Puhtaan järjen kritiikki

Puhtaan järjen kritiikki (saks. Kritik der reinen Vernunft) on saksalaisen filosofin Immanuel Kantin tunnetuin ja vaikutusvaltaisin filosofinen teos ja yksi koko länsimaisen filosofian kuuluisimmista teoksista. Se julkaistiin ensimmäisen kerran Riiassa vuonna 1781, toinen painos vuonna 1787. Siihen viitataan usein nimellä ”Ensimmäinen kritiikki”, ja sitä seurasivat myöhemmin Käytännöllisen järjen kritiikki (1788) ja Arvostelukyvyn kritiikki (1790).
Kant näki teoksen tarkoituksena olevan sillan rakentaminen rationalismin eli järkeistiedon ja empirismin eli kokemustiedon välisen kuilun yli ja erityisesti David Humen jyrkän kokemusajattelun vastustaminen. Teos pyrkii vastaamaan perustaviin tietoteoreettisiin kysymyksiin ”mitä tiedämme?” ja ”kuinka tiedämme sen?”.
Puhtaan järjen kritiikki koostuu johdannosta sekä kahdesta kirjasta, joista ensimmäinen käsittelee Kantin niin sanotun transsendentaalisen idealismin perusosasia ja toinen sen menetelmiä. Johdannossa Kant käsittelee ”puhtaan” ja kokemusperäisen tiedon eroja, analyyttisten ja synteettisten arvostelmien eroja, apriorisen tiedon mahdollisuuksia ja ”puhtaan järjen” ongelmaa yleensä.

