Pyhä lehto

Pyhä lehto eli uhrilehto on ei-kristillisen uskonnon pyhä metsikkö, usein uhripaikka. Pyhistä lehdoista käytetään Suomessa nimitystä hiisi ja virossa hiis, tosin hiisi-sanalla on muitakin merkityksiä, joista kuitenkin kulttipaikkaa tarkoittava on alkuperäinen. Pyhät lehdot olivat Euroopassa pyhitetty luonnonhengille ja suvun vainajille. Ne olivat periaatteessa yhteneväisiä nyky-yhteiskuntamme muistolehtojen kanssa. Ne olivat maanviljelyltä, raivaamiselta, metsästykseltä ja muulta ihmisen hyötykäytöltä suojeltuja alueita. Niissä tosin käytiin palvontamenoissa, ja niissä järjestettiin juhlia.

Antiikin Kreikan ja Rooman pyhät lehdot

Kreikan kuuluisin pyhä lehto oli Dodonan tammilehto, jossa oli oraakkeli. Ateenan Akatemia puolestaan oli pyhä oliivipuulehto. Keski-Italian Nemin kaupungin lähellä oli useita palvontapaikkoja, muun muassa Dianalle pyhitetty lehto, ja Rooman Forum Romanumilla oli pyhä lehto vestaalien talon takana.

Germaanisten kansojen pyhät lehdot

Pohjoismaiden kuuluisin pyhä lehto oli Adam Bremeniläisen kuvaama Uppsalan temppeli, jossa jokainen puu oli pyhä. Blót-uhrijuhlia järjestettiin yleensä uhrilehdoissa. Adam Bremeniläisen mukaan Pohjolan pakanakuninkaat uhrasivat pyhissä lehdoissa joka yhdeksäs vuosi yhdeksän urosta joka lajista.
Manner-Euroopan germaaniheimot palvoivat puita ja heillä oli myös pyhiä lehtoja. Nykyiseen jouluperinteeseen kuuluvan joulukuusen uskotaan olevan lähtöisin germaanien puiden palvonnasta.

Kelttien pyhät lehdot

Kelteillä uhrilehdot olivat tärkeitä rituaalisten uhritoimitusten tapahtumapaikkoja. Kelttien pyhissä lehdoissa uhrattiin sekä ihmisiä että eläimiä eri jumalille, ja druidit valvoivat uhritoimituksia. Usein uhrattiin jumalatar  Nemetonalle. Kelttien uhrilehtojen jäännöksiä on löydetty eri puolilta Keski-Eurooppaa sekä Ranskasta ja Britteinsaarilta.

Suomalais-ugrilaiset kansat

Erilaisia pyhiä lehtoja esiintyi useiden eri suomalais-ugrilaisten kansojen keskuudessa. Komit ja udmurtit tunsivat pyhät lehdot nimellä lud. Lehtoja käytettiin uhrimenoissa ja ne rakentuivat yleensä  vanhan puun ympärille, joka liitettiin puolestaan jonkinkaltaiseen henkeen. Jokaisella suvulla oli oma lehtonsa ja suuremmat lehdot jaettiin myös suuremman yhteisön kanssa. Mordvalaiset ja marit tunsivat samankaltaiset lehdot nimellä keremet. Jotkin mordvalaisten ja marien lehdoista oli omistettu yksittäisille sankarihahmoille.

Pyhät lehdot Suomessa

Suomessa pyhät lehdot sijaitsivat keskeisellä paikalla, eivät syrjässä. Nykyäänkin monien entisten pyhien lehtojen sijainti on nähtävissä sitä kiertävinä Hiisi-alkuisina paikanniminä.
Tiedot pyhiin lehtoihin liittyvistä uskomuksista ja uskonnollisista toimituksista läntisessä Suomessa ovat pitkälti kadonneet kristinuskon myötä. Niinkin myöhään kuin 1700-luvulla oli vielä pyhiä lehtoja tai sellaisiksi epäiltyjä, joita kirkonmiehet ja viranomaiset pyrkivät hävittämään. Käytäntö pyhiä lehtoja vastaan oli jo aiemmin ollut koko Euroopan laajuinen. Inkerissä on kuitenkin säilynyt pyhiä lehtoja neuvostoaikoihin, ja niiden käytöstä on säilynyt melko kattavat tiedot. Inkeriläisten pyhien lehtojen ja muualta säilyneiden tiedonsirpaleiden perusteella voidaan rakentaa myös kuva siitä, millaisia olivat länsisuomalaiset pyhät lehdot.
Ilmeisesti pyhissä lehdoissa pidettiin vakkajuhlat. Vakkajuhlat olivat pitäjän järjestämät uskonnolliset pidot ja uhrijuhla. Vakkajuhlissa uhrattiin vakallinen uutta ruokaa.
Pyhät lehdot olivat ympäriltään aidattuja, kuten Inkerissä, tai niiden sisällä oli erityinen aidattu alue uhriaitaus. Uhriaitaukseen heitettiin uhreja, mutta niihin ei saanut mennä sisään. Pyhissä lehdoissa saattoi myös olla jumalankuvia.