google/wiki40b huggingface dataset:
Lentopallon Mestaruusliigakausi 2014–2015

Miesten Mestaruusliiga 2014-2015

Liigassa pelattiin 12 joukkueen kolminkertainen runkosarja, yhteensä 33 ottelua joukkuetta kohden. Runkosarjan kolmannen kierroksen osalta siirryttiin tästä kaudesta alkaen järjestelmään, jossa joukkueet kohtaavat kunkin vastustajansa vuorovuosin kotona ja vieraissa.
Runkosarjan kahdeksan parasta selviytyivät pudotuspeleihin.
Runkosarjassa 11:nneksi ja 12:nneksi sijoittuneet joukkueet karsivat liigapaikastaan.

Naisten Mestaruusliiga 2014-2015

Naisten Mestaruusliigassa pelattiin kaudella 2014-2015 yhdeksän joukkueen kaksinkertainen sarja (16 ottelua), paikalliskierros samaa vastustajaa vastaan kotona ja vieraissa sarjan avausviikonloppuna (2 ottelua) sekä tammikuun haastajakierrosottelut samaa vastustajaa vastaan kotona ja vieraissa (2 ottelua). Valintaoikeus alkoi sarjataulukon ensimmäisen kierroksen ja paikallisotteluiden jälkeisen tilanteen perusteella sarjataulukon viimeisestä joukkueesta. Lisäksi joukkueet kohtasivat Kuortaneen (2 tai 3 ottelua). Näin runkosarjassa pelattiin joukkuetta kohden yhteensä 22 ottelua.
Naisten pudotuspeleihin pääsi kahdeksan joukkuetta (myös Kuortane olisi päässyt, jos olisi selvinnyt kahdeksan parhaan joukkoon). Puolivälierät siirryttiin pelaamaan tästä kaudesta alkaen paras viidestä -systeemillä, välierät ja finaalit pelattiin edelleen paras seitsemästä.
Naisten sarjassa viimeiseksi jäänyt varsinainen liigajoukkue (ei Kuortane) pelasi karsinnan 1-sarjan loppuottelun hävinnyttä joukkuetta vastaan.

Televisiointi

Lentopallon Mestaruusliigan otteluita televisiosta lähettivät MTV ja Yle.

Lipunmyynti

Lentopallon Mestaruusliigalla on sopimus ennakkolippujen myynnistä kaikkiin otteluihinsa Ennakkolippu.com-palvelun kanssa.

Naisten runkosarjan tilastot

ˣ LähiTapiola pistekilpailu. Jokaisessa Mestaruusliigan ottelussa raati palkitsee kolme parasta pelaajaa 3:lla, 2:lla ja 1 pisteellä.

Miesten mestarit

Kokkolan Tiikerit
2. mestaruus (edellinen 2013)
Päävalmentaja: Tommi Tiilikainen.

Naisten mestarit

LP Viesti Salo
7. mestaruus (7. peräkkäinen)
Päävalmentaja: Kari Raatikainen.
Ialysós

Nykyinen kaupunki

Nykyinen Ialysóksen kaupunki sijaitsee noin kaksi kilometriä pohjoiseen Filérimos-kukkulasta ja noin kuusi kilometriä länsilounaaseen Ródoksen kaupungista, jonka esikaupunkialuetta se nykyisin käytännössä on. Kaupungin aiempi nimi oli Triánta (Τριάντα, ”Kolmekymmentä”). Vuonna 1976 se nimettiin uudelleen antiikin aikaisen kaupungin mukaan. Muuta historiallista yhteyttä kaupunkien välillä ei ole.
Ialysós on nykyisin yksi Ródoksen turismin keskuksista. Kaupungin ympäristössä on rantaa, joka on tuuliolosuhteittensa ansiosta erityisesti lainelautailijoiden suosiossa. Ródoksen kansainvälinen lentoasema sijaitsee noin kuusi kilometriä kaupungista länteen.
Ialysós oli itsenäinen kunta vuoden 2010 loppuun saakka. Vuoden 2011 alussa se yhdistettiin Kallikrates-suunnitelmana tunnetun aluehallintouudistuksen myötä Ródoksen kuntaan yhdessä Afántoun, Archángeloksen, Attávyroksen, Kallithéan, Kámeiroksen, Líndoksen, Nótia Ródoksen ja Petaloúdeen kanssa.
Ensio Häyrinen

