja kuului myös The Modern Loversin kokoonpanoon. 
Harrison opiskeli arkkitehtuuria Harvardin yliopistossa. Tänä aikana hän tutustui The Modern Loversista kuuluisuuteen nousseeseen Jonathan Richmaniin, joka hänen tapaansa piti Velvet Undergroundista. Harrison liittyi yhtyeeseen alkuvuodesta 1971 ja esiintyi sen debyyttialbumilla, joka levytettiin vuonna 1972, mutta jota ei julkaistu ennen vuotta 1976. Hän oli ehtinyt erota yhtyeestä jo helmikuussa 1974. 
Harrison päätti keskittyä uraan muusikkona ja jättämään arkkitehtuurin ainakin toistaiseksi. Niin hän liittyi Talking Headsiin, kun yhtye oli jo ennättänyt julkaista yhden singlen. Talking Headsin hajoamisen jälkeen Harrison on toiminut äänilevytuottajana muiden muassa yhtyeille Foo Fighters, The Von Bondies ja No Doubt. 
Harrison on julkaissut sooloalbumit The Red and the Black (1981), Casual Gods (1987) ja Walk on Water (1990).
Shenandoahin armeija

Shenandoahin armeija (engl. Army of the Shenandoah) oli yksi Unionin armeijoista Yhdysvaltain sisällissodassa. Shenandoahin armeija perustettiin elokuussa 1862 vastauksena Konfederaation Jubal Earlylle, jonka armeija uhkasi Washington D.C.:n turvallisuutta. Armeijan runko muodostettiin kolmesta armeijakunnasta: Horatio G. Wrightin komentamasta 6. armeijakunnasta, William H. Emoryn 19. armeijakunnasta ja George Crookin Länsi-Virginian armeijasta eli 8. armeijakunnasta. Armeijan pääasiallisena komentajana toimi kenraalimajuri Philip Sheridan.
Shenandoahin armeija taisteli pääasiassa Shenandoahin laaksossa. Shenandoahin armeija otti useita voittoja Earlyn armeijasta, onnistui tuhoamaan Konfederaation ruokahuollon kannalta tärkeitä kohteita laaksossa ja lopulta tuhosi koko Earlyn armeijan saaden näin koko laakson hallintaansa. Shenandoahin laakson taistelujen päätyttyä Shenandoahin armeija liittyi sodan päättäneelle Appomattoxin sotaretkelle.
Ennen Shenandoahin armeijaa Unionilla oli myös olemassa Shenandoahin osastona (engl. Department of the Shenandoah) tunnettu yksikkö, joka oli olemassa kesästä 1861 kevääseen 1862. Sitä komensi kenraalimajuri Nathaniel P. Banks.
Jaakko Jaskari

Jaakko Jaskari (s. 16. huhtikuuta 1943 Karstula) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1960–1968 ja voitti kaksi Suomen-mestaruutta.
Jaskari edusti SM-sarjaurallaan Tampereen Ilvestä, Porin Karhuja ja Porin Ässiä. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 142 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 37 + 35 = 72 ja jäähymääränsä 80 minuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Ilveksen joukkueessa vuosina 1962 ja 1966 sekä saavutti lisäksi yhden SM-hopean ja kaksi SM-pronssia.
Ihmisoikeudet Britanniassa

Pohjois-Irlanti

Heinäkuussa 2008 YK:n ihmisoikeuskomitea oli huolissaan Pohjois-Irlannin murhien, mukaan lukien ihmisoikeuspuolustajien murhien, selvityksistä. Komitean mukaan vastuullisia ei ollut tuomittu ja tehdytkään selvitykset eivät olleet riippumattomia. Vuonna 2008 selvittämättömiin murhiin sisältyi ihmisoikeusjuristi Patrick Finucane vuonna 1989 ja ihmisoikeusjuristi Rosemary Nelson vuonna 1999.

Lasten oikeudet

YK arvioi Britannian lasten oikeuksia lokakuussa 2008. Arvion mukaan köyhyys on vaikea ongelma lapsille brittien departementeissa ja erityisesti Pohjois-Irlannissa, jossa 20 % lapsista elää pysyvässä köyhyydessä. Raportti painotti, että lasten kehitykseen riittävä elintaso, koulutus ja terveys on keskeistä. YK:n lastenoikeuskomitea kehotti Britanniaa kohdistamaan enemmän apua kaikkein köyhimmille ja vaikeimmissa oloissa eläville lapsille.

