google/wiki40b huggingface dataset:
Hankeranjärvi

Nimityksiä

Vuoden 1853 järvenlaskua anovassa hakemuksessa järven nimi oli "Hangerajärvi" ja vuoden 1891 hakemuksessa "Hankerajärvi". Toisessa yhteydessä sitä kutsuttiin "Hankerojärveksi" tai "Hankeroiseksi". Kalmbergin ruotsinkielisessä kartassa järven nimi kirjoitettiin "Angarjärvi".
Koska järveä ei enää ole, löytää järven paikan nykykartoista etsimällä Laustin ja Palttilan kylien välistä sellaisia nimiä kuin Hankeran Vähäjärvi, Hankeranoja ja Hankeransuo.

Historiallinen maantieto

Järven ulkomitat mahtuivat Kalmbergin kartaston mukaan noin kaksi kilometriä pitkän ja alle kaksi kilometriä leveän suorakulmion sisälle. Järvessä oli kuitenkin pitkiä lahtia ja niemiä, jotka jotka rikkoivat järven yhtenäisyyden. Kuivattamisessa jäi jäljelle tasainen peltomaa, jonka perusteella voidaan päätellä järven olleen matala ja tasapohjainen. Kalmbergin kartaston mukaan järven etelä-, itä- ja pohjoispuolet rajautuivat suohon. Suon eri kohtiin oli raivattu niittyjä ja itäpuolelle peltomaata. Rannoilla ei tuolloin ollut asutusta, mutta "Undamalan" talo ja Lausten kylä sijaitsivat järven lähellä.
Länsipuolen kallioylängön järvillä tehtiin vesistöjärjestelyitä jo 1700-luvulla. Männäisten ruukin tarvitseman vesivoiman turvaamiseksi ylängön valuma-alueen järvien vedet päätettiin ohjata 1780-luvulla Hankerajärven kautta Sirppujokeen. Lukujärven laskuojaan Taminanojaan rakennettiin pato, joka nosti järvien vedenpinnan tason noin 1,5 metriä korkeammalle. Uuden laskuojan todennäköinen reitti on kulkenut Särkijärven ja Lamminjärven kautta Hankeranjärveen. Hankkeen vastustajat purkivat padon vuonna 1817, jolloin vesi palasi aikaisempaan uomaansa.

Järvenlaskun historia

Sirppujoen perkaus vuonna 1818 liittyi "Hankeroisen", Ruotjärven ja Valkojärven kuivattamishankkeisiin, vaikka Valkojärven vedenpintaa ei saatukaan tällöin laskettua. Tilanomistaja C.W. Rosendal teki vuonna 1853 useita samanaikaisia hakemuksia. Hän anoi lupaa kuivatuttaa "Hangerajärven", Hankerasuon ja Isosuon, Velhojärven, Peräjärven, Ruotjärven ja Valkojärven. Kaikissa näissä hakemuksissa vastausta sai odottaa vuoteen 1860. Vuonna 1885 alkoi talollisen Gustaf Uusikartanon nimissä käynnistetystä Valkojärven järvenlaskuhankkeesta, jolla suuri järvi aiottiin kuivattaa lopullisesti, ja siihen saatiin lupa vuonna 1892. Gustav Uusikartano ja kumppanit olivat anoneet lupaa kaivaa kanava Hankeranjärvestä "Ruojärveen"  ja se toteutettiin tässä yhteydessä. Järvien kuivattamiseksi perustettiin 1890-luvun alussa järvenkuivatusyhtiö, johon saatiin liittymään 137 osakasta, sillä suuri yhteinen hanke vaati paljon osallistujia. Paljastuneen järven pohja oli liejua tai liejusavea, joka soveltui hyvin viljelyyn.
Koska tässä käytetyt lähteet ovat vähäsanaisia, on järvenlaskuja voitu tehdä 1−3 kertaa. Mikä osuus kartoissa näkyvällä Hankeroisen Vähäjärvellä on näiden kanssa, jää toistaiseksi auki.
Hemafereesi