Väinö Aulis Ensio Häyrinen (30. toukokuuta 1911 Sonkajärvi – 6. huhtikuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen virkamies. Hän toimi Mikkelin kaupunginjohtajana vuosina 1950–1974.
Häyrinen pelasi pesäpalloa Itä–Länsi-ottelussa 1932. Hän edusti Viipurin Pallonlyöjiä. Häyrinen on tunnetun radioselostajan Raimo Häyrisen isä.
Cundinamarca

Cundinamarca on yksi Kolumbian 32 departementista. Se sijaitsee maan keskiosassa, pääkaupunki Bogotán ympärillä. Bogotá on sen pääkaupunki, vaikka ei kuulu itse departementtiin. Vuonna 2011 departementissa oli 2 517 200 asukasta.
Cundinamarcassa on hedelmällinen maaperä ja sen eri osissa on vaihteleva ilmasto. Niinpä se on Kolumbian tärkeimpiä maanviljelyalueita. Siellä tuotetaan etenkin kukkia.
I-58 (1925)

Palvelus

Alus nimettiin 20. toukokuuta 1942 uudelleen I-155:ksi. Se poistettiin alusluettelosta 30. marraskuuta 1945. Miehistö upotti aluksensa 1. huhtikuuta 1946.
Johnny Sheffield

Jon Matthew Sheffield "Johnny" Cassan (11. huhtikuuta 1931 – 15. lokakuuta 2010) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän aloitti lapsinäyttelijänä ja loi lopulta koko uransa varsin nuorena; hän päätti aktiiviuransa jo vuonna 1955. 
Sheffield syntyi Pasadenassa, Kaliforniassa, näyttelijä Reginald Sheffieldin poikana. Hän esiintyi 1930–1950-luvuilla muiden muassa lukuisissa Tarzan- ja Bomba-elokuvissa.
Johnny kuoli sydänkohtaukseen kotonaan, vain tunteja aiemmin hän oli kiipeillyt tikapuilla harventaakseen puita.
Myös Sheffieldin veli Billy toimi nuorella iällään näyttelijänä.
Joakim Berendes

Joakim Berendes, myös Jaakkima Berndes (k. 1623) oli virkamies. Hänet nimitettiin vuonna 1611 Viipurin ja 1614 Kaprion käskynhaltijaksi. 1614 hänet nimitettiin kamarineuvokseksi. Vuonna 1619 hän sai määräyksen toimikuntaan, joka lähetettiin Suomeen tarkastamaan ja järjestämään muun muassa veronkantoa ja hallintoa. Vuonna 1622 hänestä tuli Riian käskynhaltija ja Savon tuomari. Berendesin poika ensimmäisestä avioliitosta Anna von Rosenin (k. 1604) oli valtaneuvos Johan Berendes (1603-1652). Berendes avioitui toisen kerran Henrik Wreden lesken Gertrud Ungern von Sternbergin kanssa, joka suhtautui ankarasti Elimäen läänitystalonpoikiinsa. Hänen sanotaan olleen tarmokas, omaa etua ajava ja keränneen suuren omaisuuden. Kenraalimajuri, vapaaherra Fabian Berendes (1610-1678) oli Berendesin poika tästä avioliitosta.
Poikkeuslaki