Ihmiskauppa

Britannia ratifioi ihmiskaupan vastaisen lain joulukuussa 2008.

Kuolemanrangaistus

Britannia vastustaa kuolemanrangaistusta eikä täten maassa voi tuomita kuolemaan.

Pakolaiset

Britannia on ratifioinut kansainväliset vuoden 1951 ja 1967 pakolaissopimukset. Amnesty Internationalin mukaan Britannia palautti vuonna 2008 ihmisiä maihin, joissa heidän turvallisuutta ei voitu taata.
Tulivilkuttaja

Koko ja ulkonäkö

Tulivilkuttaja kasvaa enintään 9 cm pitkäksi. Sen vartalossa on ruskeanoranssilla pohjalla kahdeksan ohutta sinistä vaakaraitaa. Evät ovat leveät, ja niissä on neonsininen reuna. Kutuajan lähestyessä koiraan värit kirkastuvat, evät levenevät ja muuttuvat kirkkaanpunaisiksi.

Alkuperä

Tulivilkuttaja elää luonnossa Punaisellamerellä ja Intian valtameren länsiosassa. Se pysyttelee koralliriutan merenpuoleisilla rinteillä 25 metrin syvyyteen asti.

Käyttäytyminen

Tulivilkuttaja on aktiivinen, melko aggressiivinen kala. Kutuvalmis koiras tekee nopeita syöksyjä pitkin riutan pintaa ja vilkuttelee upeita soidinvärejään. 
Kala saattaa hypätä ulos akvaariosta, joten kansi tai hyppysuoja on tarpeen. Akvaariossa suositellaan pidettäväksi vain yhtä koirasta, tai jos allas on iso, yhden koiraan seurassa useampia naaraita. Koiras voi ärhennellä myös lähilajien koiraille, sillä tämä on sukunsa suurin ja aggressiivisin laji. Ne tarvitsevat sekä vapaata uimatilaa että koloja piiloutumiseen.

Ravinto

Tulivilkuttaja syö  luonnossa planktonia, akvaariossa monipuolista lihapitoista ruokaa kuten pakastettuja massiäyriäisiä. Suositellaan, että sitä ruokitaan kolme kertaa päivässä.
Schleswig-Holstein (D182)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 15. joulukuuta 1994 ja se romutettiin Belgiassa.
Ruostepapurikko

Levinneisyys

Ruostepapurikko esiintyy Pohjois-Afrikasta lähes koko Eurooppaan pohjoisimpia alueita lukuun ottamatta. Idässä alue ulottuu Venäjälle ja Vähän-Aasian kautta Syyriaan, Libanoniin ja Iraniin. Pohjois-Euroopassa laji esiintyy Skandinavian eteläosissa ja Ruotsissa Uplannin korkeudelle saakka.
Suomessa ruostepapurikko on havaittu vain satunnaisena harhailijana Lounais-Suomessa ja Ahvenanmaalla. Viimeisimmät havainnot ovat 1940-luvulta.

Koko ja ulkonäkö

Ruostepapurikon nimialalajin etusiiven pituus on 19–25 mm. Siipien yläpinnan pohjaväri on oranssinkeltainen ja siinä on tummia verkkokuvioita. Naaraan siipien yläpinnan pohjaväri on usein hieman vaaleampi kuin koiraan. Koiraalla on etusiiven yläpuolella selvä koirastäplä. Etusiiven yläpuolen kärjen silmätäplä on iso ja takasiiven yläpuolella on pienempiä silmätäpliä, joiden lukumäärä voi vaihdella. Takasiiven alapuolen pohjaväri on harmaa ja tyvi- ja diskaalialan kirjaukset ovat epämääräisiä. Postdiskaalialassa on ruskearenkaisia silmätäpliä.
Ruostepapurikosta esiintyy Sardinian ja Korsikan saarilla alalaji Lasiommata megera paramegaera, jonka etusiiven pituus on 18–19 mm. Siipien yläpuolen postdiskaalialan tummat kirjaukset ovat nimialalajiin verrattuna heikompia tai puuttuvat kokonaan. Sisiliassa ja Mallorcalla esiintyy alalajia muistuttavia muotoja.

Elinympäristö

Ruostepapurikon elinympäristöä on nimialalajilla metsänaukeat, puutarhat ja kiviset maastot noin 2 700 metrin korkeudelle saakka. Sardinian ja Korsikan alalaji esiintyy vuoristossa kivisessä maastossa ja avoimilla nummiseuduilla noin 1 000 metrin korkeudessa.

