Islamilainen filosofia

Falsafa

Sanalla filosofia (falsafa) viitattiin islamilaisessa perinteessä nimenomaan islamin perinteelle ulkoiseen antiikin filosofian perinteeseen (ennen kaikkea uusplatonismiin ja aristotelismiin). Sille ei muodostunut koskaan institutionaalisesti vakiintunutta asemaa islamilaisessa kulttuurissa. Toisin kuin Euroopan yliopistoissa, filosofia ja luonnontiede (so. luonnonfilosofia) eivät kuuluneet islamilaisten korkeakoulujen eli madrassojen opetusohjemaan, ja opetusta annettiin vain yksityisesti. Huomattavan monet antiikin perinnettä ylläpitävistä filosofeista (esimerkiksi Avicenna ja Averroës) tienasivat elantonsa lääkäreinä. Ainoa luonnontiede, jota opetettiin madrassoissa oli astronomia, koska se katsottiin hyödylliseksi; sitä tarvittiin islamilaisten kalenteripyhien ajankohdan laskemiseksi ja rukoilun suunnan määrittämiseksi. Varsinaisen antiikin perinnettä jatkavan filosofian (falsafa) harjoittaminen oli pitkälti "maanalaista" toimintaa, johon suhtauduttiin suopeimmissa tapauksissa epäluuloisesti. Huolimatta siitä, ettei kulttuuriympäristö suhtautunut itsenäiseen filosofiseen tutkimukseen erityisen myötämielisesti, islamin kultakausi onnistui yhtä kaikki tuottamaan merkittäviä saavutuksia antiikin perinnettä jatkavan filosofian saralla.
Falsafa on myös sikäli merkittävä ilmiö, että juuri tämän islamin hallitsevan kulttuuripiirin katsotaan vallitsevan näkemyksen mukaan vaikuttaneen ratkaisevalla tavalla antiikin filosofian elpymiseen Euroopassa myöhäisenä keskiaikana. Vaikka islamilaisen kulttuuripiirin vaikutus länsimaiseen ajatteluun on kiistatonta (esimerkiksi matematiikan osalta), filosofian ja aristotelismin suhteen vallitseva näkemys on myös kyseenalaistettu uudemmassa tutkimuksessa. Ranskalainen keskiajan tutkija Sylvain Gouguenheim on esittänyt, että todellisuudessa Aristoteleen teokset rantautuivat Eurooppaan Bysantin kautta ja käännettiin suoraan kreikasta, eikä Espanjalla olisi ollut merkittävää vaikutusta filosofian harjoittamisen elpymiseen. Joka tapauksessa Euroopan skolastikot lukivat aktiivisesti etenkin Averroëksen kirjoituksia ja saivat tältä vaikutteita ajatteluunsa.

