google/wiki40b huggingface dataset:
Into Linturi

Into Aimo Onni Linturi (21. lokakuuta 1902 Köyliö – 7. elokuuta 1989) oli suomalainen taidemaalari.
Linturin vanhemmat olivat nimismies Kaarlo Lindroth ja postinhoitaja Ida Lindroth, o.s. Andrell. Hän opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1921–1924, Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1924–1926 sekä Vapaassa Taidekoulussa 1947. Linturi suoritti taiteilijan debyyttinsä osallistuessaan Suomen Taiteilijain näyttelyyn Helsingissä 1928 ja hän osallistui myöhemmin useisiin ryhmä- ja yksityisnäyttelyihin 1950-luvulta aina 1980-luvulle saakka. Ulkomailla hän piti näyttelyjä Saksassa vuonna 1971 ja Latviassa vuosina 1972 ja 1976. Linturi toimi kansalaisopiston kuvataiteen opettajana Vammalassa vuosina 1965–1970.  
Into Linturilla oli vuodesta 1930 ateljee lapsuudenkodissaan Köyliön Villa Linturissa. Hän asui Köyliössä 1950-luvun alkuun saakka jolloin hän muutti Tyrväälle Hätilän kylään. Linturi asui myöhemmin kesät Tyrväällä ja talvet Turussa. Linturin tuotantoon kuului satakuntalaisia maisemakuvia ja myös muotokuvia. Hänen töitään on esillä Emil Cedercreutzin museossa Harjavallassa. Lisäksi hänen maalauksiaan on Tampereen taidemuseon, Rauman taidemuseon, Porin taidemuseon ja Hiekan taidemuseon (Tampere), Kankaanpään, Vammalan, Porin ja Tampereen kaupunkien, Ruotsin Skövden ja Saksan Bremenin kaupunkien sekä eri yhteisöjen ja säätiöiden kokoelmissa.
Hänen veljiään olivat muun muassa sisäministeri Arvo Linturi sekä yleisurheilija Oiva Linturi.
Maurice André

Maurice André (21. toukokuuta 1933 Alès – 25. helmikuuta 2012 Bayonne) oli ranskalainen trumpetisti. Hänet lähetettiin opiskelemaan Pariisin konservatorioon, ja hän voitti vuonna 1955 kansainvälisen kilpailun Genevessä. 
André nousi huomattavaan kansainväliseen maineeseen 1960-luvulta alkaen. Hän on tehnyt satoja levytyksiä, joiden joukkoon kuuluu muun muassa barokkimusiikkia. Koska trumpetille kirjoitettu ohjelmisto oli määrällisesti vähäistä, hän on myös tehnyt useita transkriptioita soittimelleen.
André on yksi aikansa huomattavimmista vaskipuhallintaitajista. Häneltä ovat saaneet vaikutteita useat tunnetut nuoremmat muusikot, kuten Wynton Marsalis.
Mullah

Mullah tai mullá tai molla (arab. ja pers. ملا, turkk. Molla) on šiialaisessa islamissa alimman tason uskonoppinut. Periaatteessa mullahin pitäisi olla opiskellut Koraania, islamin perinteitä (hadith) ja islamilaista lakia (fiqh). Mullahit johtavat moskeijoissa rukouksia, suorittavat uskonnollisia seremonioita. Lisäksi mullahit saattavat opettaa islamilaisessa koulussa (madrassa).
Mullahia käytetään yleensä šiialaisista oppineista. Sunnilaisuudessa vastaava oppinut on imaami.
Dryden (Kanada)

Historia

Ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui ojibway-intiaaneja, jotka pystyttivät leirejä alueen halki kulkevan Wabigoon River -joen varteen. He kutsuivat aluetta nimellä Paawidigong, joka Suomeksi käännettynä on: "Paikka jossa kosket sijaitsevat".
Eurooppalaisen asutuksen alullepanijana toimi Ontarion maatalousministeri John Dryden, joka perusti Drydenin vuonna 1895. Vuonna 1910 Dryden sai kaupunkioikeudet (town) ja samana vuonna ensimmäinen sellutehdas avattiin käyttöön. Vuonna 1998 Dryden yhdistyi läheisen Barclayn kaupungin kanssa ja uudeksi nimeksi otettiin City of Dryden.
Punavalkku