Humen kokemusajattelun hylkääminen

Kant oli sitä mieltä, että Humen johtopäätökset perustuivat siihen alkuoletukseen, että kaikki ideat eli ajatukset ovat aistikokemusten esityksiä (tunnetaan niin sanottuna mielen ideaaliteoriana). Humen havaitsema ongelma oli, että perustavanlaatuisia periaatteita, kuten syytä ja seurausta, ei voi johtaa pelkästään aistihavainnoista. Kantin tavoitteena oli löytää joku keino johtaa syy ja seuraus ilman riippuvuutta kokemusperäisestä tiedosta. Kant hylkäsi analyyttiset menetelmät tämän saavuttamiseksi, katsoen, että analyyttinen päättely ei voi kertoa meille mitään, mikä ei ole jo itsestään selvää. Sen sijaan Kant katsoi, että meidän tulee käyttää synteettistä päättelyä. Tästä seurasi kuitenkin uusi ongelma: Kuinka meillä voi olla synteettistä tietoa, joka ei perustu kokemusperäisiin havaintoihin, eli kuinka voimme saavuttaa synteettisiä apriorisia totuuksia.
Kant väitti, että on olemassa synteettistä apriorista tietoa. Hän järkeili, että esimerkiksi geometrian ja newtonilaisen fysiikan väittämät ovat synteettistä apriorista tietoa, ja halusi selvittää ja määritellä, kuinka tämä saattoi olla mahdollista. Tämä johti hänet kysymään, oliko mahdollista perustaa synteettinen apriorinen tieto niin sanotun metafysiikan tutkimukselle, koska suurin osa metafysiikasta Platonista Kantin välittömiin edeltäjiin oli tehnyt todellisuudesta, jumalasta tai sielusta ennakko-oletuksia, jotka eivät olleet itsestäänselviä, mutta joita ei voitu johtaa kokemusperäisistä havainnoista. Kant hylkäsi pyrkimyksen yrittää tietää jotain todellisuudesta ”sellaisenaan”, aistihavainnoista riippumatta. Hän käytti esimerkkinä ajatuskoetta, jolla hän näytti, että ihmiset eivät voi käsittää mielekkäästi sellaisia asioita, jotka ovat ajan ja paikan ulkopuolella tai jotka eivät ole rakentuneet ymmärryksen kategorioiden eli luokkien, kuten substanssin eli perusaineksen ja kausaliteetin eli syysuhteen, mukaisesti. Vaikka ihmiset eivät voikaan käsittää sellaisia olioita, ei ole mitään tapaa osoittaa, että sellaisia olioita ei ole. Siksi Kant katsoi, että metafysiikan ei pidä yrittää puhua siitä mitä on, vaan siitä, mitä koetaan ja miten se koetaan.
Tämä tarjosi Kantille pohjan erottaa ilmiöt (fenomenon), asiat sellaisina kuin ne ilmenevät aisteillemme, ja noumenonit, puhtaat ajatusoliot, joista ei ole aistihavaintoja eikä määritelmän mukaan voi koskaan olla aistihavaintoja. Kantin sanoin, ”ajatukset ilman sisältöä ovat tyhjiä, intuitiot ilman käsitteitä ovat sokeita”. Ilmiö on vain noumenonin esitys, jonka henkilö saa aistielintensä välityksellä, ja jonka hänen mielensä rakentaa ymmärryksen luokkien mukaisesti. Kantin tietokäsitys perustui siis ihmisen tiedollisten kykyjen toimintoihin, ja sen tarkoituksena oli kuvata todellisuus ”sellaisena kuin koemme sen” — mikä on paljon kohtuullisempi tehtävä kuin todellisuuden kuvaaminen sellaisena kuin se on myös kokemuksemme ulkopuolella, mikä oli se mitä kaikki aiempi filosofia oli Kantin mukaan yrittänyt virheellisesti tehdä.
Kant antoi kriittiselle eli aikaisempia käsityksiä arvostelevalle filosofialleen nimen ”transsendentaali idealismi”, mikä hänelle liittyi läheisesti niin sanottuun empiiriseen realismiin. Tämä tarkoitti sitä, että kokemusperäinen tieto on totta, mutta se ei voi tietää mitään asioista, jotka ylittävät inhimillisten tiedollisten kykyjen toiminnot. Transsendentaalin idealismin järjestelmä kuvaa Kantin menetelmän etsiä todellisuutta koskevan tiedon mahdollisuuksien ehtoja ja tiedostaa, että on olemassa asioita, jotka ylittävät ihmisen tiedolliset eli mielelliset kyvyt. Tämän uuden asenteen vuoksi Kant vertasi Puhtaan järjen kritiikin toisessa esipuheessaan filosofiaansa Kopernikuksen aloittamaan tähtitieteelliseen vallankumoukseen eli niin sanottuun kopernikaaniseen vallankumoukseen, jossa vanha maakeskinen maailmankuva korvautui aurinkokeskisellä. Hän kirjoitti: ”Tähän asti on oletettu, että kaiken tiedon tulee olla yhdenmukaista olioiden kanssa. Mutta kaikki pyrkimykset laajentaa tietämystämme olioista perustuen johonkin aprioriseen tietoon niistä, käsitteiden avulla, ovat – – päättyneet epäonnistumiseen. Meidän täytyy siksi tehdä tutkimusta, emmekö onnistuisi paremmin metafysiikan askareissa, jos oletamme, että olioiden tulee olla yhdenmukaisia tiedon kanssa” [Bxvi]. Aivan kuten Kopernikus mullisti tähtitieteen muuttamalla näkökulman ja ottamalla havaitsijan tilanteen huomioon, Kantin kriittinen filosofia otti huomioon tietäjän tilan yleensä ja paljasti sen vaikutuksen hänen tietämänsä maailman rakenteeseen.
Kantin transsendentaali idealismi tulee erottaa sellaisista idealistisista järjestelmistä kuin George Berkeleyn filosofiasta. Vaikka Kant katsoi, että ilmiöt riippuivat aistimisen olosuhteista, ajasta, paikasta ja mielen syntetisoivasta toiminnasta, joka näkyy aistimusten sääntöihin perustuvassa rakentamisessa niin sanotuksi oliomaailmaksi eli todelliseksi todellisuudeksi, tämä väite ei kuitenkaan tarkoita Berkeleyn niin sanotulle subjektiiviselle idealismille ominaista riippuvaisuutta mielestä. Berkeleylle joku olio oli olemassa vain jos se aistittiin. Kantille sen sijaan aistiminen ei tarjonnut arviointiperustetta olion olemassaololle. Sen sijaan aistimisen olosuhteet ja ymmärryksen luokat tarjosivat ”episteemiset (tiedolliset) olosuhteet”, jotka mahdollistivat sen, että voimme tietää jotain ilmiömaailman eli meille ilmenevän todellisuuden olioista.