Hemafereesiksi kutsutaan afereesia eli verenluovutusta, jossa luovuttajalta erotellaan koneellisesti haluttu veren osa kokoverestä. Muut veren osat palautetaan luovuttajalle. Erotusprosessi suoritetaan hematokriitti sentrifugilla.
Yleisimpiä hemafereesin tyyppejä ovat plasmafereesi (vain veriplasma), trombafereesi (vain verihiutaleita ja samalla plasmaa), erytro(syt)afereesi (vain punasoluja) sekä leukofereesi (vain valkosoluja).
Hemafereesi kestää suhteellisen pitkään, tyypillisesti noin 45–60 minuuttia, tavallisen kokoveren luovutuksen kestäessä noin 5–10 minuuttia. Veriplasmaa luovutetaan kerralla noin 550 ml (kokoverta 450 ml). Hemafereesiluovutuksessa menetetty nestemäärä korvautuu noin vuorokaudessa, edellyttäen että luovuttaja nauttii juotavaa hieman tavanomaista enemmän. Trombafereesissä menetetyt verihiutaleet korvautuvat noin viikossa. Plasmafereesissä menetetyt proteiinit uusiutuvat myös nopeasti. Kahden hemafereesiluovutuksen välin tulee edellä mainituista syystä olla vähintään 14 vuorokautta, kun se kokoveren luovutuksissa on miehillä kaksi ja naisilla kolme kuukautta.
Ennen toimenpidettä luovuttajalle annetaan kalsium-tabletteja, jotka nopeuttavat palautumista. Kokoveren luovutuksiin usein kuuluvaa rautalisää ei yleensä tarvita, koska punasolut palautetaan eikä hemoglobiinipitoisuus siksi yleensä laske. Luovutuskelpoisuuden kriteerit ovat samat kuin kokoveren luovutuksessa. Hemafereesiluovutus on kriteerit täyttävälle henkilölle yhtä turvallista kuin kokoveren luovutus.
AB-veriryhmän luovuttajia kannustetaan plasmanluovutukseen, sillä näiden ryhmien plasma sopii potilaille veriryhmästä riippumatta.
Suomessa hemafereesiluovutukset edustavat noin kahta prosenttia kaikista verenluovutuksista. Näistä plasmafereeseja on noin 80–90 %, loppujen ollessa trombafereesejä. Edellä mainitusta syystä hemafereesia kutsutaan joskus epätarkasti plasmanluovutukseksi. Kaikki Suomen hemafereesiluovutukset on keskitetty Suomen Punaisen Ristin (SPR) Veripalvelun Kivihaan ja Sanomatalon toimipisteisiin Helsingissä.
Kansankirjallisuus

Kansankirjallisuus oli 1800-luvun uudelle suomalaiselle kirjalliselle kulttuurille ja kansalliselle heräämiselle luonteenomainen ilmiö. Suomenkielistä kirjallisuutta alettiin tuolloin tietoisesti kehittää, ja sillä ajateltiin olevan tärkeä kansallinen tehtävä.
Adlerwaldt

Adlerwaldt oli Ruotsin ritarihuoneeseen kirjoitettu aatelissuku numero 2000. Suvun kantaisä Eric Browallius toimi Falunin kappalaisena ja Gagnefin kirkkoherrana 1669. Hänen pojanpoikansa Carl Jakobsson Browall (s. 1709, k. 1780-luvulla) toimi Tukholmassa varanotaarina ja Nyköpingin maakuntasihteerinä: Lisäksi hän oli ruukinpatruuna Westmanlandissa. Hänet aateloitiin 1770 nimellä Adlerwaldt. Hänen pojistaan Carl Jakob toimi Skultunan ruukin johtajana.
Sprint Corporation