Ulkonäkö ja koko

Punavalkku kasvattaa 20–50 senttimetriä pitkän, yläosastaan karvaisen varren. Varressa on vuoroittain 4–6 kapeanpuikeaa tai suikeaa lehteä, jotka ovat 8–10 cm pitkiä. Kukinto on harsu tähkä, jossa on 3–15 isoa kukkaa. Kukkien tukilehdet ovat sikiäintä pitempiä. Kukat ovat vaaleanpunaisia ja kannuksettomia, suippo huuli on valkoisehko, keltajuovainen ja punalaitainen. Sikiäin on tiheäkarvainen. Laji kukkii heinäkuussa.
Tärkein osa punavalkusta sijaitsee maan alla. Laji elää symbioosissa sienen kanssa. Sienijuuren kanssa läheisen suhteen muodostava maavarsi kasvattaa pitkiä juuria, mutta maanpäällisiä versoja ei nouse esiin läheskään joka vuosi.
Maanpäällisen verson lehdet ovat tummanvihreitä, lyhyitä verrattuna toiseen valkkuun, miekkavalkkuun. Kukkia on tätä toista lajia vähemmän, ja ne ovat väriltään purppuraisia. Kukinnan jälkeen kasvi on lehtien lisäksi helppo erottaa miekkavalkusta myös sen perusteella, että miekkavalkusta poiketen punavalkun kukat kasvavat selvän suojuslehden tyveltä: miekkavalkulla kukinnon suojuslehdet ovat hyvin vaatimattomat.
Punavalkun pölytys perustuu huijaukseen. Sen uskotaan käyttävän kellokasvien, erityisesti kurjenkellon (Campanula persicifolia) pölyttäjinä toimivia suokkomehiläisiä (mm. Chelostoma fuliginosum ja C. campanularum) hyödykseen. Kasvin kukissa ei ole mettä, joten pölyttäjät jäävät palkitsematta. Ainakaan Suomessa pölytystulos ei ole hyvä.

Levinneisyys

Punavalkkua tavataan pääasiassa Keski- ja Etelä-Euroopassa ja Kaukasuksella. Pienempiä esiintymiä tavataan lähes koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta, Lähi-idästä ja Pohjois-Afrikan länsiosista. Suomessa punavalkun harvat ja pienet esiintymät ovat keskittyneet Lohjan ja Kiskon seuduille. Laji lienee levinnyt Suomeen jo jääkauden jälkeisellä lämpökaudella.

Elinympäristö

Suomessa punavalkku kasvaa valoisissa kangasmetsissä ja lehdoissa. Laji suosii kalkkimaita ja etelärinteitä. Lajin taantumiseen Suomessa on ilmeisesti syynä avohakkuut, kasvupaikkojen kuusettuminen sekä kesämökkirakentaminen. Lajin yleisyyttä on kuitenkin vaikea arvioida punavalkun hyvin epäsäännöllisen kukinnan takia.
Rautamyrkytys

Rautamyrkytys on elimistön myrkytystila, joka aiheutuu raudasta kehossa. Rauta on veren punasoluissa esiintyvässä hemoglobiinissa hapen sitoja ja siten välttämätön ihmiskeholle. Jos raudan elimistöön imeytymistä säätelevä mekanismi pettää, kudoksiin saattaa imeytyä suuria määriä rautaa. Akuutin rautamyrkytyksen oireita ovat muun muassa vatsakipu, pahoinvointi, oksentelu ja verinen ripuli.
Yleisin rautamyrkytyksen potilas on lapsi, joka on syönyt aikuisille raudanpuuteanemian hoitoon tarkoitettuja rautaa sisältäviä hivenainetabletteja (joissa vaikuttava aine on yleensä rauta(II)sulfaattia). Jo 3 g annos voi olla kuolettava kaksivuotiaalle lapselle, ja jo 1 g aiheuttaa vakavan myrkytyksen. Rautamyrkytyksiä ei ole raportoitu tapahtuneeksi raudan tai muiden metallien louhinnan yhteydessä tai malmin ja metallien käsittelyssä teollisuudessa.
Rautamyrkytys saattaa ääritapauksessa johtaa kuolemaan. Akuuttia myrkytystä epäiltäessä hoito tulisi aloittaa jo ennen raudan ylimäärän toteamista verikokeella. Myrkytyksen hoitoon käytetään vatsahuuhtelua ja sen yhteydessä natriumvetykarbonaattia 1–2-prosenttisena seoksena suun kautta ruoansulatuskanavassa olevan raudan sitomiseksi. Jo imeytyneen raudan eliminaation nopeuttamiseksi annetaan lisäksi deferoksamiinia lihasruiskeena eli parenteraalisesti. Muita rautaa kelatoivia lääkeaineita ovat deferiproni ja deferasiroksi. Myös EDTA:ta voidaan käyttää. Kelaatiohoito on riippuvainen virtsan erityksen toimimisesta; jos potilaalla on vähävirtsaisuutta (oliguria) tai anuria, myrkytyksen hoitona käytetään dialyysiä.