Kantin oma lähestymistapa

Puhtaan järjen kritiikki pyrkii vastaamaan kysymyksiin siitä, mitä tiedämme ja kuinka voimme tietää sen. Kant lähestyy näitä kysymyksiä tarkastelemalla järkeilyyn perustuvan tiedon (mitä tiedämme pelkästään logiikalla, ennen havaintoa tai havainnoista riippumatta, eli a priori) ja kokemukseen perustuvan tiedon (mitä tiedämme perustuen aistiemme syötteisiin, eli a posteriori) välistä suhdetta.
Kantin näkemyksen mukaan aprioriset ajatukset ja käsitteet tarjoavat apriorista tietoa, joka tarjoaa myös taustan aposterioriselle tiedolle. Kant esimerkiksi oli sitä mieltä, että aika ja avaruus eivät ole osa jotain, mitä voitaisiin pitää todellisena todellisuutena, vaan ne ovat osa aistivälineistöä, ja syysuhde puolestaan on käsitteellinen järjestämisperiaate, jota ihmismieli käyttää luonnon asemoimiseen. Toisin sanoen aika ja avaruus ovat näkemisen muotoja ja syys-seuraussuhde on tietämisen muoto. Sekä aika, avaruus että käsitteelliset periaatteet ja prosessit rakentavat ennalta kokemusta.
Esimerkiksi kun laatikko nähdään kolmiulotteisena, laatikon muoto ei välttämättä ole osa laatikon luontoa. Kant katsoi, että laatikon muodon aistimuksen aika-avaruus-puoli tulee ihmismielestä vuorovaikutuksessa laatikon kanssa, ei pelkästään laatikosta itsestään. Kun koetaan, että tapahtumat saavat aikaan toisia tapahtumia, se johtuu siitä, että ihmismielessä on luonnossa olevan syysuhteen käsite, johon sovitetaan kaikki koettu.
Kantin mukaan asiat sellaisina kuin ne ovat (Ding an sich, ”olio sinänsä”, ”olio itsessään”) ovat tuntemattomia. Jotta jostakin tulisi tiedettävä olio, se tulee kokea, ja kokemus rakentuu ennalta mielen toimintojen seurauksena.
Kantin minä — apperseption transsendentaalinen ykseys — on samoin tuntematon. Subjekti on tietoinen, että on olemassa ”minä” tai itse, joka seuraa kokemusta tai tietoisuutta. Mutta koska minä koetaan vain ajassa, joka on subjektiivinen havaitsemisen muoto, subjekti ei voi koskaan tietää suoraan millainen ”minä” joka esiintyy ajassa on ”itsessään”, ajan ulkopuolella. Siten subjekti ei voi koskaan todella tuntea itseään, koska subjekti saattaa olla niiden muotojen, joiden kautta subjekti havaitsee tai käsittää itseään, ulkopuolella tai niitä aiemmin.

Transsendentaalinen alkeisoppi

Puhtaan järjen kritiikin ensimmäinen kirja jakaantuu transsendentaalisen estetiikan ja logiikan esityksiin.