Poikkeuslaki on laki, joka syrjäyttää oikeusjärjestyksen yleisiä periaatteita tai puuttuu kansalaisten perusoikeuksiin, kuten tasa-arvoisuuteen lain edessä. Suomessa eduskunta säätää poikkeuslain perustuslainsäätämisjärjestyksessä. Poikkeuslaille on tyypillistä, että se syrjäyttää perustuslain säännöksiä, mutta ei julista itseään perustuslaiksi. Normihierarkiassa poikkeuslaki sijoittuu tavallisen lain rinnalle ja se voidaan kumota tavallisen lain tavoin. Sitä voidaan myös muuttaa kuten tavallista lakia, ellei muutos poikkea perustuslaista enempää kuin alkuperäinen poikkeuslaki.
Saksan ruhtinaskunnissa kehittyi 1840-luvulta alkaen tapa muuttaa perustuslakia välillisesti perustuslainsäätämisjärjestyksessä, mutta nimeämättä lakia perustuslaiksi. Tapa jatkui Saksan keisarikunnassa ja siirtyi Weimarin tasavallan vuoden 1919 perustuslain mukaiseen valtiojärjestykseen. Ensi sijassa poikkeuslakeja käytettiin valtioelinten toimivallan ja hallintokoneiston organisaation muutoksiin. Esimerkiksi Adolf Hitlerin hallinnon näennäisesti laillisen perustan muodostanut valtuuslaki (saks. Ermächtigungsgesetz) hyväksyttiin perustuslain välillisenä muutoksena. Saksan liittotasavallan vuoden 1949 perustuslaki kielsi tällaisen välillisen muuttamisen.
Suomessa alettiin 1800-luvun loppupuolella syrjäyttää Ruotsin vallan aikaisten perustuslakien ja niihin vertautuvien säätyerioikeuksien säännöksiä niiden haitatessa talouselämän ja hallinnon uudistuksia. Tällöin ei aina kumottu perustuslakien ja erioikeuksien säännöksiä, eikä muutettu niiden tekstiä. Poikkeuslakien säätäminen vakiintui 1917–1921. Vanhojen perustuslakien ja vuoden 1919 hallitusmuodon vastaisina pidettiin esimerkiksi torpparien vapauttamista ja tavaroiden niukkuuden seurauksia lieventäviä lakeja. Käytännöstä tuli virallinen hallitusmuodon 95 pykälän nojalla, joka sääti että hallitusmuotoa sai muuttaa tai poikkeuksia siitä säätää vain perustuslainsäätämisjärjestyksessä. Vuoden 1919 hallitusmuodon aikana (1919–2000) hyväksyttiin yli 800 poikkeuslakia. Yli puolet niistä muutti perustuslain takaamaa omaisuudensuojaa, esimerkiksi monet talouselämän säännöstelemiseksi säädetyt lait sekä maanhankintalaki, mutta niillä lykättiin myös eduskuntavaaleja, valittiin tasavallan presidentti poikkeavassa järjestyksessä tai pidennettiin toimikautta sekä säädettiin sotaan syyllisten rankaisemisesta. Erityisen runsaassa käytössä menettely oli toisen maailmansodan aikana ja muutamana vuotena sen jälkeen. 
Myös nykyisen, vuoden 2000 perustuslain mukaan rajattuja poikkeuksia perustuslain säännöksiin voidaan säätää perustuslain säätämisjärjestyksessä, mutta tätä mahdollisuutta on harvoin enää käytetty.
Indokiinan sota

Taustaa

Ranskan Indokiina, joka kattoi likimain Vietnamin, Laosin ja Kambodžan, oli Ranskan siirtomaa vuodesta 1884 lähtien. Kun Ranska kesällä 1940 antautui Saksalle toisessa maailmansodassa, Indokiina jäi Etelä-Ranskaa hallinnoineen Saksan kanssa yhteistoiminnassa olleen Vichyn hallituksen valvontaan. Vuonna 1942 Japani miehitti Indokiinan ja syrjäytti ranskalaishallinnon.
Sodan aikana Indokiinaan syntyi eurooppalaisesta kolonialismista irti pyrkiviä kansallisia vapautusliikkeitä, kuten Vietnamin Việt Minh, jota johti kommunistijohtaja Ho Tši Minh. Voimakkaimmat itsenäisyysliikkeet olivat kommunistisia myös muiden Indokiinan kansojen parissa.
9. maaliskuuta 1945 Japanin keisari Hirohito julisti Vietnamin, Laosin ja Kambodžan itsenäisiksi valtioiksi. Tämän teon oli tarkoitus saada kyseisiltä mailta lähinnä poliittista tukea Japanille, joka jatkoi taistelua Liittoutuneita vastaan elokuuhun 1945 asti. Laos oli eräiden johtajiensa julistuksen mukaan ollut tyytyväinen Ranskan siirtomaana ja vastusti Japanin itsenäisyysjulistusta. Sekin itsenäistyi 8. huhtikuuta 1945. Näiden maiden itsenäistyminen oli mahdollista, koska Ranskan sotilaallista voimaa ei ollut paikalla.