Sprint Nextel on yhdysvaltalainen puhelinoperaattori, jonka pääkonttori sijaitsee Overland Parkissa, Kansasissa. Sprint Nextelin verkko on maanlaajuinen ja sen suurimpia kilpailijoita ovat Verizon Wireless ja AT&T Mobility, mutta Sprint Nextelillä on vain 55 miljoonaa liittymäasiakasta kun kyseisillä kilpailijoilla on molemmilla yli 100 miljoonaa. Sprint Nextel on siten Yhdysvaltojen kolmanneksi suurin teleoperaattori, mutta sillä on myös laajakaistapalveluita. Japanilainen puhelinoperaattori SoftBank tarjoutui ostamaan 70 prosenttia yrityksestä 20,1 miljardilla Yhdysvaltain dollarilla. Kaupan odotetaan toteutuvan vuoden 2013 toisella kvartaalilla.
Helena Åhman

Helena Åhman (s. Pori) on suomalainen tieto- ja dekkarikirjailija ja yrittäjä, joka on väitellyt työpsykologiasta tekniikan tohtoriksi

Ura

Åhman on koulutukseltaan tekniikan tohtori, kasvatustieteiden maisteri ja luokanopettaja. Hän väitteli työpsykologiasta Teknillisessä korkeakoulussa tuotantotalouden osastolla vuonna 2003, hänen väitöskirjansa nimi on "Oman mielen johtaminen : näkemyksiä ja kokemuksia yksilön menestymisestä postmodernissa organisaatiossa". Hänellä on myös suggestoterapeutin koulutus ja hän on opiskellut neurojohtamista Middlesex Universityssä.  
Åhman on työskennellyt pitkään rekrytointikonsulttina ja johdon konsulttina muun muassa Nokialla, Mercuri Urvalissa ja Tampereen kaupungilla. Hän perusti johtoryhmien ja yritysjohtajien aivokapasiteetin hyödyntämiseen erikoistuneen Hunting Minds -yrityksensä vuonna 2004.

Romaani

Åhmanin ensimmäinen romaani Vallan varjo ilmestyi syyskuussa 2016. Se on liike-elämään sijoittuva rikosromaani, joka levittää ymmärrystä vallasta ja ihmismielestä. Kirjan on julkaissut Suomen Liikekirjat.

Yksityiselämä

Åhman asuu Helsingissä ja hän harrastaa ja opiskelee valokuvausta vuosittain Italiassa ja Yhdysvalloissa.
Gustaf Molander

Gustaf Molander (18. marraskuuta 1888 Helsinki – 19. kesäkuuta 1973 Tukholma) oli Suomessa syntynyt ruotsalainen elokuvaohjaaja. Hänen vanhempansa olivat teatteriohjaaja Harald Molander ja laulaja-näyttelijä Lydia Molander. 
Molander syntyi Helsingissä, jossa hänen isänsä työskenteli Ruotsalaisessa teatterissa. Hän opiskeli vuosina 1907–1909 Tukholman Kuninkaallisessa draamateatterissa ja näytteli sen jälkeen Ruotsalaisessa teatterissa vuoteen 1913 saakka, jonka jälkeen hän muutti pysyvästi Ruotsiin. Vuodet 1913–1926 Molander oli kiinnitettynä Kuninkaalliseen draamateatteriin.
Näyttelijänä työskennellessään hän laati elokuvakäsikirjoituksia Victor Sjöströmille sekä suomalaissyntyiselle Mauritz Stillerille ja pääsi vuonna 1920 ohjaamaan ensimmäisen elokuvansa Svensk Filmindustri -yhtiölle. Molander teki vuoteen 1956 mennessä yli 60 elokuvaa, jonka jälkeen hän ohjasi vielä kahdeksan televisioelokuvaa Ruotsin televisiolle. Molanderin tunnetuimpiin elokuviin kuuluu vuonna 1936 ensi-iltansa saanut Intermezzo, joka oli Ingrid Bergmanin kansainvälinen läpimurtoelokuva. Vuonna 1956 hän ohjasi version Johannes Linnankosken romaanista Laulu tulipunaisesta kukasta.
Gustaf Molanderin lapset suuntautuivat isänsä tavoin elokuva-alalle. Harald Molander tunnettiin elokuvatuottajana ja Jan Molander näyttelijänä. Myös Molanderin ensimmäinen vaimo Karin Molander oli näyttelijä.
Pisarointi