Raskauden aikana

Rautamyrkytykset ovat suhteellisen tavallisia raskaudenaikaisia myrkytyksiä. Rautaylimäärä ei todennäköisesti läpäise istukkaa ainakaan merkittävissä määrin, joten siitä ei ole suoraan haittaa sikiölle. Vaikeaan rautamyrkytykseen liittyy kuitenkin riski äidin metabolisesta asidoosista, koagulopatiasta ja hemodynamiikan pettämisestä, jotka voivat olla fataaleja sikiöllekin.
HMS Aurora (1913)

Palvelus

HMS Aurora liitettiin palvelukseen otettaessa Suuren laivaston Harwichiin sijoitetun 1. hävittäjälaivueen johtoalukseksi. Alus osallistui laivueineen Doggermatalikon taisteluun. Alus siirrettiin helmikuussa 1915 10. hävittäjälaivueen johtoalukseksi, missä tehtävässä se oli aina kesäkuuhun. Tänä aikana alukselle asennettiin lentoonlähtöalusta vesilentokoneille.
Kesäkuussa 1915 alus liitettiin 5. kevyt risteilijälaivueeseen, missä se palveli aina maaliskuuhun 1918 saakka. Alus osallistui elokuussa Saksan keisarikunnan laivaston  kaapparin Meteorin upottamiseen ja valtasi sekä syyskuussa että lokakuussa saksalaisen troolarin. Alus oli suojaamassa 24. maaliskuuta 1916 vesilentokoneiden emälaivojen tekemää iskua Hoyeriin. Alus varustettiin miinakiskoin toukokuussa 1917 ja se laski kolmella miinanlaskumatkalla kaikkiaan 212 miinaa. Maaliskuussa 1918 tehty matka suuntautui Skagerrakiin.
Alus siirrettiin maaliskuussa 1918 Suuren laivaston 7. kevyt risteilijälaivueeseen, jonka mukana se oli marraskuussa  vastaanottamassa antautuvaa Saksan laivastoa. Alus poistettiin palveluksesta maaliskuussa 1919 Devonportissa Amiraliteetin joutuessa sodan päätyttyä supistamaan menojaan. Aluksen miehistö supistettiin minimiin ja vapautunut henkilöstö siirrettiin muille aluksille. Alus palasi palvelukseen elokuussa 1920, kun sen siirto Kanadan laivastolle varmistui.

HMCS Aurora

Kanadan laivasto otti aluksen vastaan 1. marraskuuta 1920 nimeten sen samalla HMCS Auroraksi. Se purjehti Halifaxiin, jonne se saapui 21. joulukuuta yhdessä kahden Kanadan laivastolle siirretyn hävittäjän kanssa. Saapuneet alukset siirrettiin telakalle pikaiseen huoltoon, minkä jälkeen ne aloittivat ensimmäisen koulutuspurjehduksen Karibian meren ja Panaman kautta Esquimaltiin Brittiläiseen Kolumbiaan. Aurora palasi 30. heinäkuuta 1921 samaa reittiä Halifaxiin.
Alus poistettiin elokuussa 1921 palveluksesta budjettileikkausten seurauksena. Alukselta poistettiin 1. heinäkuuta 1922 aseet ja ammukset, mitkä siirrettiin maihin varastoitavaksi ja muille aluksille. Sille ei jätetty minkäänlaista miehitystä ja sen varusteita siirrettiin tarpeen mukaan muille aluksille. HMCS Aurora oli ankkuroituna Halifaxissa, kunnes kaupungin viranomaiset vaativat 1927 aluksen siirtämistä. Alus sijoitettiin poistolistalle 1. heinäkuuta ja se myytiin tämän jälkeen romutettavaksi Sorelille Quebeciin.
Halden