Sodan kulku

Toisen maailmansodan loputtua Ranska pyrki palauttamaan valtansa siirtomaaherrana. Ranska toi asevoimansa Indokiinaan japanilaismiehityksen päätyttyä. Ranskan armeija aloitti sotilaallisen toiminnan kansallisia vapautusliikkeitä vastaan. Tästä alkoi Indokiinan sota, joka oli kuten muut eurooppalaisten käymät sodat Afrikan ja Aasian itsenäisyysliikkeitä vastaan ”likainen sota”. ”Likaisuus” merkitsee ranskalaisten hirmutekoja vuosikymmenten ajan – ihmisten kidutusta, ihmisten murhaamista – länsimaisen median nostaessa esiin vain vapaustaistelijoiden vastaavat teot.
Việt Minhin joukot saivat 26. joulukuuta 1953 katkaistua maan itä-länsisuunnassa, kun ne saavuttivat Siamin rajan. Việt Minh aloitti 9. tammikuuta 1954 suurhyökkäyksen Keski-Laosin vuoristossa.
Ranskan Indokiinan sodan ratkaisutaistelu käytiin Điện Biên Phủssa toukokuussa 1954. Ranskalaisten taktiikkana oli keskittää joukkonsa Điện Biên Phủn tukikohtaan. Tämän piti vetää Việt Minh ratkaisutaisteluun, jossa sen voimat kuluisivat loppuun. Taistelusta todella tuli ratkaiseva, mutta Ranska hävisi sen, koska ei ymmärtänyt sissisodan strategiaa eikä Việt Minhin kykyä kerätä vastaava sotilaallinen voima kyseiselle alueelle. Ranskaa auttoi sodassa se, että se pystyi käyttämään paljon saksalaisia palkkasotilaita ja sen käyttämä sotilaallinen kalusto oli likimain kokonaan Yhdysvaltain Ranskalle lahjoittamaa. Jälkimmäinen tekijä merkitsi sitä, että kyse ei lännen puolella ollut vain siirtomaiden itsenäistymisen estämistä vaan myös kommunismin vastaista kylmää sotaa.
Taistelu johti rauhanneuvotteluihin, joissa Ranskan Indokiina jaettiin neljäksi itsenäiseksi valtioksi. Ranskan puolelta alueista luopumisen allekirjoitti Ranskan pääministeri Pierre Mendès France. Uudelleen syntyneet itsenäiset olivat Laos, Kambodža sekä Pohjois- ja Etelä-Vietnam, joista Pohjois-Vietnam oli kommunistinen pyrkien Vietnamin yhdistämiseen.
Euroopan unionin sotilaskomitea

Euroopan unionin sotilaskomitea (suom. EUSK, englanniksi EUMC) on Euroopan unionin sotilaallista toimintaa johtava toimielin. Se on vastuussa niistä sotilastehtävistä ja sotilaiden tekemistä toimista, jotka kuuluvat yhteiseen turvallisuus- ja puolustuspolitiikkaan (YTPP). Sen tehtävä on myös parantaa sotilaallisia voimavaroja, antaa tappamiseen liittyviä kannanottoja poliittisten ja turvallisuusasioiden komitealle (PTK) sekä suosituksia sotilaallisissa kysymyksissä.
Sotilaskomitea on vastuussa EU:n rauhanturvapartioinnista Bosniassa sekä EU:n merivoimien toimista, joilla hyökätään laivojen kaappaajien kimppuun Somalian rannikolla ja ihmisten luvatonta kuljetusta vastustavista Välimeren toimista.
Sotilaskomitea koostuu jäsenvaltioiden armeijoiden johtajista, joilla kullakin on säännöllisissä kokoontumisissa oma sotilasedustajansa.
Sotilaskomitea valitsee itse kolmeksi vuodeksi kerrallaan puheenjohtajan, jonka Euroopan unionin neuvosto valinnan jälkeen nimittää virkaan. Puheenjohtajana on 6. marraskuuta 2015 lähtien toiminut Mihail Kostarakos. Hänen virkakautensa päättyy marraskuussa 2018. Hänen seuraajakseen on valittu Claudio Graziano.