Pisarointi on ilmiö, jossa kasvit imevät maasta kosteutta ja nostavat sen vartensa läpi lehtiin. Pisarointia tapahtuu iltaisin. Lehdistä kosteuden pitäisi haihtua, mutta jos ilmankosteus lehtien läheisyydessä on melkein 100 %, muodostuu lehtien pinnalle kastepisaroita. Pisaroinut vesi haihtuu vasta seuraavana päivänä, kun ilma lämpiää ja suhteellinen ilmankosteus pienenee. Hyvä esimerkki pisaroinnista on poimulehden pinnalle kerääntyvät nestepisarat. Neste ei ole ilmasta tiivistynyttä kosteutta, vaan kasvin erittämää karvasta nestettä.

Ero kasteen ja pisaroinnin välillä

Joskus on vaikea erottaa ilmasta tiivistynyt kaste ja kasvien erittämä pisarointi. Kasteessa ilmasta tiivistyy kosteutta jollekin pinnalle, esimerkiksi auton katolle, koska pinnan lämpötila on alhaisempi kuin ilman lämpötila. Tällöin sen kastepistekin on alhaisempi eli vettä tiivistyy alhaisemmassa lämpötilassa.
Risto Salmi

Ura

Turussa varttunut Salmi avusti teini-ikäisenä Vartiovuoren kesäteatterissa ja Turun kaupunginteatterissa ja näytteli Auralan huoneteatterissa. Hän näytteli urallaan Savonlinnassa ja Oulussa, Vaasan suomalaisessa teatterissa sekä Turun kaupunginteatterissa, josta hän jäi eläkkeelle.
Hänet tunnettiin roolistaan hieman yksinkertaisena P. A. Turpeisena Yle TV2:n Maalaiskomedia-sarjassa ja Perse-Arskana Raid-televisiosarjassa ja -elokuvassa.
Harjus

Meriharjus Suomessa

Harjus on muualla maailmassa makeanveden kala. Sitä esiintyy meressä ainoastaan murtovedessä Suomessa ja mahdollisesti Ruotsissa. Laji reagoi herkästi veden saastumiseen. Se on Suomessa ollut aiemmin runsas, ja vielä 1930-luvulla saaliit olivat suuria. Sen jälkeen se on vähitellen taantunut, niin että kesäkuussa 2014 Riista- ja kalatalouden tutkimuslaitos kuulutti Facebookissa kadonneita meriharjuksia. Ilmoituksia niistä tuli jo heinäkuun alkuun mennessä muutamia. Laji on luokiteltu Suomessa äärimmäisen uhanalaiseksi. Syyksi häviämiseen on esitetty, että rihmalevä on vallannut harjuksen lisääntymisalueita, ja siksi kutupaikoista on pulaa. Myös kalastuksen oletetaan vaikuttaneen vähentymiseen.

Pyyntimitat

Suomessa harjukselle sovelletaan kalastusasetuksen mukaista pyyntimittaa eli niin sanottua alamittaa 35 cm. Pohjoisosissa eli 67 leveyspiirin pohjoispuolella pyyntimitta on 30 cm. Tiukempiakin vaatimuksia voidaan antaa paikallisesti kalakantojen suojelemiseksi. Meriharjus on kokonaan rauhoitettu.
Kai R. Lehtonen

