google/wiki40b huggingface dataset:
Georgi Aleksandrovitš Romanov

Georgi Aleksandrovitš Romanov (ven. Великий Князь Георгий Александрович Романов; 6. toukokuuta (J: 27. huhtikuuta) 1871 Tsarskoje Selo, Venäjä – 10. heinäkuuta (J: 28. kesäkuuta) 1899 Boržomi, Venäjä) oli Venäjän keisarin Aleksanteri III:n kolmas poika.
Georgin veljet olivat Nikolai II (s. 1868), alle yksivuotiaana kuollut Aleksanteri Aleksandrovitš Romanov (s. 1869) ja Mikael Aleksandrovitš (s. 1878). Georgin syntyessä hänen isoisänsä oli Venäjän keisari Aleksanteri II – Georgi oli kruununperimysjärjestyksessä kolmantena isänsä ja veljensä Nikolain jälkeen.
Vauvaikäisenä Georgi oli terveempi kuin veljensä Nikolai, mutta 6–7-vuotiaana Georgi sairasteli usein, ja häntä vaivasi myös astma. Vuonna 1891 Georgi oli veljensä Nikolain mukana Aasian kiertomatkalla, mutta joutui sairauden takia palamaan Venäjälle.
Marraskuussa 1894, Aleksanteri III:n kuoltua, Nikolaista tuli uusi keisari. Georgi oli kruununperillinen, koska Nikolai ei ollut vielä naimisissa.
Georgin terveydentila heikkeni. Hän sairasti 1890-luvun alussa tuberkuloosia ja matkusti Bordžomin kylpylään. Terveydentilansa takia Georgi ei voinut matkustaa Pietariin veljensä Nikolain lasten Olgan ja Tatjanan ristiäisiin. Kun Nikolain kolmas lapsi Maria syntyi kesällä 1899, Georgi kirjoitti viimeisen kerran veljelleen kertoen olevansa hyvin surullinen, ettei ollut koskaan tavannut veljentyttäriään.
Georgi kuoli 9. elokuuta vuonna 1899. Georgin kuolema oli Nikolaille suuri järkytys, koska veljekset olivat olleet aina läheisiä ja olivat lapsena olleet leikkitovereita. Georgi osasi kertoa vitsejä, joista parhaimmat Nikolai oli kirjoittanut muistiin – Nikolai säilytti vitsit laatikossa aina Jekaterinburgin teloitukseen asti. Monta vuotta Georgin kuoleman jälkeen Nikolailla oli tapana lukea Georgin vitsejä aina kun häntä suretti. Georgin kuoleman jälkeen veli Mikael Aleksandrovitšista tuli kruununperillinen, kunnes Nikolaille syntyi poika, Aleksei vuonna 1904.
Pyhä Eskil

Pyhä Eskil oli Södermanlandin piispa ja pyhimys, joka kivitettiin vuonna 1080. Kirkollisessa taiteessa Eskilin tunnusmerkkinä on piispanhiippa ja kaksi kiveä kuolintavan mukaan.
Pyhä Eskil on kuvattu muun muassa Piispa Henrikin sarkofagin kansilaatassa.
Eskilstunan kaupunki on saanut nimensä Eskilin mukaan. Hänen muistopäivänsä on 12. kesäkuuta.
SeaWind Line

SeaWind Line oli virolaisen Tallinkin omistama markkinointinimi, jolla varustamo harjoitti rahtiliikennettä. Vuonna 2010 SeaWind Line -nimen käyttö loppui, ja ainoa alus siirrettiin Tallink-nimen alle.
SeaWind Line perustettiin Silja Linen tytäryhtiöksi vuonna 1988. Verrattuna Silja Lineen ja Viking Lineen, joilla on tarjottavana monimuotoista ajanvietettä risteily- ja reittimatkustajille, lähti SeaWind Linen toiminta rahtiliikenteen tarpeista (rahti- ja junaliikenne). 1. tammikuuta 2008 saakka yhtiö kuljetti myös henkilöautomatkustajia, mutta sen jälkeen se keskittyi vain rahtiliikenteeseen.
Ritva Kapari

Ritva Kapari on suomalainen runoilija.
Siskiyoun piirikunta

Asukkaat

Piirikunnan asukkaista 77,6 prosenttia on valkoisia ja 11,7 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 8,26 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 97,4 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 47,9 vuotta.
Road Trippin’

