Liettuan itsenäisyyssodat

Tausta

Puolan jakojen jälkeen vuonna 1795 Liettuan suuriruhtinaskunta liitettiin osaksi Venäjän keisarikuntaa. Liettuan kansallinen herääminen syntyi 1800-luvulla ja samalla syntyi liike ajamaan itsenäisen kansallisvaltion perustamista. Ensimmäisen maailmansodan aikana Liettuan alue oli Saksan keisarikunnan miehittämänä vuodesta 1915 sodan loppuun marraskuuhun 1918.
16. helmikuuta 1918 Liettuan neuvosto julisti Liettuan itsenäisyysjulistuksen, jossa Liettua julistettiin itsenäiseksi tasavallaksi. Itsenäisyysjulistuksen julkaisemisen esti aluksi Saksan armeija, mutta 23. maaliskuuta 1918 Saksa hyväksyi julistuksen. Saksan uutena tavoitteena oli luoda satelliittimaiden verkosto (Mitteleuropa). Julistuksen hyväksymisestä huolimatta Saksa ei sallinut neuvoston perustaa Liettualle omaa armeijaa, poliisivoimia tai kansallisia toimielimiä. 11. marraskuuta 1918 Saksa allekirjoitti Compiègnen aselevon. Aselevossa se hävisi virallisesti sodan ja menetti Liettuan kontrolloimisen. Liettuan ensimmäinen hallitus, jota johti Augustinas Voldemaras, muodostettiin. Voldemaras antoi lausuman, ettei Liettua tarvinnut pienen miliisin lisäksi armeijaa, koska sillä ei ollut suunnitelmia ottaa osaa sotilaallisiin konflikteihin. Näkemys ei ollut realistinen, sillä konfliktit Liettuaa vastaan puhkesivat pian lausuman jälkeen.

Armeijan muodostaminen

Ensimmäinen laillinen säädös armeijan luomisesta Liettualle hyväksyttiin 23. marraskuuta 1918. Armeijan luominen ja organisointi oli hidasta johtuen rahoituksen, aseiden, ammusten sekä kokeneiden sotilashenkilöiden puutteesta. 20. joulukuuta Antanas Smetona ja Voldemaras matkustivat Saksaan pyytämään apua armeijan muodostamisessa. Apu saapui vuoden 1918 lopulla, kun Saksa maksoi Liettualle sata miljoonaa Saksan markkaa sotakorvauksina. Näin Liettuan armeijan muodostuminen eteni Saksan armeijan suojeluksessa, jonka joukot olivat perääntymässä. Smetonan ja Voldemarasin lähtö Saksaan aiheutti kuitenkin vaikean tilanteen Liettuassa. Voldemarasin hallituksen kaaduttua Liettuan neuvosto julisti Mykolas Sleževičiusin uudeksi Liettuan pääministeriksi 26. joulukuuta 1918. Sleževičius hahmotti naapurimaiden ja liettualaisten kommunistien uhan ja antoi julistuksen, jossa hän kehotti kaikkia liettualaisia miehiä liittymään armeijaan Liettuan puolustamiseksi.
Vapaaehtoisille armeijaan astujille Liettuan hallitus lupasi vapaata maata. Täyttääkseen aselevossaan antaneen lupauksensa Liettuan itsenäisyyden tukemiseksi, Saksa yritti koota vapaaehtoisjoukkoa Liettuan alueella vielä olleista saksalaisista sotilaista. Yritykset kuitenkin epäonnistuivat. Lopulta Saksassa luotiin divisioona vapaaehtoisia saksalaisia. Sotilaiden palkka oli viisi markkaa päivältä ja 30 markkaa kuukaudelta. Ensimmäiset saksalaiset joukot saapuivat Liettuaan tammikuussa 1919. Osa joukoista lähetettiin kuitenkin pois niiden huonokuntoisuuden takia. Tammikuun loppuun mennessä Liettuassa oli 400 vapaaehtoista saksalaista asemissa Alytusissa, Jonavassa, Kėdainiaissa ja Kaunasissa. Viimeiset Freikorps-joukot lähtivät Liettuasta heinäkuun 1919 aikana. 5. maaliskuuta 1919 Liettua aloitti virallisen liikekannallepanon, joka koski vuosina 1897-1899 syntyneitä miehiä. Kesän lopulla 1919 Liettuan puolustusvoimat koostuivat 8000 sotilaasta. Liettuan itsenäisyyssodissa on arvioitu kuolleen 1 444 vapaaehtoista liettualaista sotilasta.

Sota bermontialaisia vastaan

Bermontialaisiksi kutsuttiin Pavel Bermondt-Avalovin johtamaa Länsi-Venäjän vapaaehtoista armeijaa, joka koostui saksalaisista ja venäläisistä sotilaista. Armeijan venäläiset sotilaat olivat sotavankeja, jotka Saksa oli vapauttanut sillä ehdolla että nämä taistelisivat bolševikkeja vastaan Venäjän sisällissodassa. Armeijan saksalaiset sotilaat koostuivat Freikorpsin sotilaista, jotka olivat jääneet Liettuaan ja Latviaan Saksan hävittyä sodan. Länsi-Venäjän vapaaehtoisen armeijan päällimmäinen päämäärä oli taistella kommunistisia joukkoja vastaan Aleksandr Koltšakin joukkojen tuella, mutta sen todellinen tarkoitus oli Saksan vaikutusvallan säilyttäminen Saksan ensimmäisessä maailmansodassa valtaamilla alueilla.
Aluksi bermontialaiset toimivat pääosin Latviassa, mutta kesäkuussa 1919 he ylittivät Liettuan ja Latvian välisen rajan ja valtasivat Kuršėnain. Samaan aikaan liettualaiset joukot olivat taisteluissa Puna-armeijaa vastaan, mistä johtuen Liettua pystyi antamaan ainoastaan diplomaattisen protestin. Lokakuun aikana bermontialaiset valtasivat huomattavia alueita Liettuan länsiosissa sisältäen Šiauliain, Biržain ja Radviliškisin kaupungit. Valtaamissaan kaupungeissa bermontialaiset ilmoittivat, että ainoa hallinnollisena kielenä käytettävä kieli oli venäjä. Lisäksi bermontialaiset tulivat pahamaineisiksi varastelemisesta ja paikallisen väestön ryöstelemisestä, mikä johti paikallisten partisaaniryhmien syntyyn.
Lokakuun 1919 aikana liettualaiset joukot hyökkäsivät bermontialaisia vastaan saavuttaen tärkeän voiton 22. marraskuuta lähellä Radviliškisia. Siellä liettualaiset saivat merkittävän sotasaaliin, joka sisälsi muun muassa 30 lentokonetta ja 10 tykkiä. Myöhemmät yhteenotot esti ympärysvaltojen edustajan Henri Niesselin väliintulo, joka valvoi saksalaisten sotilaiden vetäytymistä. Liettualaiset joukot seurasivat perääntyviä bermontialaisia estääkseen muun muassa ryöstelyn. 15. joulukuuta 1919 mennessä bermontialaiset olivat perääntyneet Liettuasta.