Kai Rikhard Lehtonen (s. 5. marraskuuta 1930 Lahti) on suomalainen lehtori, filosofian tohtori, kirjailija ja pakinoitsija. 
Lehtosen vanhemmat olivat Oskari Lehtonen ja Armi Sulamith Bonsdorff.
Lehtonen on toiminut historian ja yhteiskuntaopin opettajana, oppikirjantekijänä, BBC:n suomenkielisen osaston toimittajana, Yleisradion kouluradion toimituspäällikkönä ja Yleisradion asiaohjelmien toimittajana.
Lehtonen on kirjoittanut historian ja yhteiskuntaopin oppikirjoja, pakinakokoelmia, muistelmateoksia ja tietokirjoja eri aloilta. Hän pakinoi radiossa 1980–1990-luvuilla Historiaa pitkin poikin -ohjelmasarjassa. Tietotekniikan liitto nimesi Kai R. Lehtosen vuonna 1991 vuoden ATK-vaikuttajaksi "tunnustuksena hänen ansioistaan tietotekniikan tuomisessa radion avulla tutuksi laajoille harrastajapiireille". Lehtonen käynnisti Yleisradion vuosina 1985–1988 lähettämän tietokoneharrastajille suunnatun radio-ohjelman Silikoni. Vuonna 1980 Lehtonen käynnisti ylioppilaskokelaille tarkoitetun radio-ohjelman "Älliä vai ei", jossa ylioppilastutkintolautakunnan jäsenet vastasivat suorassa lähetyksessä kokelaiden koetta koskeviin kysymyksiin.
Lehtosen ensimmäiset pakinakokoelmat ovat kaksi 1990-luvun alkupuolen tietokoneaiheista teosta. Radioon toimittamistaan puhepakinoista Lehtonen on koostanut kaksi kirjaa, Briljantti juttu (1993) sekä Yhdeksän muusaa ja kolme miljoonaa suudelmaa (1995). Ne sisältävät herkullisia historiallisia tarinoita. Lisämausteena on historian rinnastaminen nykyajan ilmiöihin. vaikka teksti on asiapitoista, se tarjoillaan keveällä tyylillä.  
Lehtonen on myös ilmailun ja valokuvauksen harrastaja ja hän on ollut mukana Helsinki-Malmin lentoaseman säilyttämistä vaativassa kansanliikkeessä. Lehtonen on tallettanut lentoaseman historiaa kaitafilmille ja videolle.
Jefferson Lerma

Jefferson Andrés Lerma Solís (s. 25. lokakuuta 1994 Cerrito) on kolumbialainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustava keskikenttäpelaaja. Hän edustaa Englannin Valioliigassa pelaavaa Bournemouthia.
Lerma pelasi kotimaassaan Atlético Huilan junioreissa ja nousi edustusjoukkueeseen vuonna 2013. Kauden 2015–2016 hän pelasi lainalla espanjalaisseura Levantessa ja siirtyi kesällä 2016 seuraan pysyvästi. Hän pelasi Espanjan pääsarjassa kahtena kautena yhteensä 59 ottelua ja teki yhden maalin. Kaudella 2016–2017 Levante pelasi kakkostasolla Segunda Divisiónissa ja tuolla kaudella Lerma pelasi 30 liigaottelua ja teki niissä kaksi maalia. Kesällä 2018 hän siirtyi Bournemouthiin. Hän pelasi kaudella 2018–2019 Valioliigassa 30 ottelua ja teki niissä kaksi maalia.
Lerma on pelannut Kolumbian maajoukkueessa 13 ottelua. Ensimmäisen A-maaottelunsa hän pelasi marraskuussa 2017. Hän pelasi MM-kilpailuissa 2018 neljä ottelua ja vuoden 2019 Copa Américassa kaksi ottelua.
Saponiinit

Saponiinit on rakenteeltaan laajakirjoinen ryhmä glykosideja, joita esiintyy niin kasvi- kuin eläinkunnassakin. Kaikille saponiineille on tyypillistä vesiliuosten vaahtoaminen tavalla, joka muistuttaa saippualiuosten käyttäytymistä. Nimi saponiinit tulee Saponaria-kasvisuvun eli suopayrttien tieteellisestä nimestä ja aikaisemmin Saponaria-suvun kasvien juurakoita on käytetty saippuan tavoin. Monille saponiineille on tunnusomaista karvas maku. Myrkyllisyydeltään ne ovat muille nisäkkäille kuin märehtijöille yleensä alhaisia.