Islamilainen peripateettinen koulukunta 800–1000-luvuilla

800-luvulla persialaiset ja arabit tutustuivat kreikkalaiseen filosofiaan ennen kaikkea kalifi al-Ma'munin ja hänen seuraajiensa ansiosta. Arabialaiset oppineet käänsivät arabiaksi, usein syyrian kielestä, kaikki Aristoteleen säilyneet teokset sekä suuren määrän muuta kreikkalaista filosofista ja tieteellistä kirjallisuutta.
Seurauksena syntyi islamilainen peripateettinen koulukunta, johon kuuluivat merkittävimpinä  al-Kindi, al-Farabi, Avicenna (arab. Ibn Sina) Averroës (Ibn Rušd). Mutakallaminit pitivät kaikkien näiden opetuksia harhaoppisina. Koulukunta ei ainoastaan kääntänyt ja jäljitellyt kreikkalaisen filosofian töitä, vaan laajensi niitä lähes jokaisella alueella sekä teoriassa että käytännössä. Abbasidien kalifaatin aikana 900- ja 1000-luvulla islamilainen maailma oli tieteissä korkeimmalla tasolla koko Välimeren alueen kulttuuripiirissä.
Koulukunta vaikutti myös suuresti kreikkalaisen, hindulaisen ja muun ennen islamia syntyneen tiedon välittämisessä kristittyyn länsimaailmaan. Erityisesti heillä oli vaikutusta Aristoteleen filosofian tunnetuksi tekemisessä. Näihin ajattelijoihin kuuluvat muun muassa al-Farabi, Avicenna ja al-Kindi. Arabialaista filosofista kirjallisuutta käännettiin heprean ja latinan kielille erityisesti Espanjassa. Nämä käännökset vaikuttivat modernin eurooppalaisen filosofian syntyyn. Myös egyptiläiset filosofit Moses Maimonides (joka oli juutalainen) ja Ibn Khaldun olivat merkittäviä tässä työssä.
Kaikki nämä filosofit yhdistivät aristotelista ja uusplatonilaista ajattelua islamin opetuksiin. Opillisesti he olivat hyvin epäortodoksisia, joko kerettiläisiä muslimeita tai muita kuin muslimeita, ja on osittain kyseenalaista missä määrin heitä voidaan pitää juuri islamilaisen filosofian edustajina.
Aristoteles pyrki kyllä osoittamaan, että Jumala on yksi, mutta hänen näkemyksensä oli, että materia on ikuista, ja siitä seurasi, että Jumala ei voinut olla maailman luoja. Hän oli myös sitä mieltä, että Jumalan tiedot ovat ainoastaan maailmankaikkeuden yleisten lakien mukaisia, eikä Jumala voi tietää yksityisistä ja aksidentaalisista asioista. Tämä tekee profetoimisen mahdottomaksi. Toinen mutakallamineja shokeerannut seikka oli peripateetikoiden teoria älystä. Peripateetikot opettivat, että ihmisen sielu oli ainoastaan passiivinen kyky, joka kykeni ottamaan vastaan erilaisia aistimuksia — ja että tiedon ja hyveen kautta se sai kyvyn yhdistyä Jumalasta alkunsa saavan aktiivin järjen kanssa. Tämän myöntäminen olisi tarkoittanut sielun kuolemattomuuden kieltämistä.

Mutakallimien metafysiikka 800–1000-luvuilla

Mutakallaminit loivat filosofisen järjestelmän selittääkseen materian luomisen, ja siihen tarkoitukseen he ottivat käyttöön Demokritoksen teorian atomeista. He opettivat, että atomit ovat kaikkein pienimpiä ja jakamattomia kappaleita, joita ei voida mitata painossa tai koossa. Alun perin atomit loi Jumala, ja niitä luodaan lisää aina tarpeen mukaan. Ruumiit tulevat oleviksi ja kuolevat atomien yhteenliittymisen ja eroamisen seurauksena. Tämä ei kuitenkaan poistanut ongelmaa materian alkuperäisestä luomisesta.
Jos ajatellaan, että Jumala toteutti tekonsa tietyllä hetkellä omasta "tahdostaan", tietyn päämäärän vuoksi, täytyy myöntää, että Jumala oli jotenkin epätäydellinen ennen tahtonsa totettamista tai päämäärän saavuttamista. Tämän ongelman kiertämiseksi mutakallaminit laajensivat teoriansa atomeista käsittämään myös ajan, ja väittivät, että aivan kuten avaruus koostui atomeista ja tyhjyydestä, aika koostui vastaavasti pienistä jakamattomista hetkistä. Koska maailman luominen oli tapahtunut, he pystyivät todistamaan sillä Jumalan olemassaolon sekä sen , että hän oli yksi, kaikkivoipa ja kaikkitietävä.
Vanhin säilynyt uskonnollis-filosofinen teos on juutalaisen filosofin Saadia Gaonin (892-942) teos Emunot ve-Deot, Uskomusten ja mielipiteiden kirja. Tässä teoksessa Saadia käsittelee mutakallamineja kiinnostaneita kysymyksiä, kuten materian luomista, Jumalan ykseyttä, Jumalan ominaisuuksia ja sielua. Saadia kritisoi muita filosofeja voimakkaasti. Hänelle luominen ei ollut ongelma: Jumala loi maailman ex nihilo, tyhjästä, aivan niin kuin Raamattu esittää. Hän haastoi mutakallaminien teorian atomeista, sillä se oli hänen mielestään yhtä järjen ja uskonnon vastainen kuin filosofien teoria materian ikuisuudesta.
Todistaakseen Jumalan ykseyden, Saadia käytti mutakallaminien ajatuksia. Jumalan ominaisuuksiin voidaan lukea ainoastaan essentiaaliset ominaisuudet (sifat al-datiat), ei toiminnallisia ominaisuuksia (sifat-al-af'aliyat). Sielu on substanssi, oleellinen ominaisuus, joka on vielä taivaallisia sfäärejäkin hienostuneempi. Tässä Saadia oli eri mieltä kuin mutakallaminit, jotka pitivät sielua aksidenssina, eli satunnaisena tai epäoleellisena ominaisuutena. Hän käytti yhtä mutakallaminien periaatetta todistaakseen näkemyksensä: "Vain substanssi voi olla aksidenssin substraatti." Hän kirjoitti: "Jos sielu olisi vain aksidenssi, sillä ei itsellään voisi olla sellaisia aksidensseja kuin viisaus, ilo tai rakkaus." Näin Saadia oli kaikella tavalla Kalamin tukija, ja jos hän joskus erosi sen opetuksista, se tapahtui vain siksi, että hän halusi pitää kiinni uskonnollisista näkemyksistään — aivan kuten juutalaiset ja islamilaiset peripateetikot, jotka luopuivat aristotelismistaan heti kun olivat vaarassa haavoittaa oikeaoppista uskoa.