Historia

Euroopan unionin neuvosto perusti sotilaskomitean 22. tammikuuta 2001.
Sikala

Sikalat Suomessa

Maataloustuotannon teollistuessa Suomessakin ovat yleistyneet ns. suursikalat. Suomessa sikalan keskikoko on 100–200 sikaa, mutta useiden satojen sikojen sikalat ovat yleistymässä. Suurissa sianlihantuottajamaissa kuten Tanskassa, Yhdysvalloissa ja Kanadassa pihattosikalat ovat harvinaisia ja tuhansien sikojen lihantuotantoyksiköt yleisiä.
Pihattosikalassa siat saavat liikkua vapaasti noin kymmenen sian ryhmänsä alueella; yksittäishäkissä sika ei välttämättä mahdu edes kääntymään. Emakkoa kohti on eläinsuojelulainsäädännön perusteella oltava pinta-alaa vähintään 2,25 m² ja ensikkoa eli ensiraskauttaan elävää emakkoa kohti 1,64 m². Sikoja on eläinsuojeluasetuksen mukaan pidettävä ryhmässä, ellei ”ryhmästä erottamiseen ole eläinlääketieteellistä tai eläinten vihamieliseen käyttäytymiseen liittyvää syytä”. Vuodesta 2013 alkaen emakoiden pitäminen erillään ryhmästä on kiellettyä muulloin kuin odotetun porsimisen ja tiineytyksen välisenä aikana. Sikalassa, joka rakennetaan, peruskorjataan tai sen osasto peruskorjataan tätä ennen, ei saa myöskään pitää emakkoa erikseen muista muuten kuin edellä mainituista syistä.
Luomusikaloissa emakoita ei saa porsimisen ja imettyksen ajan pitää niin pienessä häkissä ettei emakko mahdu kääntymään. Emakot ja siitoskarjut pääsevät ulos toukokuun ja lokakuun välisenä aikana. Vuodesta 2011 alkaen kaikkien luomulihasikojen on päästävä ulkoilemaan.
Sikalan työntekijöiden työsuojelu edellyttää kuulonsuojausta ruokinta-aikana.
Meijeri

Meijeri on maitoa käsittelevä ja jalostava tuotantolaitos. Eri meijerit ovat yleensä erikoistuneet eri tuotteisiin, esimerkiksi juustomeijereissä valmistetaan juustoja. Suomessa meijereitä on muun muassa Valiolla ja Arlalla.

Historia

Karjanhoidon kehittyminen lypsykarjavaltaiseksi edellytti maidon käsittelyn modernisointia. Maidosta valmistettiin myytäväksi lähinnä voita, mutta vanhat menetelmät olivat sekä hankalia että tuottivat huonosti säilyvää voita. Ratkaisuksi tuli meijerit, joita syntyi ensimmäisten joukossa Tanskaan. Sieltä saapuneet ammattimiehet toivat osaamisensa Suomeen.
Alan kehitys oli vähäistä teknisten hankaluuksien takia aina 1880-luvulle asti, jolloin se koki mullistuksen maitoseparaattorin eli koneellisen voirasvan erotuslaitteen keksimisen myötä. Separaattori mahdollisti voin suurtuotannon. Myös maidosta tuli säilyvämpää, kun sitä voitiin käsitellä tuoreena.