Rakenne ja esiintyminen eliöissä

Saponiinit koostuvat muiden glykosidien tavoin aglykonista ja sokeriosasta. Vaahtoamisominaisuus johtuu hydrofiilisesta sokeriosasta ja hydrofobisesta aglykoniosasta. Aglykonia kutsutaan sapogeniiniksi, joka voi olla 27 hiiliatomia sisältävä steroidi tai 30 hiiliatomia sisältävä triterpeeni. Steroidirakenteisia saponiineja kutsutaan usein saraponiineiksi. Tyypillisiä saponiinien sisältämiä sokereita ovat glukoosi, galaktoosi, ramnoosi, arabinoosi ja ksyloosi. Saponiinit voidaan luokitella myös sokerisivuketjujen määrän mukaan. Monodesmosideissa sokeriketjuja on yksi, bisdesmosideissa kaksi.
Kasveissa saponiineja esiintyy erityisesti koppisiemenisissä kasveissa. Kasvien saponiinit voivat olla joko steroidi- tai triterpenoidirakenteisia. Monodesmosideja esiintyy kasvien juurissa, siemenissä ja kuoressa, kun taas bisdesmosidit ovat tyypillisiä kasvien lehdissä. Eläinkunnassa ainoastaan piikkinahkaiset tuottavat saponiineja. Merimakkaroiden saponiinit ovat triterpenoidirakenteisia ja meritähtien saponiinit ovat steroidirakenteisia. Merimakkarat ja meritähdet tuottavat saponiineja puolustautuakseen saalistajilta.
Suolahden Wanha Asema

Suolahden Wanha Asema on rautatiehistoriallinen, aktiivikäytöstä vuonna 1951 pois jäänyt Suolahden asema-alue Äänekoskella. Asema yhdisti vuosina 1898–1951 leveäraiteisen rautatien Jyväskylään, kapearaiteisen Äänekosken–Suolahden rautatien ja Keiteleen sisävesisataman. Asemarakennus valmistui vuonna 1898, ja sen suunnitteli muiden rataosan asemien tapaan arkkitehti Bruno Granholm. Rakennusta laajennettiin vuonna 1904. Wanhaan Asemaan kuuluu myös veturitalli, rautatieläisten asuinalue ja satama. Se kuuluu historiallisten asema-alueiden suojelusopimukseen.
Alueella toimii rautatiehistoriaa ylläpitävä Keitele-Museo, jolla on käytössään esimerkiksi ajokuntoisia Tk3-vetureita ja Dm7–dieselmoottorivaunuja. Asemarakennuksessa toimii ruokaravintola.
Dals-Edin kunta

Kuntajaon kehitys

Vuoden 1952 kuntauudistuksessa muodostettiin Dals-Edin "suurkunta" yhdistämällä Dals-Edin, Gesäterin, Håbolin, Nössemarkin, Rölandan ja Töftedalin maalaiskunnat. Dals-Edin maalaiskunnassa sijaitsi Edin taajaväkinen yhdyskunta, joka perustettiin vuonna 1927 ja lakkautettiin vuoden 1957 lopussa.
Vuoden 1971 kuntauudistuksessa maalaiskunta muutettiin nykyiseksi Dals-Edin kunnaksi ilman rajamuutoksia. Kunta kuului Bengtsforsin kuntablokkiin, mutta kuntaliitosta ei koskaan tehty.

Taajamat

Kunnassa on 1 taajama, jonka osuus kunnan väestöstä vuoden 2010 lopussa oli 62,5 prosenttia. Taajamien ulkopuolella asui tuolloin 1 760 asukasta. Kunnan ainoa taajama on sen keskustaajama Ed, jossa oli 2 932 asukasta.

Pientaajamat

Yli 200 asukkaan taajamien lisäksi kunnassa on vuoden 2010 tietojen perusteella myös 50–199 asukkaan pientaajama Håbol.