Kappale

Kappale kertoo yhtyeen laulaja Anthony Kiediksen matkasta Kalifornian maaseudulla, yhdessä yhtyeen basisti Flean ja kitaristi John Fruscianten kanssa. Matka vahvisti kolmikon ystävyyttä, sen oltua katkolla, kun Frusciante erosi yhtyeestä vuonna 1992.
Kappaleella Frusciante soittaa akustista kitaraa. Edellinen Red Hots Chili Peppersin kappale, joka soitettiin enimmäkseen akustisella kitaralla oli "My Friends". Single on myös yksi harvoista yhtyeen kappaleista, joissa ei soiteta rumpuja.
Yhtyeen rumpali Chad Smith esiintyy musiikkivideolla vain kerran, kun hän saapuu veneellä rantaan. Musiikkivideon ohjasivat Jonathan Dayton ja Valerie Faris, jotka ohjasivat myös kappaleen "Tell Me Baby" videon.
Casper von Koskull

Casper Wilhelm von Koskull [fon 'kuːskʊl] (s. 3. syyskuuta 1960) on suomalainen pankkiiri ja yritysjohtaja, joka on toiminut Nordean konsernijohtajana 1. marraskuuta 2015 lähtien tanskalaisen Christian Clausenin erottua Nordean palveluksesta. Hänen 1,3 miljoonan euron peruspalkkansa nostaa hänet parhaiten palkattujen suomalaisten joukkoon.
Von Koskull on työskennellyt Nordean palveluksessa vuodesta 2010 lähtien, jolloin hän aloitti Nordean johtoryhmässä suurasiakkaista ja pääomamarkkinoista vastaavan liiketoiminta-alueen johtajana. Ennen Nordeaa hän työskenteli muun muassa Citibankin, UBS:n ja Goldman Sachsin palveluksessa Helsingissä, Lontoossa, New Yorkissa ja Frankfurtissa.
Von Koskull on valmistunut ekonomiksi Helsingin kauppakorkeakoulusta ja opiskellut Harvard Business Schoolissa Management Development -ohjelmassa. Hän on Kansainvälisen kauppakamarin Suomen valtuuskunnan sekä Partiosäätiön hallintoneuvoston jäsen.
Selenokysteiini

Esiintyminen ja ominaisuudet

Selenokysteiini eristettiin ja tunnistettiin ensimmäisen kerran vuonna 1978. Selenokysteiiniä esiintyy bakteereissa, arkeoneissa sekä aitotumaisissa eliöissä. Eräillä kasveilla ei esiinny selenokysteiiniä sisältäviä entsyymejä. Ihmiseltä selenokysteiiniä sisältäviä entsyymejä tunnetaan 25, jotka ovat pääosin oksidoreduktaaseja eli katalysoivat hapetus- tai pelkistysreaktioita. Eräs tärkeä selenokysteiiniä sisältävä entsyymi on glutationiperoksidaasi. Noin 80 % ravinnon mukana saadusta seleenistä käytetään selenokysteiinin muodostamiseen. Selenokysteiiniä sisältävät entsyymit ovat jopa 1 000 kertaa aktiivisempia kuin vastaavat kysteiiniä sisältävät entsyymianalogit.
Kysteiinin tavoin selenokysteiini hapettuu ja muodostaa helposti sidoksia muiden selenokysteiiniaminohappojen kanssa muodostaen seleenisillan. Tällaista hapettunutta dimeeristä muotoa kutsutaan selenokystiiniksi. Selenokysteiiniä voidaan valmistaa pelkistämällä selenokystiiniä. Selenokysteiinin pKₐ-arvo on 5,2 ja yhdiste hajoaa helposti happamissa olosuhteissa.
Etelä-Amerikan uudisasuttaminen