Historia

Haldenin asutuskeskus oli 1500-luvulla puutavaran laivaussatama. Vuoden 1658 Roskilden rauhan se sai rajakaupungin aseman. 1665 kaupungille myönnettiin etuoikeuksia ja se sai nimen Fredrikshald.
Ruotsin kuningas Kaarle XII kuoli sotaretkellä Fredrikshaldissa 30. marraskuuta 1718.
Lemmikki Kekomäki

Kaino Tuovi Lemmikki Kekomäki (o.s. Yrjö-Koskinen; 17. syyskuuta 1902 Loppi – 8. huhtikuuta 1996 Helsinki) oli suomalainen juristi, joka valittiin ensimmäisenä naisena korkeimman hallinto-oikeuden jäseneksi vuonna 1956. Vuonna 1918 perustetussa tuomioistuimessa oli aiemmin työskennellyt useita naisia, ja Kekomäki itse oli ollut sen palveluksessa monissa eri tehtävissä vuodesta 1928 lähtien ennen nimitystä hallintoneuvoksen virkaan. Nimityksen myötä Kekomäestä tuli Pohjoismaiden ensimmäinen nainen ylimmän oikeusasteen tuomarina.

Elämä

Lemmikki Kekomäki syntyi poliittisesti aktiiviseen perheeseen. Hänen isänsä oli kansanedustaja Lauri Yrjö-Koskinen ja isoisänsä senaattori Yrjö-Sakari Yrjö-Koskinen. Äiti Ossia Schöneman oli koulutukseltaan kansakoulunopettaja. Kekomäki valmistui Hämeenlinnan suomalaisesta yhteiskoulusta ylioppilaaksi vuonna 1921. Hän pääsi yhtenä ensimmäisistä naisista opiskelemaan Helsingin yliopiston oikeustieteelliseen tiedekuntaan, josta valmistui yleisen oikeustutkinnon suorittaneena vuonna 1927.
Varatuomarin arvon Kekomäki sai vuonna 1931. Samana vuonna hän avioitui varatuomari Esko Kekomäen kanssa. Pariskunnalle syntyi neljä lasta. Ennen työllistymistään korkeimpaan hallinto-oikeuteen Kekomäki työskenteli Asutushallituksessa, Metsähallituksessa ja sosiaaliministeriössä. Korkeimpaan hallinto-oikeuteen hän tuli aluksi ylimääräiseksi virkamieheksi, josta hän eteni askel kerrallaan vakinaiseksi hallintoneuvokseksi.

Tunnustukset

Vuonna 1960 Kekomäki vastaanotti ensimmäisenä naisena Suomen Valkoisen Ruusun I luokan komentajamerkin. Vuonna 1971 hän sai Suomen Leijonan suurristin, joka on ritarikunnan korkein kunniamerkki. Hän oli ensimmäinen suomalaisen ritarikunnan suurristin saanut nainen.
Hải Phòng

Historia

Hải Phòng on ollut merkittävä satamakaupunki jo usean vuosisadan ajan. Ranskan vallattua Vietnamin kaupungista tuli Ranskan Indokiinan tärkein laivastotukikohta.
Kun Vietnam yritti itsenäistyä toisen maailmansodan jälkeen, Hải Phòng oli ensimmäinen paikka, jossa Ranska käynnisti sotilastoimenpiteet itsenäistymistä vastaan. Ranskan laivasto pommitti kaupunkia. Myöhemmin Vietnamin sodassa Yhdysvallat pommitti rankasti kaupunkia, sillä se oli Pohjois-Vietnamin ainoa merkittävä satama. Sodan jälkeen Hải Phòng rakennettiin merkittävä teollisuuskeskus.
Mihail Menzbier