Suomessa

Suomen ensimmäisen meijerin perusti 1857 Kurkijoelle maatalouden kehittäjänä tunnettu myöhempi senaattori J. U. S. Gripenberg.
1900-luvun alussa siirryttiin suurempiin osuusmeijereihin. Tämä nosti laatua ja tuotantomääriä, mikä paransi kilpailukykyä. Voita vietiin nyt Venäjälle sekä Englantiin, jossa laatuvaatimukset olivat asettuneet tanskalaisvoin totuttamana korkealle. Voista tuli Suomelle merkittävä vientiartikkeli, 1866–70 vienti käsitti 3,5 ja 1906–10 jo 12,5 miljoonaa kilogrammaa vuodessa.
Juuston valmistus alkoi Suomen meijereissä pääasiassa sveitsiläisopein 1860-luvulta lähtien. Juustoakin vietiin Venäjälle.
The NewZealand Story

Pelin kulku

Pelaaja ohjaa Tiki-nimistä kiivilintua, joka pyrkii pelastamaan ilkeän merileopardin nappaamat kaverinsa (pelin tietokonekäännökset viittaavat ilkiöön mursuna). Jokaisen kentän lopussa vapautuu yksi lintu häkistään. Jokaisessa neljästä kentästä koostuvassa jaksossa on loppuvihollinen. Viimeisen jakson lopussa hylje on loppuvihollisena.
Aseena Tikillä on aluksi jousipyssy loputtomilla nuolilla, mutta nitistetyt viholliset jättävät jälkeensä pommeja, laserpyssyjä ja muita lisäaseita, jotka Tiki saa käyttöönsä. Eri aseet sopivat eri tilanteisiin: Esimerkiksi pommeilla voi ampua alaspäin ja laser menee seinistä läpi. Pelin ilmestyessä uusi piirre oli, että pelihahmo voi myös ryövätä vihollisten lentolaitteet. Näihin kuuluvat esimerkiksi ilmapallot sekä lasertykillä varustettu pieni lentoalus. Bubble Bobblen tapaan pelissä voi kerätä EXTEND-sanan kirjaimia, ja kaikkien kirjainten löytyessä pelaaja saa lisäelämän. Lisäelämä tulee myös pelaajan saavuttaessa 50 000, 150 000 ja 300 000 pistettä. Hahmo pystyy liikkumaan myös veden alla sukeltaen. Ruudun alareunassa on happimittari, jonka loppuessa pelaaja hukkuu.
Monien muiden tasohyppelyiden tapaan, pelissä on monia piilotettuja alueita ja oikoreittejä. Pyörteinä ilmestyvät warpit, joilla pääsee jaksoja eteenpäin, saa esille ampumalla aseella oikeissa kohdissa. Jatkomahdollisuuksia ei elämien loputtua ole.

Käännökset ja jatko-osat

Peli käännettiin useimmille aikansa 8- ja 16-bittisille pelilaitteille. Useimmat käännökset julkaistiin vuonna 1989 eli vuosi kolikkopelijulkaisun jälkeen. Peliä myytiin myös Amiga-tietokoneen ohessa kahden miljoonan kappaleen verran. Käännökset saivat pääasiassa erinomaiset tai hyvät arviot alan lehdissä. Atari ST:n ja Amigan käännökset olivat liki alkuperäisen kaltaiset, joskin niissä on myös jonkin verran pieniä eroavaisuuksia kolikkopeliin nähden. Suomessa Niko Nirvi arvosteli pelin MikroBitissä antaen sille täydet viisi tähteä (arvostelussa NNirvi suositteli grafiikaltaan söpöä peliä myös tyttöjen iskemistä varten). Nintendon version nimi USA:ssa oli Kiwi Kraze.
Pelille ei koskaan tehty varsinaista jatko-osaa, mutta sen myöhemmät kolikkopeliversiot ovat hieman muokattuja ja niistä on käytetty nimiä New Zealand Story 2 tai New Zealand Story Extra (Megadrive-versio perustuu jälkimmäiseen). Taiton myöhemmistä peleistä vuonna 1990 julkaistu Liquid Kids (toiselta nimeltään Mizubaku Adventure) muistuttaa New Zealand Storyä monessa mielessä. Siinä on samantyyppinen juoni, joitakin samoja pelillisiä elementtejä sekä sama fontti. New Zealand Storyn päähahmona oleva Tiki esiintyy vierailevana tähtenä myös Taiton peleissä Liquid Kids ja Bubble Symphony, vaikkei Taito pyrkinyt tekemään hahmosta varsinaisesti maskottiaan.
Alkuperäistä kolikkopeliversiota voi nykyään pelata MAME, Shark Emulator ja Raine -nimisillä kolikkopeliemulaattoreilla. Se on myös saatavilla Xboxille, PlayStation 2:lle ja PC:lle Taito Legends -paketissa, joka sisältää vanhoja pelejä.
RedOctane