Etelä-Amerikan uudisasuttaminen tarkoittaa eurooppalaisten asettumista Etelä-Amerikan mantereelle 1400-luvun lopulta alkaen.
Aikakauden suurvallat, Espanja ja Portugali, jakoivat Euroopan ulkopuolisen maailman etupiirialueisiin Tordesillasin sopimuksella vuonna 1494. Sen mukaan Portugalille kuului nykyisen Brasilian itäosa muun Etelä-Amerikan ollessa Espanjan etupiiriä.
1530-luvulta alkaen espanjalaiset ja myöhemmin myös portugalilaiset konkistadorit kulkivat pitkin Etelä-Amerikkaa, arvioivat sen ihmisiä ja luonnonvaroja, ja levittivät tahtomattaan eurooppalaisperäisiä tauteja, joista monet koituivat tuhoisiksi alueella ennestään asuville kansoille.
Konkistadorit loivat Espanjan siirtomaaherruuden perustan, joka oli oleellinen pohja espanjalaista imperiumia rakennettaessa. Konkistadoreista tunnetuimmat ovat Hernán Cortés ja Francisco Pizarro. Cortés voitti Meksikon alueen asteekkivaltakunnan ja valloitti maat kuninkaansa nimissä Espanjalle. Meksikosta Cortes jatkoi pohjoiseen ja hiljalleen nykyinen Kalifornia ja Uusi-Meksiko liitettiin Espanjan hallintaan.
Fransisco Pizarro puolestaan kukisti inkaintiaanien valtakunnan Andien vuorilla. Rohkeudella, oveluudella ja viekkaudella Pizarro onnistui noin 200 sotilaansa kanssa kukistamaan keskenään eripuraiset inkat ja laajensi näin Espanjan valtapiiriä.
1820-luvulla Simón Bolívar pyrki luomaan Etelä-Amerikan yhdysvallat. Taistelut ja vallankumoukset johtivat nykypäivän itsenäisten Venezuelan, Kolumbian, Ecuadorin, Perun ja Bolivian valtioiden syntyyn. Eurooppalaisten vaikutus alueella jäi pysyväksi: espanja ja portugali ovat alueen virallisia ja yhteisiä kieliä.
Juha Kuivanen

Juha Kuivanen (s. 1961) on suomalainen kuoronjohtaja. Hän on johtanut helsinkiläistä Cantabile-kuoroa 2013-2017, turkulaista Chorus Cathedralis Aboensista vuosina 1990–2006 ja 2014-2015, toiminut Suomen Kansallisoopperan kuoromestarina vuosina 2006–2011, johtanut Polyteknikkojen Kuoroa vuosina 2004–2013 sekä toiminut kuoronjohdon opettajana Sibelius-Akatemiassa vuodesta 1991.
 Muita kuoroja, joita hän on johtanut, ovat mm. Hämäläis-Osakunnan Laulajat (HOL);  Vantaan Kamarikuoro, Kauniaisten kamarikuoro, Tapiolan Kamarikuoro, Savonlinnan oopperajuhlakuoro, Bassokuoro Bambit ja Suomen filharmoninen kuoro. Hän on vieraillut myös entisen Radion kamarikuoron johtajana.
Kuivanen on toiminut kuoromestarina useiden maailmantähtien suurkonserteissa: Karita Mattila, Kiri Te Kanawa, Luciano Pavarotti, Placido Domingo, José Carreras (eli kaikki "kolme tenoria"), Matti Salminen ja Jaakko Ryhänen.
Juha Kuivasen johtamista äänitteistä mainittakoon Tapiolan kamarikuoron levy "Penderecki: Stabat Mater", joka valittiin vuoden kuorolevyksi v. 1995 ja joka on ollut kansainvälinen myynti- ja arvostelumenestys. Niin ikään Tapiolan kamarikuoron "Homages to Bach" (Brahmsin ja Regerin motetteja) palkittiin Janne-palkinnolla vuonna 2000. Polyteknikkojen Kuoron joululevy "Joulu on meillä" (solistina Matti Salminen) on sekin ollut myyntimenestys ja ylitti platinalevyrajan vuonna 2009. Polyteknikkojen Kuoron "Kuunteletko sinä" valittiin puolestaan vuoden kuorolevyksi vuonna 2013.
Kuivanen on toiminut myös arvostettujen kuorokatselmusten arvostelulautakunnissa, viimeksi Tampereen Sävelessä 2011.
Suomen kuoronjohtajayhdistys valitsi Juha Kuivasen Vuoden kuoronjohtajaksi vuonna 2012.
Vuodesta 2017 Kuivanen on toiminut kuorotöiden ohella myös gospelmuusikkona. Hän esiintyy Elvis Is Back -yhtyeessä esittäen Elvis Presleyn gospel-lauluja pastori Seppo Juntusen toimiessa solistina. Ilosanomaa Jeesuksesta Kristuksesta on konserteissa välitetty jo kymmenissä konserteissa ympäri Suomea.
Irmela Mensah-Schramm