Entiset pientaajamat

Ruotsissa on tehty tilastoja pientaajamista aikaisemmin myös vuosina 1990, 1995, 2000 ja 2005. Nössemark on ollut pientaajama jonakin tai joinakin vuosina vuosien 1995, 2000 ja 2005 aikana, mutta ei vuonna 2010.
Kiribatin väestö

Tämä artikkeli käsittelee Kiribatin väestöä ja sen ominaispiirteitä, kuten väestöntiheys, etnisyys, koulutustaso, terveys, taloudellinen tilanne ja uskonnolliset näkemykset.

CIA World Factbook -tilastot

Central Intelligence Agency julkaisee vuosittain verkkosivuillaan päivitetyn kaikkia maailman valtioita ja itsenäisiä erillisalueita koskevan tilastokokoelman nimeltä CIA World Factbook. Seuraavat tiedot pohjautuvat suurimmaksi osaksi sieltä saatuun informaatioon.

Väkiluku

Heinäkuussa 2013 Kiribatin väkiluku oli 103 248 asukasta. Vuonna 2013 väestönkasvu oli 1,21 % suurempaa edellisvuoteen verrattuna. Vuosien 1973 ja 2005 välisenä aikana väkiluku kasvoi 78 % 52 000 asukkaasta 93 000 asukkaaseen, keskimääräisen vuosittaisen väestönkasvun ollessa 1,8 %. Vuonna 2013 syntyi 22,18 ja kuoli 7,24 ihmistä jokaista 1 000 asukasta kohti.

Siirtolaisuus ja kaupungistuminen

Vuonna 2013 nettomuuttoaste oli - 0,28 % eli maasta muutti 2,86 ihmistä jokaista 1 000 asukasta kohti. Vuonna 2010 kaupunkiväestön osuus kattoi 44 % kokonaisväestöstä ja vuosittainen kaupungistumisaste oli 1,9 %. Suurin kaupunkialue oli pääkaupunki Tarawa, jossa oli vuonna 2009 noin 43 000 asukasta.

Koulutus ja terveys

Vuonna 2011 terveydenhuollon menot kattoivat 10,1 % (maailman mittakaavassa sijalla 25) ja vuonna 2002 koulutuksen menot 11,6 % bruttokansantuotteesta (maailman mittakaavassa sijalla 4). Vuonna 2008 kouluelämän pituus ensimmäisen asteen koulutuksesta kolmannen asteen koulutukseen oli keskimäärin 12 vuotta. Vuonna 2010 maassa oli 0,38 lääkäriä ja vuonna 2011 1,3 vuodepaikkaa jokaista 1 000 asukasta kohti. Vuonna 2008 peräti 46 % aikuisväestöstä oli liikalihavia. Vuonna 2011 66,1 % kokonaisväestöstä - 86,8 % kaupunkiväestöstä ja 49,9 % maalaisväestöstä - pystyi käyttämään riittävän kehittynyttä juomavesijärjestelmää. Samana vuonna 39,2 % kokonaisväestöstä, 50,8 % kaupunkiväestöstä ja 30,1 % maalaisväestöstä kuului kehittyneen jätevesihuollon piiriin.
Vuonna 2009 vain 22,3 % Kiribatin väestöstä käytti jonkinlaista ehkäisyä. Vuonna 2008 äitiyskuolleisuus oli 9 kuollutta synnyttäjää jokaista 100 000 eloonjäänyttä kohti. Vuonna 2013 lapsikuolleisuus oli kokonaisuudessaan 36,5 kuollutta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti (maailman mittakaavassa sijalla 63), 37,74 kuollutta poikalasta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti ja 35,21 kuollutta tyttölasta jokaista 1 000 elävänä syntynyttä kohti. Vuonna 2013 syntyvyysaste oli 2,63 lasta jokaista naista kohti.