Mihail Aleksandrovitš Menzbier (ven. Михаи́л Алекса́ндрович Ме́нзбир, 1855 – 10. lokakuuta 1935) oli venäläinen eläintieteilijä.
Menzbier toimi Moskovan yliopiston vertailevan anatomian professorina. Hän kirjoitti tieteellisiä artikkeleita Venäjän linnustosta sekä yhdessä Nikolai Severtsovin kanssa Turkestanin linnustosta.
Menzbier oli Venäjän tiedeakatemian jäsen, British Ornithologists' Unionin ja Deutsche Ornithologen-Gesellschaftin kunniajäsen, sekä American Ornithologists' Unionin ja Zoological Society of Londonin kirjeenvaihtajajäsen.
Menzbier nimesi joitakin lintujen alalajeja, muun muassa lehtopöllön alalajin Strix aluco willkonskii.
Jari Multanen

Jari Multanen (s. 5. tammikuuta 1966 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi hyökkääjänä SM-liigassa vuosina 1986–1996.
Multanen aloitti SM-liigauransa Tampereen Ilveksessä kaudella 1986–1987. Seuraavalla kaudella hän pelasi Ilveksen lisäksi I-divisioonassa lahtelaisen Kiekkoreippaan joukkueessa, mutta vuosina 1988–1991 hän kuului Ilveksen vakiokokoonpanoon. Vuodet 1991–1995 hän pelasi jälleen Reippaassa, kolme vuotta SM-liigassa ja viimeisen vuoden I-divisioonassa. Viimeiset neljä liigaotteluaan hän pelasi kaudella 1995–1996 Porin Ässien joukkueessa. Multanen pelasi SM-liigan runkosarjassa yhteensä 285 ottelua, joissa hänen tehopisteensä olivat 58 + 93 = 151 ja jäähymääränsä 314 minuuttia. Hän saavutti urallaan yhden SM-hopean ja yhden SM-pronssin.
Australopithecus garhi

Löydöt

A. garhin fossiileissa, esimerkiksi BOU-VP-12/130:ssa, on samanlaisia piirteitä kuin lajeilla Australopithecus afarensis ja Australopithecus africanus. Lajin aivokapasiteetti on noin 450 kuutiosenttimetriä, kuten muillakin Australopithecus-lajeilla. Lajin väli- ja takahampaissa on joitakin samoja piirteitä kuin lajilla Paranthropus boisei, ja ne ovat suurempia kuin muiden sukunsa lajien vastaavat hampaat, halkaisijaltaan noin 18 mm. A. garhi voisi olla Homo-suvun kantaisä, kuten lajin Homo habilis, jos sen yläleuka olisi muuttunut evoluution seurauksena nopeasti noin 200 000–300 000 vuodessa. Viimeaikaiset löydökset ovat sekoittaneet paljon teorioita ihmissukua edeltävistä lajeista.

Varhaisimmat kivityökalut

Lajin fossiilien läheltä on löytynyt Olduvain kulttuurin aikaisia kivityökaluja, ja ne on ajoitettu 2,5–2,6 miljoonaa vuotta vanhoiksi. Vuoden 1999 Science-lehden numero esittää niiden olevan vanhempia kuin lajin myöhempien ihmislajien esi-isän Homo habiliksen käyttämät. Antropologit ovat pitkään pitäneet työkalujen käyttöä vain suvun Homo ominaisuutena, mutta niitä ovat saattaneet käyttää muutkin samoihin aikoihin eläneet suvut.
Kisber felver

Kisber Felver on hevosrotu, ja se on kotoisin Unkarista Kisberin siittolasta. Kisberin siittola perustettiin vuonna 1853. Kisber-felver kärsi molemmista maailmansodista useiden muiden itäeurooppalaisten rotujen tavoin. Toisen maailmansodan jälkeen kanta on ollut todella pieni, nykyisinkin näitä hevosia on vain muutama tuhat. Sitä on sallittu risteyttää trakehnerin, täysiverisen, arabin, angloarabin, shagyan ja ranskanpuoliverisen kanssa. Rotu soveltuu erittäin hyvin ratsuksi, erityisesti esteratsuksi. Rodun hevosen pää on jalomuotoinen, profiili yleensä suora ja kaula hyvin asettunut. Hyväasentoiset, loivat lavat sekä syvä ja leveä runko kuuluvat rodun piirteisiin. Selkä on usein erityisen pitkä.
William Grove