Kalamin hiipuminen ja filosofian vastaisuus 1100-luvulla

1100-luku näki kalamin hiipumisen, sillä se ei enää löytänyt puolestapuhujia ollessaan sekä filosofien että oikeaoppisten hyökkäysten kohteena.
Persialainen Al-Ghazali (1058-1111) hyökkäsi teoksessaan Tuhfat al-Falasafa (Filosofien tuho) filosofeja vastaan, mikä sai kuitenkin reaktiona aikaan lyhyeksi jääneen filosofeille myönteisen virtauksen. Esimerkiksi kaksi islamilaisen peripateettisen koulukunnan suurinta filosofia, Ibn Rajan (Avempace) ja Averroës ottivat kummatkin asiakseen filosofian puolustamisen.
Koska kaikki persialaisessa ja arabialaisessa ympäristössä syntyneet ajatukset sekä kirjalliset ja filosofiset liikkeet vaikuttivat aina myös juutalaisuuteen, Al-Ghazali löysi itselleen jäljittelijän Judah ha-Levistä. Tämä otti tehtäväkseen uskontonsa vapauttamisen spekulatiivisen filosofian kahleista, ja kirjoitti teoksen Kuzari, jossa hän pyrki vastustamaan kaikkea filosofiaa koulukunnasta riippumatta. Hän moitti mutakallamineja siitä, että he pyrkivät tukemaan uskontoa filosofialla. Hän kirjoitti: "Käsitän sen saavuttaneen korkeimman tason täydellisyyden, joka on vakuuttunut uskonnollisista totuuksista ilman että on tarkoin tutkinut ja järkeillyt niitä" (Kuzari V). Sitten hän käsitteli mutakallaminien keskeisimpiä ajatuksia, kuten Jumalan ykseyden todistamista, ja vastasi: "Antaako Kalam enemmän tietoa Jumalasta ja hänen ominaisuuksistaan kuin mitä profeetta antoi?" (Ib. III ja IV). Hänen silmissään myöskään aristotelismi ei saanut armoa; uusplatonilaisuus sopi hänelle jotenkuten.
Averroës, Maimonideen aikalainen, päätti islamilaisen filosofian suuren kauden. Tämä suuren Aristoteleen kommentaattorin rohkeus nostatti oikeaoppisten vihan, ja he hyökkäsivät erottelematta kaikkia filosofeja vastaan ja tuomitsivat kaikki filosofiset kirjoitukset poltettaviksi. Hänen opetuksensa eivät eronneet suuresti Ibn Bajan ja Ibn Tufailin opetuksista, jotka seurasivat Ibn Sinan ja Al-Farabin opetuksia. Kuten kaikki islamilaiset peripateetikot, hänkin hyväksyi hypoteesit sfäärien älystä ja universaalista virtauksesta, jonka kautta liike siirtyy paikasta paikkaan ja näin maailmankaikkeuden jokaiseen paikkaan — hypoteesit, jotka arabialaisten filosofien mielestä poisti Aristoteleen oppiin puhtaasta energiasta ja ikuisesta materiasta liittyvän dualismin. Hän kirjoitti: "Materia ei ole ainoastaan ikuinen, mutta muoto on potentiaalisesti sisäänrakennettuna materiassa; muutoin se olisi luomista ex nihilo." Tämän teorian mukaan maailman olemassaolo ei ole ainoastaan mahdollisuus, kuten Avicenna opetti, vaan välttämättömyys.
Kun islamilainen filosofia ajettiin ulos islamilaisista kouluista, se löysi turvapaikan juutalaisten parista, jotka välittivät sen edelleen kristittyyn maailmaan. Joukko huomattavia miehiä, kuten Ibn Tibbon, Narboni ja Gersonides, käänsivät arabialaisten filosofien töitä hepreaksi ja kommentoivat niitä. He tutkivat erityisesti Averroëksen teoksia.
Averroëksen kuolema merkitsi käytännössä myös koko "arabialaisen peripateettisen koulun" ajan loppua. Filosofia alkoi hiipua islamilaisen maailman läntisissä osissa, kuten Espanjassa ja Pohjois-Afrikassa, mutta säilyi pitempään itäisissä osissa, pääosin Iranissa ja shiialaisuuden piirissä.