Transsendentaalinen estetiikka

Kant jakaa mielen kahteen kykyyn: intuitioon ja ymmärrykseen. Transsendentaalinen estetiikka on Puhtaan järjen kritiikin se osa, joka käsittelee intuition panosta tietoon tai havaintoihin. Kant sanoo intuitiosta: ”Kohdistuupa kognitio kohteisiin millä tavalla tahansa ja minkä välityksellä hyvänsä, niin se, minkä kautta kognitio on niihin välittömässä suhteessa ja mihin kaikki ajattelu välineenä tähtää, on intuitio.” (A19/B33). Intuitio on vastuussa siitä, että se tarjoaa mielelle oliot ”ilmentymien” kautta. 
Tämän jälkeen Kant tekee eron materian ja ilmentymien muodon välille. ”Ilmentymässä nimitän sen materiaksi sitä, mikä vastaa aistimusta, mutta sitä, minkä ansiosta ilmentymän moninaisuus – tiettyihin relaatioihin järjestyneenä – voidaan intuoida, nimitän ilmentymän muodoksi” (A20/B34). Kantin vallankumouksellinen väite on se, että ilmentymien muoto — jonka hän myöhemmin määrittelee ajaksi ja avaruudeksi — on intuition kykyjen panos ymmärrykseen eikä jotain, joka on olemassa mielestä riippumatta. Kantin keskeinen ajatus siis on, että aika ja avaruus ovat pelkästään transsendentaalisesti ideaaleja.
Myöhemmässä filosofiassa on väitelty laajalti Kantin perusteluista johtopäätöksensä tueksi. Jotkut katsovat, että todistelu perustuu Kantin johtopäätökseen siitä, että ihmismielessä oleva käsitys ajasta ja avaruudesta on apriorista intuitiota eli kokemuksesta riippumaton käsitys. Kantin on ajateltu esittäneen, että tästä seuraa, että ne ovat myös transsendentaalisesti ideaaleja . Toiset taas ovat katsoneet todistelun perustuvan kysymykseen siitä, ovatko synteettiset aprioriset arvostelmat mahdollisia. Kantin on katsottu väittäneen, että synteettiset aprioriset arvostelmat, kuten geometriassa tehdyt, voivat olla mahdollisia vain, jos avaruus on transsendentaalisesti ideaali.

Transsendentaalinen logiikka

Transsendentaalinen logiikka on Puhtaan järjen kritiikin se osa, jossa Kant tutkii ymmärrystä ja sen roolia tietomme konstruoimisessa. Hän määrittelee ymmärryksen mielen kyvyksi, joka käsittelee käsitteitä (A51-52/B75-76). Transsendentaalinen logiikka jakaantuu kahteen osaan: analytiikkaan ja dialektiikkaan. Analytiikassa Kant tutkii ymmärryksen panosta tietoon. Dialektiikassa hän tutkii ymmärryksen rajoja.
Transsendentaalisen logiikan ideana on ajatus logiikasta, joka antaa selvityksen tietomme alkuperästä sekä sen suhteista olioihin. Tämän vastakohtana on Kantin mukaan yleinen logiikka, joka abstrahoi niistä olosuhteista, joiden alaisuudessa tietomme on hankittu sekä mistä tahansa suhteista, mitä tiedolla on olioihin.

Transsendentaalinen analytiikka

Transsendentaalinen analytiikka jaetaan käsitteiden analyysiin, periaatteiden analyysiin, sekä kolmanteen osaan joka käsittelee ilmiön ja noumenan eroa. Käsitteiden analyysin pääosat ovat metafyysinen deduktio ja kategorioiden transsendentaalinen deduktio. Periaatteiden analyysin pääosat ovat skeemat, intuition aksioomat, aistimisen ennakko-odotukset, kokemuksen analogiat, postulaatit ja idealismin kumoaminen.

Transsendentaalinen deduktio

Transsendentaalisessa deduktiossa Kant pyrkii osoittamaan, että metafyysisessä deduktiossa johdetut kategoriat ovat välttämättömiä kaikelle kokemukselle. Hän todistaa tämän jotakuinkin seuraavanlaisella ajatusketjulla: Kaikilla ilmentymillä tulee olla yhteinen perusta, jos ne aikovat toimia mahdollisen tiedon lähteitä (koska tiedon johtaminen kokemuksesta vaatii mahdollisuutta verrata ja erottaa ilmentymiä, jotka saattavat sijoittua eri aikoihin ja paikkoihin). Tämä kaiken kokemuksen perusta on sama asia kuin kokevan subjektin itsetietoisuus. Subjektin yleisrakenne on sellainen, että kaikki ajattelu on sääntöjen kategorioiden mukaisesti ohjaamaa. Tästä seuraa, että kategoriat toimivat välttämättöminä osasina mitä tahansa mahdollista kokemusta.

Skematismi

Kantin esittämät kaksitoista kategoriaa liittyvät ilmiöihin skeeman käsitteen kautta. Jokaisella kategorialla on skeema. Skeema on kytkentä ajassa kategorian, joka on apriorinen käsite, ja ilmiömaailman aposteriorisen esiintymän välillä. Nämä skeemat vaaditaan puhtaiden kategorioiden kytkemiseksi aistittuihin ilmentymiin, koska kategoriat ovat, kuten Kant sanoo, täysin epäyhtenäisiä aisti-intuition kanssa.