Nuoruusvuodet

Grove syntyi Swanseassa Walesissa, ja oli perheen ainoa lapsi. Hänen ensimmäiset opiskeluvuotensa olivat yksityisopiskelun varassa ennen kuin Grove aloitti opiskelun Brasenose Collegessa Oxfordissa. 1832 hän valmistui ja samana vuonna Grove liittyi "kuninkaalliseen instituutioon" ja oli Swansea Literary and Philosophical Society (Swansean kirjallinen ja filosofinen yhdistyksen) perustaja.

Ura

Grove julkaisi vuonna 1838 polarisaatiottoman Groven sähköparin, joka oli paljon tehokkaampi ja halvempi kuin John Frederic Daniellin kaksi vuotta aiemmin julkaisema paristo. 
Veden hajottaminen vedyksi ja hapeksi sähkön avulla oli keksitty 1800-luvun alussa. Grove meni askeleen pidemmälle, ja yhdisti vetyä ja happea saadakseen vettä ja sähköä. Hän huomasi, että jos näin syntyneen sähkön avulla hajotettiin lisää vettä, voitiin luoda tapahtumaketju jota voidaan kuvata ensimmäiseksi polttokennoksi.
Grove  kutsuttiin Royal Societyn jäseneksi vuonna 1840.  Hän alkoi pian toimia yhdistyksen uudistamiseksi, koska valta oli siellä keskittynyt pienen hyvä veli -verkoston käsiin.
Groven vuonna 1846  kirjoittamassa kirjassa On the correlation of Physical Forces hän ennakoi energian säilymisen periaatteita, jotka Helmholz kuvasi tarkemmin seuraavana vuonna.
Grove julkaisi kaikkiaan noin seitsemänkymmentä artikkelia ja kirjaa, useimmat sähkökemian alalta.

Perhe

Kuninkaallisessa instituutiossa Grove tapasi Emma Maria Powlesin (kuoli 1879) ja meni naimisiin tämän kanssa vuonna 1837. Pari sai kaksi lasta, Emilen ja Annan.
Groven tytär Imogen Emile (kuoli 1886) meni naimisiin William Edward Hallin kanssa vuonna 1886. Tyttärensä Anna oli naimisissa Herbert Augustus Hillin kanssa ja he saivat kaksi lasta: Edmond Herbert Grove-Hills ja John Waller Hills.
Donkey Konga 2

Pelaaminen

Pelin idea on täsmälleen sama, kuin edellisessäkin osassa: pelaajan tulee rummuttaa DK Bongoilla television ruudulla liikkuvien merkkien mukaisesti musiikin tahdissa.
Uutta edelliseen osaan on Donkey Konga 2:n yli 30 uutta soitettavaa kappaletta. Peli sisältää myös uusia pelimoodeja, parannetun graafisen ilmeen, sekä uudet minipelit.

Vastaanotto

Pelillä on Metacritic-kerääjäpalvelussa 69/100 pistettä.
Kellsin kirja

Kellsin kirja on kuvitettu keskiaikainen, latinankielinen evankeliumikäsikirjoitus. Sen valmistivat kelttiläiset munkit noin vuonna 800. Se on nykyisin nähtävänä Dublinissa, Irlannissa Trinity Collegen kirjastossa.
Kirjassa on neljä evankeliumia tekstattuna mustalla, punaisella, purppuranvärisellä ja keltaisella musteella. Se koostuu 340 pergamenttiarkista, jotka on taitettu kahtia. Arvellaan, että noin 30 arkkia on kateissa.
Vuosisatojen kuluessa kirja on sidottu uudelleen monia kertoja. Kirjasta on tehty näköispainoksia, ja se on julkaistu myös sähköisenä.
Lamadaya

Lamadaya on Cal Madowin vuoristossa Sanaagin alueella Somalian pohjoisosassa sijaitseva vesiputous. Lähin kaupunki on Ulheed Punaisenmeren suunnalla.
Koverinjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2,8 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Ylijoen valuma-alueeseen (35.315) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 129 metriä mpy.
Kempeleen vanha kirkko