Historia

Veljekset Kai Huang ja Charles Huang perustivat RedOctanen vuonna 1999. Saman vuoden elokuussa he aloittivat toiminnan maailman ensimmäisenä online-videopelivuokrauspalveluna. He tulisivat myöhemmin tunnetuksi tanssiohjainten ja muiden videopeliohjainten suunnittelusta ja valmistuksesta.
Kesäkuussa 2005 RedOctane laajentui julkaisemaan videopelejä. Heidän ensimmäinen kustannettu nimikkeensä oli PlayStation 2 -versio tanssipelistä In The Groove. Roxor Gamesin suunnittelema In The Groove oli vakiintunut pelihalleihin.
Tämän jälkeen RedOctane muodosti tiimin Harmonixin kanssa julkaistakseen Guitar Hero -kitarapelin PlayStation 2:lle marraskuussa 2005. Musiikkipeli osoittautui heti erittäin suosituksi. Se sisälsi yli 30 lisensoitua kitaraohjaimella soitettavaa kappaletta. Fanit ja kriitikot ottivat pelin vastaan hyvin, mistä seurasi onnistunut jatko-osa vuonna 2006 PlayStation 2:lle ja Xbox 360:lle.
Toukokuussa 2006 videopelijulkaisija Activision julkisti aikeensa ostaa RedOctane. Kauppa viimeisteltiin 6. kesäkuuta 2006. Activision maksoi RedOctanesta 99,9 miljoonaa dollaria käteisenä sekä osakkeita.
Venäjän kansallisorkesteri

Venäjän kansallisorkesteri (ven. Российский национальный оркестр, Rossijski natsionalnyi orkestr) perustettiin vuonna 1990 ja se on maansa arvostetuimpia sinfoniaorkestereita. Orkesterin perustaja ja taiteellinen johtaja on Mihail Pletnjov. Päävierailija on Vladimir Jurowski. Muita orkesteria johtaneita kapellimestareita ovat Kent Nagano, Alexander Vedernikov ja Paavo Berglund.
Gramophone arvioi kansallisorkesterin ensimmäisen levytyksen Tšaikovskin Pateettisesta sinfoniasta kaikkien aikojen parhaaksi. Sittemmin orkesteri on julkaissut yli 50 levytystä Deutsche Grammophonille ja PentaTone Classicsille. Naganon johtama Venäjän kansallisorkesterin versio Sergei Prokofjevin Pekka ja susi -oopperasta toi sille vuonna 2004 Grammy-palkinnon ensimmäisenä venäläisenä orkesterina. Kertojina levyllä vierailivat Sophia Loren, Bill Clinton ja Mihail Gorbatšov.
Ruskoaletti

Levinneisyys

Ruskoalettia tavataan Länsi-Afrikassa Senegalista Togoon. Lajia on kuvattu paikallisesti yleiseksi ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Toulon