Idealismin kumoaminen

Kant lisäsi Puhtaan järjen kritiikin toiseen painokseen osan nimeltään "Idealismin kumoaminen", jonka tarkoituksena oli vastata teoksen saamaan kritiikkiin, jonka mukaan transsendentaalinen idealismi kieltää ulkoisten olioiden todellisuuden. Se kääntää idealismin ”pelin” itseään vastaan väittämällä, että itsetietoisuus otaksuu ennalta ulkoisten avaruudellisten olioiden olemassaolon. Kant määrittelee itsetietoisuuden itsen määritelmäksi ajassa ja väittää, että kaikki ajan määrittelyt otaksuvat ennalta jotain pysyvää aistittua ja että tämä pysyvä ei voi olla itsessä, koska itsen olemassaolo ajassa voidaan määrittää vain pysyvyyden kautta. Tämä argumentti käänsi mielen ja tiedon filosofiaa Descartesin päivistä hallinneen asetelman, jossa sisäistä arvostettiin ulkoista kokemusta enemmän, toisin päin.

Transsendentaalinen dialektiikka

Transsendentaalisessa analytiikassa annettua apriorisen tiedon systemaattista käsittelyä seuraa transsendentaalinen dialektiikka, joka pyrkii tutkimaan perin pohjin dialektisia illuusioita. Sen tavoitteena on paljastaa ymmärryksen epäempiirisen käytön petollisuus.

Intuitio ja käsitteet

Kant jakaa ihmismielessä olevat representaatiot olevat asiat kahteen: intuitioon ja käsitteisiin. Intuitiot ovat ”välittömiä representaatioita” (B41), käsitteet puolestaan ”välittyneitä representaatioita” (A68/B93). Välittyneet representaatiot edustavat asioita edustamalla niiden yleisiä luonteenpiirteitä. Välittömät representaatiot edustavat asioita suoraan. Ajatellaan esimerkiksi jotain tiettyä tuolia. Kantin mukaan ”ruskean”, ”puisen” ja ”tuolin” jne. käsitteet ovat tuolin välittyneitä representaatioita. Ne edustavat tuolia esittämällä sen yleisiä luonteenpiirteitä: se on ruskea, puinen, tuoli jne. Havainto tuolista on Kantin mukaan kuitenkin välitön representaatio. Havainto edustaa tuolia välittömästi, eikä yleisten luonteenpiirteiden välityksellä.
Kant jakaa intuition ryhmiin usealla eri tavalla. Ensin hän tekee eron puhtaisiin intuitioihin ja empiirisiin intuitioihin. Empiiriset intuitiot ovat intuitioita jotka sisältävät aistimuksia. Puhtaat intuitiot ovat intuitioita jotka eivät sisällä mitään aistimuksia (A50/B74). Esimerkki empiirisestä intuitiosta olisi havainto tuolista tai jostain muusta fyysisestä oliosta. Kaikki sellaiset intuitiot ovat välittömiä representaatioita, joiden osana on aistimus. Ihmismielessä olevat puhtaat intuitiot ovat Kantin mukaan aikaa ja avaruutta koskevia. Ne ovat välittömiä representaatioita, eikä niihin sisälly aistimuksia.
Kant jakaa intuitiot kahteen ryhmään myös toisella tapaa. Jotkut intuitiot vaativat niiden objektin, eli intuition esittämän olion, läsnäolon. Jotkut intuitiot taas eivät vaadi tätä. Ei-kantilaisilla termeillä ensimmäinen voidaan nähdä aistimuksena ja toinen mielikuvituksena (B151). Esimerkkinä aistimuksesta on tuoli, mielikuvituksesta muistikuva rakennuksesta joka on sen jälkeen tuhoutunut. Koko transsendentaalisessa estetiikassa Kant näyttää rajoittavan käsittelynsä intuitiosta ensimmäiseen tyyppiin, eli intuitiohin jotka vaativat objektinsa läsnäolon.