Historia

Kirkko on rakennettu vuosina 1688–1691, ja sen rakentaminen aloitettiin ennen kruunulta saatua päätöstä. Kun kirkko vihittiin käyttöön 18. lokakuuta 1691, Kempele oli vielä osa Limingan emäseurakuntaa. Kappeliseurakunnan oikeudet Kempeleelle annettiin vuonna 1774 ja itsenäiseksi seurakunnaksi se erottiin vasta vuonna 1899. 
Kirkko on tyyliltään tukipilarirakenteinen, päätytornillinen pitkäkirkko, mutta eteläpuolen asehuone ja pohjoispuolen sakasti tekevät siitä näennäisesti ristikirkon. Kirkon suunnittelijana ja rakennustöiden johtajana toimi tyrnäväläinen Matti Härmä. 
Kirkon seinä- ja kattomaalaukset sekä 1700-luvulla tehdyn saarnatuolin henkilökuvat on tehnyt vuosina 1785–1786 ja 1795 Mikael Toppelius. Kirkon ensimmäinen kellotapuli on tuhoutunut, nykyinen tapuli on valmistunut 1769. Rakennusmestarina toimi Heikki Väänänen.
Kirkon ympärillä on hautausmaa, jonka vanhimmat haudat ovat 1700-luvun loppupuolelta. Vanhempia hautoja on kirkon alla olevissa hautaholveissa yhteensä noin 150. Kirkkoon haudattiin varakkaita talollisia tai muita huomattavia henkilöitä. Kirkkoon hautaaminen loppui vuonna 1796.
Kempeleen seurakunnan kasvaessa vanha 180-paikkainen kirkko kävi pieneksi. Vanhan kirkon viereen on rakennettu uusi Pyhän Kolminaisuuden kirkko, joka vihittiin käyttöön 8. elokuuta 1993. Vanhaa kirkkoa käytetään kuitenkin edelleen varsinkin kesäisin häissä ja muissa perhejuhlissa.

Esineistö

Kirkossa on nähtävillä messinkisiä kynttilälampetteja vuosilta 1694–1725 ja kattokruunu samalta ajalta. Sakastissa on lisäksi lasivitriinissä kirkossa säilyneitä vanhoja esineitä kuten esimerkiksi Mikael Toppeliuksen käyttämiä vanhoja tuohisia värikuppeja.
Viskiä, viskiä!

Juoni

Toisen maailmansodan aikaan Skotlannin rannikon Ulko-Hebridien saaren asukkaat tyytyvät kohtaloonsa ja sodanaikaiseen niukkuuteen, paitsi kun viski alkaa olla lopussa. Samoihin aikoihin saaren rantaan haaksirikkoutuu laiva, jonka lastina on 50 000 pulloa viskiä. Elokuva kertoo saarelaisten yrityksistä haalia lastista mahdollisimman suuri osa itselleen, vaikka viranomaiset yrittävät tietenkin laittaa kapuloita rattaisiin.

Vastaanotto

Vuonna 1999 British Film Instituten kyselyssä Viskiä, viskiä! äänestettiin kaikkien aikojen 24. parhaaksi britti­elokuvaksi. Vastaajina oli tuhat Ison-Britannian elokuva- ja televisio­ammattilaista.The New York Timesin kriitikot valitsivat elokuvan vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta maailmassa.
Helsingin Sanomien televisiosivulla vuonna 1979 Markku Luoto sanoo elokuvaa brittikomedian parhaiden vuosien edustajaksi, joka ”pitää katsojaa yhä vauhdikkaassa otteessaan”. Hän kehuu etenkin taitavien näyttelijöiden tekemää riemastuttavaa henkilögalleriaa.
Lola Panda

Lola Panda on kuvitteellinen pandahahmo, joka on pääosassa suomalaisen BeiZ-pelitalon kehittämässa samannimisessä opetuspelien sarjassa. Pelit ovat suosittuja erityisesti Kiinassa ja Yhdysvalloissa, ja Suomi on vain marginaalinen markkina-alue. Peleissä on ääniohjaus kymmenillä kielillä.
BeiZ perustettiin Kiinassa vuonna 2010.