Irmela Mensah-Schramm (s. 1945 Stuttgart) on berliiniläinen ihmisoikeusaktivisti. Hän on vuosia poistanut ja peittänyt rasistisia graffiteja Berliinissä. Flow-festivaalille 2013 hän teki yhteisötaideteoksen suomalaisten taiteilijoiden kanssa.
Ascanio in Alba

Ascanio in Alba on (KV 111) on Wolfgang Amadeus Mozartin säveltämä kaksinäytöksinen (Festa teatrale in due atti) pastoraali-ooppera, jonka libreton on laatinut Abbé Giuseppe Perini.
Kazakit

Asuinalue

Suurin osa kazakeista asuu Keski-Aasian pohjoisosassa Kazakstanissa, jonka väestöstä kazakit muodostavat 63 prosenttia. Merkittäviä kazakkivähemmistöjä on myös Sinkiangin autonomisessa provinssissa Kiinassa, Uzbekistanissa, Mongoliassa ja Venäjällä. Venäjän kazakkivähemmistö on keskittynyt Kazakstaniin rajoittuville alueille, kuten Astrahanin, Orenburgin, Saratovin ja Omskin alueilla sekä Kalmukian ja Altain tasavalloissa. Pienempiä kazakkivähemmistöjä on Turkmenistanissa, Kirgisiassa, Tadžikistanissa, Afganistanissa, Ukrainassa, Turkissa ja Iranissa.

Termin alkuperä

Sana kazakki esiintyy ensi kerran 1200-luvulla turkkilais-arabialaisessa sanakirjassa, jossa se tarkoitti itsenäistä tai vapaata. Sanan todellisesta merkityksestä ei ole päästy yksimielisyyteen. Yhden teorian mukaan se tulee sanasta Ak Kaz, mikä tarkoittaa valkoista joutsenta. 
Venäjän kielessä ei käytetty sanaa kazakki ennen kuin 1920-luvun puolivälistä alkaen. Tätä ennen venäläiset kutsuivat sekä kazakkeja että kirgiisejä kirgiiseiksi.

Kieli

Suurin osa kazakeista puhuu äidinkielenään kazakkia, joka kuuluu turkkilaiseen kieliryhmään.

Kulttuuri

Kazakkien kulttuurissa on vaikutteita venäläisestä ja persialaisesta kulttuurista sekä jonkin verran arabialaisesta kulttuurista. Kazakit on perinteisesti tunnettu vapaudenrakkaudestaan, ratsastustaidostaan ja puolikesyjen kotkien kanssa harrastetusta metsästyksestä.

Heimojärjestelmä

Perinteisesti kazakit ovat tietoisia juuristaan ja omasta heimostaan. Varhemmin jokaisen kazakin oletettiin tietävän oman heimonsa sekä esivanhempien heimot aina seitsemän sukupolvea taaksepäin. Tämä tieto oli myös edellytys naimisiinmenolle, sillä henkilö, joka ei tiennyt omaa heimotaustaansa ei ollut kelvollinen aviopuoliso. Lapset tulivat yleensä kuulumaan isänsä heimoon. Heimojen välisiä avioliittoja suosittiin. 
Nyky-Kazakstanissa heimojärjestelmä on virallisesti kielletty ja käytännössä lähes merkityksetön. Varsinkin taloudellisessa ja valtiollisessa elämässä se on häviämässä pois. Se on kuitenkin edelleen olemassa ja kulttuurielämässä sillä on joskus aika suurikin merkitys. On varsin tavallista, että kazakit tavatessaan tiedustelevat toistensa heimoja. Heimojen välit eivät ole vihamieliset, ja vaikka kazakit katsovatkin kuuluvansa johonkin tiettyyn heimoon, pitävät he silti kaikkia heimoja yhtenä kansallisuutena.