Islamilainen nykyfilosofia

Islamilaisen filosofian perinne on edelleen hengissä, vaikka monet ovatkin uskoneet sen taantuneen huomattavasti Mullah Sadran ja Suhrawardin kultaisten päivien jälkeen. Mullah Sadran oppia kutsutaan nimellä Hikmat-e-Mota’aliye  ja Suhrawardin oppia nimellä Hikmat al-Ishraq. Nykyisissä islamilaisissa maissa muun muassa hikmatin tai hikmahin opetus on edelleen jatkunut ja kukoistanut.
Islamilaisen filosofian perinteikkäisiin mestareihin, jotka ovat olleet aktiivisia viimeisen parin kymmenen vuoden aikana, voidaan lukea Allameh Tabatabaei (علامه طباطبائى), lukuisien teosten kirjoittaja, mukaan lukien laaja 27-osainen Koraanin kommentaario al-Mizan (الميزان); Abul-Hasan Rafi’i Qazwini (سيد ابوالحسن رفيعى قزوينى), Mullah Sadran koulukunnan suuri mestari, joka on kirjoittanut vain vähän, mutta on opettanut monia tunnettuja oppilaita kuten Sayyid Jalal-al-Din Ashtiyania (جلال الدين آشتيانى), joka on opiskellut sekä hänen että Allamah Tabatabain kanssa; ja Allamah Muhammad Salih Ha’iri Simnaninia, joka on ollut lojaali peripateettisen filosofian seuraaja.
Nuorempiin perinteiseen islamilaiseen filosofiaan nojaaviin oppineisiin, jotka ovat olleet aktiivisempia viime aikoina, voidaan lukea Mirza Mahdi Ha‘iri, joka on ainoa perinteisen hakimin edustaja, jolla on laajaa kokemusta länsimaailmasta, ja joka on kirjoittanut muun muassa teokset Ilm-I Kulli ja Kavoshha-ye Aqli-Nazari; Murtaza Motahhari, Allamah Tabatabai tunnetuin oppilas ja Iranin islamilaisen vallankumouksen marttyyri; sekä Seyyed Hossein Nasr.