Historia

Roomalaiset perustivat laivastotukikohdan Toulonin rannikolle sen suotuisan sijainnin takia. He perustivat paikalle myös purppuravärjäämöjä. Toulonin nimi Rooman valtakaudella oli todennäköisesti Telo Martius. Saraseenit hyökkäsivät kaupunkiin vuosina 718–1197 useaan otteeseen. Keskiajalla kaupunki kuului Marseillen varakreiveille, jotka luovuttivat kaupungin Kaarle Anjoulaiselle. Toulon siirtyi Ranskalle muun Provencen mukana vuonna 1481. Keskiajalla kaupungin muurit ulottuivat ilmeisesti merelle saakka, ja sittemmin vallien paikalle rakennettiin katuja. Ludvig XII aloitti kunnollisen sataman rakentamisen, ja satamaa vartioimaan pystytettiin vuonna 1514 torni Grosse Tour de la Mitre. Puolustus osoittautui kuitenkin riittämättömäksi, kun Ranska kävi vuonna 1524 sotaa Kaarle V:ttä vastaan. Henrik IV:n aikana Provencen kuvernööri rakennutti linnoitetun aallonmurtajan. 
Ludvig XIV:n aikana satamaa laajennettiin jälleen laivastoa varten. Kardinaali Richelieun valvonnassa perustettiin myös sotalaivojen korjaus- ja rakennustelakka. Espanjan perimyssodan aikana kaupunkia piiritettiin tuloksetta sekä mereltä että maalta käsin. 1700- ja 1800-luvuilla kaupungin muureja vahvistettiin ja Cap Le Mourilloniin rakennettiin Fort La Malguen linnake. Kaupunkiin rakennettiin myös uusia kuivatelakoita ja satama-altaita. Keskiaikainen vanhakaupunki kärsi tuhoja toisessa maailmansodassa.
Nykyisin satamasta viedään Ranskan rauta-, teräs- ja kemianteollisuuden tuotteita.
Särkijärvi (Tampere, Sorila)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,3 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Sorilanjoen valuma-alueeseen (35.319) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 136,2 metriä mpy.
Topias Haapanen

Seuraura

Haapanen aloitti jääkiekkoilun Pirkkalan Pingviineissä. Hänet valittiin kauden 2008–2009 päätteeksi seuran E98-junioreiden parhaaksi pelaajaksi. Haapanen siirtyi juniorina sittemmin Tampereen Ilvekseen. Hän oli kaudella 2015–2016 seuran B-nuorten paras syöttäjä ja kolmanneksi paras pistemies tehoilla 16+43=59.
Jo ensimmäisellä A-juniorikaudellan 2016–2017 Haapanen voitti tehoilla 15+40=55 koko A-nuorten SM-liigan syöttöpörssin ja sijoittui pistepörssissä toiseksi edellään vain joukkuetoveri Joona Ikonen. Hänet valittiin kauden päätteeksi sarjan toiseen tähdistökentälliseen. Haapanen teki Ilveksessä SM-liigadebyyttinsä 30. tammikuuta 2016 vieraissa Mikkelin Jukureita vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 13.25 minuuttia ja keräsi teholukeman +1. Antti Äikäs valitsi Haapasen ottelun Alumnien tähtien kakkostähdeksi. Seuraavassa ottelussa 3. tammikuuta 2017 Vaasan Sportia vastaan hän teki liigauransa avausmaalin ja kauden ainoaksi jääneen tehopisteensä. Jani Nikko valitsi Haapasen ottelun Alumnien tähtien kolmostähdeksi. Hän pelasi kauden aikana SM-liigassa kahdeksan runkosarjaottelua.
Huhtikuussa 2017 Haapanen teki kolmivuotisen SM-liigasopimuksen Ilveksen kanssa. Hän pelasi joukkueessa kaudella 2017–2018 19 runkosarjaottelua tehopistein 3+1=4. Haapanen pelasi suurimman osan kaudestaan lainalla Mestis-joukkue Lempäälän Kisassa, jossa hän pelasi kauden loppuun. Ensimmäisellä täydellä SM-liigakaudellaan 2018–2019 Haapanen teki 47 runkosarja- ja seitsemässä playoff-ottelussa tehot 9+7=16. Hän pelasi kauden aikana myös seitsemän ottelua lainalla Mestis-joukkue KOOVEE:ssä. Kesäkuussa 2019 Haapanen teki Ilveksen kanssa 2+1-vuotisen jatkosopimuksen.

Maajoukkueura

Haapanen on pelannut 13 nuorten maaottelua.