Huomioitavaa

Kazakkeja ei pidä sekoittaa kasakoihin.
Charles E. Pierce

Tapahtumien kulku

Pierce tuomittiin 13-vuotiaan Boxfordilaisen pikkutytön, Michelle Wilsonin, 22. marraskuuta 1969 tapahtuneesta kidnappauksesta, murhasta ja kalmon raiskaamisesta elinkautiseen vankeusrangaistukseen. Tämä on ainoa tapaus josta häntä vastaan on ollut pitävää näyttöä. Piercen tiedettiin vuorotellen tunnustaneen useiden lasten murhia, ja myöhemmin peruneen tunnustuksensa. Pierceä kuitenkin epäiltiin vähintään viiden lapsen murhasta, mutta poliisin kysyessä häneltä tämän uhreista tarkempaa tietoa, perustellen kysymyksensä siten, että lasten vanhemmat saisivat rauhan: Pierce totesi vain "Heitä (uhreja) on niin useita." Pierce on yhdistetty useisiin lasten katoamistapauksiin 1950-1970 -luvuilla.
Pierce yhdistettiin myös 21. elokuuta 1976 tapahtuneeseen Andy Puglisin katoamistapaukseen. Puglisi katosi Massachusettsista kotinsa läheisyydestä, hän oli katoamishetkellä 10-vuotias. Piercen tiedettiin liikuskelleen tuohon aikaan alueella, joskin samaan aikaan samalla alueella tiedettiin liikuskelleen toisen pikkupoikiin mieltyneen pedofiilin, Wayne W. Chapmanin. Chapmanin ja Piercen tiedettiin tutustuneen toisiinsa, ja tavanneen toisiaan ajoittain.
Piercen tiedettiin surmanneen uhrinsa kuristamalla, jonka jälkeen hän raiskasi kalmon, ja hautasi tämän metsään tai pellolle. Hänen uhreikseen lukeutuivat sekä pojat (Piercen tunnustuksen mukaan) että tytöt.

Kuolema

Pierce kuoli eturauhassyöpään vankilassa 78-vuotiaana. Hänen tunnustamansa rikokset ovat yhä selvittämättä.
In the Mood for Love

In the Mood for Love (Fa yeung nin wa) on Wong Kar-wain käsikirjoittama, tuottama ja ohjaama hongkongilainen draamaelokuva vuodelta 2000. Sen pääosia näyttelevät Maggie Cheung ja Tony Leung Chiu-Wai. Elokuva sai ensi-iltansa ja voitti Kultaisen palmun Cannesin elokuvajuhlilla vuonna 2000, ja vuonna 2016 se äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan toiseksi parhaaksi elokuvaksi Mulholland Driven jälkeen. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa. Vuonna 2018 BBC:n kansainvälinen asiantuntijaraati äänesti sen kaikkien aikojen yhdeksänneksi parhaaksi ei-englanninkieliseksi elokuvaksi.
Elokuva muodostaa väljän trilogian Wong Kar-Wain vuoden 1991 elokuvan Days of Being Wild ja vuoden 2004 elokuvan 2046 kanssa, koska kaikkien päähenkilönä on sama Tony Leung Chiu-Wain esittämä herra Chow.

Juoni

1960-luvun Hongkongissa Chow Mo-wan (Tony Leung) ja Su Li-zhen (Maggie Cheung) muuttavat puolisoineen toistensa naapureiksi ja tutustuvat vähitellen. Heidän suhteensa lähenee kun he saavat selville, että heidän puolisoillaan on suhde keskenään. Chow ja Su yrittävät myös antautua romanssiin, mutta se ei heiltä onnistu, koska kummankin henkinen tila estää toisen ihmisen pääsyn lähelle. Hahmojen yksinäisyyttä korostetaan muun muassa tiukoilla lähikuvilla ja rajaamalla keskustelukumppaneista toinen näkymättömiin. Tukahdutettua rakkautta kuvataan hidastetuin kuvin ja tärkeässä roolissa olevan vahvan musiikin (Shigeru Umebayashi ja Michael Galasso) avulla.
HMS King Alfred (1901)