Lentoaika ja elintavat

Lentoaika on levinneisyysalueen eteläosissa maaliskuusta alkaen kahtena tai kolmena sukupolvena. Keski-Euroopassa ensimmäinen sukupolvi lentää yleensä kesäkuusta alkaen ja toinen sukupolvi elo–syyskuussa. Lämpiminä kesinä Keski-Euroopassa voi olla kolme sukupolvea. Sardinian ja Korsikan alalaji lentää huhti–syyskuussa ilmeisesti kolmena sukupolvena. Laji talvehtii keskenkasvuisena toukkana.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat nadat (Festuca), nurmikat (Poa) ja koiranheinä (Dactylis glomerata).
Iijärvi (Kuusamo)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2 050 hehtaaria eli 20,5 km². Se on 16,9 kilometriä pitkä ja 5,6 kilometriä leveä, mutta sen sokkeloinen muoto johtuu pääasiassa kahdeksan kilometriä pitkän Joutsenniemestä. Se jakaa järven länsiosan pohjoispuoliseen lahteen, jonka perällä ovat Maaselänlahti ja Puukkolahti, ja eteläpuoliseen lahteen, jonka perällä on vastaavasti Saunalahti ja Oijuslahti. Oijuslahdesta työntyy etelään kapea, josta lasku-uoma johtaa Poussunjärveen. Eteläosassa sijaitsee järven suurin saari Kaaperinsaari, joka on 1,1 kilometriä pitkä ja 850 metriä leveä. Muita lahden saaria ovat Korkeasaari ja Kalliosaari. Pitkä niemi haaroittuu kärjessä Kiviniemeksi ja Isoniemeksi ja niiden väliin jää 3,3 kilometrinen Niemiperä, jonka leveys on 300 metriä. Järven itäosan halkaisee Penikkaniemi, jonka pohjoispuolelle jää 5,7 kilometrinen lahti, jossa Siiransalmen taakse jää leveämpi Tiironhauta, ja eteläpuolelle jää sitä lyhyempi Penikkalahti. Kiviniemeä vastapäätä sijaitsee kapea Lihasaari. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 105 miljoonaa m³ eli 0,105 km³. Järven keskisyvyys on 5,1 metriä ja suurin syvyys on 20 metriä. Syvin kohta sijaitsee Rantavaaran edustalla Korkeasaaren kaakkoispuolella. Toinen yhtä syvä syvänne sijaitsee Petäjäsaaren kaakkoispuolella Isoniemen eteläpuolella. Järven rantaviivan pituus on 110 kilometriä. Rannat ovat matalaa metsämaata, joka on paikoin hyvin soistunutta. Kapeasta itärannasta kohoaa 90 metrin korkeuteen jyrkkärinteinen Niskavaara. Myös Tiironhaudan pohjukassa kohoaa muutamia mäkiä, joiden takana nousee 200 metrin korkeuteen Iivaara.

Vesistösuhteet

Järvi kuuluu Iijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 61) Iijoen yläosan valuma-alueella (61.3) Iijärven valuma-alueeseen (61.34), johon Iijärven lähialue (61.341) kuuluu.
Järveen laskee lännestä Oijusluoman valuma-alueen (61.342) laskujoki Oijusjoki, jonka pääjärvi on Oijusluoma, ja pohjoisesta siihen laskee Perjakkakoski, joka on Naamankajärven valuma-alueen (61.343) reitin laskujoki. Sen pääjärvi on pitkä Naamankajärvi. Järven itäpäähän siihen laskee Matalajoen valuma-alueelta (61.344) Rajajoki, joka on yläjuoksulla nimeltään Matalajoki. Kaakon suunnalta Penikkalahteen laskee leveä Penikkajoki, joka alkaa Penikkajärvestä. Se on Penikkajoen valuma-alueen (61.345) pääjärvi. Iijärven laskujoki on Kapea, jonka pohjapadolla säännöstelty koski johtaa Poussunjärveen. Se kuuluu jo Soivionjärven alueella (61.33) Poussunjärven alueeseen (61.333). Vesireitin kulku on tämän jälkeen pääpiirteittäin Soivionjärvi, Raakunjärvi, Iso-Kero, Irnijärvi, Irnijoki ja lopulta Iijoki, joka laskee Iissä Perämereen.