Työ

Vuonna 2001 Kiribatin väestöstä 7 870 asukasta luettiin kuuluvaksi maan työvoimaan. Vuonna 2000 näistä 65,3 % työskenteli palvelu-, 32 % teollisuus- ja 2,7 % maanviljelyssektorilla. Vuonna 1992 työttömien osuus oli 2 % väestöstä (maailman mittakaavassa sijalla 13).
Oksana Grišina

Oksana Grišina (ven. Окса́на Гри́шина; s. 25. maaliskuuta 1978) venäläinen voimistelija ja IFBB:n fitness-ammattilainen.
Grišina syntyi sotilasperheeseen Venäjällä Kaliningradissa ja vietti lapsuutensa sekä Latviassa että Venäjällä. Grišina valmistui Kaliningradin valtionyliopistosta vuonna 2000, aineinaan liikunta ja urheilu.
Grišina voitti amatööriurallaan sekä Euroopan- että maailmanmestaruuden kokonaisarvostelussa, eli kaikki kilpailuluokat yhdistettynä. Hän saavutti ammattilaisuuden ja IFBB Fitness Pro -kortin vuonna 2007. Grišina on kautta aikojen toinen venäläinen urheilija, jolle on myönnetty ammattilaisuuden osoittava IFBB Fitness Pro -kortti 
Grishina asuu tällä hetkellä Yhdysvalloissa Kaliforniassa.
Pahan tytär

Pahan tytär (Point Pleasant) on yhdysvaltalainen tv-sarja vuodelta 2005. Se kertoo Christina Nicksonista (Elisabeth Harnois), jonka hengen Jesse Parker (Sam Page) pelastaa merellä lähellä Point Pleasantin rantaa. Sarjan ensimmäinen ja ainoaksi jäänyt tuotantokausi sisältää 13 jaksoa, mutta pienten katsojalukujen vuoksi niistä esitettiin FOX-televisiokanavalla vain 8 ensimmäistä. Suomessa Subtv esitti kaikki jaksot.

Juoni

Sarjan edetessä käy ilmi, että Christina on Saatanan tytär, joka on lähetetty tuhoamaan maailma, ja hänen rakastettunsa Jessen on Jumala lähettänyt surmaamaan Christinan. Sarjan päätösjaksossa kuitenkin paha näyttää voittavan.
Dmitri Hvorostovski

Dmitri Hvorostovski (16. lokakuuta 1962 Krasnojarsk – 22. marraskuuta 2017 Lontoo) oli venäläinen baritonilaulaja. Hän nousi kansainväliseen tietoisuuteen voitettuaan Cardiffissa BBC:n Singer of the World -laulukilpailun vuonna 1989.
Hvorostovski tunnettiin erityisesti italialaisten ja venäläisten baritoniroolien esittäjänä. Hänen repertuaariinsa kuului muun muassa Rigoletto, Don Carlon Rodrigo, Patarouvan Jeletski, Jevgeni Onegin, Figaron häiden kreivi sekä Don Giovanni. Hän esitti ja levytti myös venäläisiä kansanlauluja ja laulelmia.
Hvorostovski kuoli aivosyöpään 55-vuotiaana marraskuussa 2017.
Esko A. Repo

Esko Aulis Repo (s. 3. elokuuta 1935, Iisalmi) oli Suomen Senioripuolueen puheenjohtaja vuosina 2006–2009.
Repo meni vuonna 1960 naimisiin Aira Kosusen kanssa, ja perheeseen syntyi kolme lasta vuosina 1961, 1963 ja 1964. Repo valmistui 1963 ja toimi sen jälkeen arkkitehtinä muun muassa Rovaniemellä.
Repo valmistui vuonna 1985 hallintotieteiden maisteriksi, 1988 -lisensiaatiksi ja 1990 -tohtoriksi. Hänestä tuli vuonna 1993 Lapin yliopiston alue- ja ympäristösuunnittelun dosentti. Sotilasarvoltaan hän on majuri.
Esko A. Repo jäi eläkkeelle vuonna 2000. Hän asuu Seinäjoella ja on toiminut Ilkka-lehden pitkäaikaisena kolumnistina.
Repo oli vaaleissa 2007 ehdokkaana Vaasan vaalipiiristä. Hän sai 851 ääntä.