Istanbulin sopimus

Suomessa

Suomi allekirjoitti Istanbulin sopimuksen (53/2015) 11. toukokuuta 2011 ja hyväksyi sen 17. huhtikuuta 2015. Sopimus astui voimaan 1. elokuuta 2015.

Valmistelu

Ennen sopimuksen voimaantuloa Terveyden ja hyvinvoinnin laitos arvioi, että sopimuksen velvoitteiden täyttäminen maksaa Suomelle noin 40 miljoonaa euroa vuodessa. Alexander Stubbin hallitus ei 18. syyskuuta 2014 antamassaan esityksessä esittänyt erillistä rahoitusta sopimuksen saattamiseksi voimaan, vaan toimenpiteet aiottiin toteuttaa valtiontalouden kehyksen puitteissa. Hallitus ei esittänyt perustettavaksi matalan kynnyksen tukikeskuksia. Se lupasi selvittää vuorokauden ympäri auttavan puhelimen ja raiskauskriisikeskusten järjestämistä, mutta sopimuksen puolesta kampanjoineen ihmisoikeusjärjestö Amnestyn mukaan käytännön suunnitelmat puuttuivat, eikä esityksessä ollut selkeää aikataulua tai rahoitusta sopimuksen velvoittaman erillisen koordinaatioelimen perustamisesta.
Maaliskuussa 2015 eduskuntapuolueet Perussuomalaisia lukuun ottamatta kannattivat Istanbulin sopimusta. Keskustaa lukuun ottamatta eduskuntapuolueet halusivat sopimusta vasten koordinaatioelimen, joka tehostaisi sopimuksen toteuttamista.

Toteuttaminen

Osana sopimuksen voimaansaattamista Suomi lisäsi vuonna 2014 rikokseksi vainoamisen (Istanbulin sop. §34).
Suomessa on sopimuksen vastaisesti lupa sterilisoida henkilö "painavista syistä" vasten hänen tahtoaan, jos hän on sairauden vuoksi on pysyvästi kykenemätön ymmärtämään steriloimisen merkityksen (esimerkiksi kehitysvamman vuoksi) ja hänen laillinen edustajansa hakee hänelle pakkosterilointia a. koska hänen lapsensa olisivat luultavasti vaikeasti sairaita tai ruumiiltaan viallisia b. raskaus vaarantaisi hänen terveytensä c. hänen sairautensa tai siihen verrattava syy rajoittaisi vakavasti hänen kykyään hoitaa lapsia.
Suomen turvakotien määrä ei täyttänyt sopimuksen vaatimusta heinäkuussa 2017.
Amnestyn Suomen osasto kampanjoi vuosia, jotta Suomeen perustettaisiin naisiin kohdistuvan väkivallan vastaista työtä koordinoiva elin. Istanbulin sopimuksessa velvoite kirjattiin artiklaan 10.
Istanbulin sopimus korostaa sitä, että seksuaalirikoksen tunnusmerkkinä käytetään suostumuksen puutetta, kun taas nykyinen Suomen lainsäädäntö määrittelee raiskauksen käytetyn ruumiillisen väkivallan kautta. Vuonna 2014 myös Suomen perustuslakivaliokunta totesi lausunnossaan (6/2014 vp), että suostumuksen puuttumiseen perustuva kirjoittamistapa korostaisi raiskauksen luonnetta seksuaalisen itsemääräämisoikeuden loukkauksena ja että jatkossa on syytä arvioida mahdollisuudet kehittää raiskauksen tunnusmerkistöä siihen suuntaan.
Sopimuksen edellyttämät matalan kynnyksen tukikeskukset puuttuivat Suomesta. Helmikuussa 2016 Suomeen alettiin suunnitella sopimuksen mukaista matalan kynnyksen tukikeskusta raiskausten ja muun seksuaalisen väkivallan uhreille. Sopimuksen mukaan tukikeskuksessa uhrin tulee saada "yhdestä ja samasta paikasta" erityistukea, kuten oikeustieteellinen tutkimus, traumatuki, psykologinen neuvonta ja terapia. Alustavien suunnitelmien mukaan keskus sijoitettaisiin jonkin suuren sairaalan yhteyteen, jotta esimerkiksi oikeuslääketieteelliset näytteet voidaan ottaa. Suomi perusti viimeisenä Pohjoismaana keskuksen (Seksuaalisen väkivallan uhrien tukikeskus Seri) 29. toukokuuta 2017 Helsingin Naistenklinikalle. Tuen piirissä ovat vain pääkaupunkiseudun kuntien asukkaat. Keskus auttaa yli 16-vuotiaita seksuaalirikoksen uhreja kuukauden sisällä tapahtuneesta. Sinne pääsee ilman lähetettä tai rikosilmoituksen tekemistä. Samanlaisia tukikeskuksia on tarkoitus perustaa myöhemmin muualle Suomeen.