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen tammikuussa 1906 Kiinan laivastoaseman lippulaivana, missä tehtävässä se oli vuoteen 1913, jolloin HMS Minotaur vapautti sen. Palattuaan Britteinsaarille alus siirrettiin reserviin Portsmouthissa ja se palasi palvelukseen heinäkuussa 1914 kokeiltaessa liikekannallepanoa, jolloin se sijoitettiin 6. risteilijälaivueeseen. Alus siirrettiin Suuren laivaston 9. risteilijälaivueeseen lokakuussa 1915.
Vuonna 1917 alus suojasi Atlantin saattueita ja tammikuussa alus yhdessä sisaraluksensa HMS Leviathanin kanssa suojasi Yhdysvaltain joukkojen kuljetuksia Eurooppaan. Sodan päätyttyä alus poistettiin palveluksesta ja se myytiin 1920 romutettavaksi.
Thimphu

Liikenne

Thimphussa ei ole omaa lentokenttää, mutta lähin lentoasema on Parossa noin 60 kilometrin (kahden tunnin ajomatkan) päässä.
Thimphu on maailman ainoa pääkaupunki, jossa ei ole liikennevaloja. Kun muutamia vuosia sitten paikalliset viranomaiset asensivat yhdet, kaupungin asukkaat valittivat niitä liian persoonattomiksi ja ne jouduttiin poistamaan.
Tiina (kirjasarja)

Tiina-kirjasarja on Anni Polvan kirjoittama tytöille suunnattu kirjasarja. Siitä on ilmestynyt 29 osaa. Tiina-sarja on kirjoitettu vuosina 1956–1986. Kirjasarjan kirjoja on myyty yli miljoona kappaletta. 
Tiina-kirjat käsittelevät tamperelaisen Tiina Lehtolan elämää. Tapahtumat sijoittuvat Tammelan kaupunginosaan, ja kirjojen näyttämönä toimii usein Tiinan pihapiiri, jossa naapuruston lapset leikkivät ja kasvavat yhdessä. Tiina kuvataan oikeudenmukaisena, rehellisenä, hyväsydämisenä ja kapinallisenakin poikatyttönä. Kirjat perustuvat Anni Polvan omiin lapsuudenmuistoihin.
Tiinan paras ystävä on naapurin Juha, joka on komea ja Tiinan mielestä reilu kaveri. Hänen kanssaan Tiina kokee seikkailuja, viettää kesäisin aikaa mummolassa ja järjestää urheilukilpailuja naapuruston poikien kanssa. Kirjan muita henkilöhahmoja ovat esimerkiksi turhamainen Leila, äitinsä kurin alla elävä Kalle ja tunnollinen Elvi. Kirjoissa esiintyy myös Tiinan veli Veli, jonka kanssa Tiina on jatkuvasti tukkanuottasilla, joskin heidän välillään kuvataan myös sisarellisia ja lämpimiä tunteita. Lisäksi Tiinan perheeseen kuuluvat isä ja äiti. 
Tiinan perheessä työt jaetaan perinteisten sukupuoliroolien mukaisesti: isä käy töissä ja antaa työstä ansaitut rahat äidin käyttöön, joka hoitaa kotia. Perheen äidillä on kuitenkin sanottavanaan viimeinen sana. Perheen malli heijastelee kirjojen kirjoittamisajankohdan perinteisiä arvoja. Tiinan toiminta ja hänen ainainen pulaanjoutumisensa asettavat haasteita ajan tyttöihanteelle. Kirjojen tapahtumat saavat ajan mukaisen kulttuurisen merkityksen, mutta ne kuvaavat myös ajattomia ilmiöitä, kuten ystävyyttä, vanhemmuutta ja moraalista päätöksentekoa.
Chris Evans

Lapsuus ja nuoruus

Evans syntyi Bostonin Framinghamissa, Massachusettsissa ja kasvoi Sudburyssa, Massachusettsissa. Hänen isänsä oli hammaslääkäri ja äitinsä tanssija, ja hänellä on kaksi siskoa ja veli. Hän valmistui Lincoln-Sudbury Regional High Schoolista vuonna 1999. Tämän jälkeen Evans matkusti New Yorkiin pyrkiäkseen näyttelijäksi.

Ura

Näyttelijäuransa televisiossa Evans aloitti 19-vuotiaana ja tuli julkisuuteen lyhytikäisen Opposite Sex -televisiosarjan myötä, jonka jälkeen hän vieraili sarjoissa kuten Takaa-ajettu ja Käytäväpeliä, kunnes esiintyi vuonna 2001 elokuvassa Not Another Teen Movie. Evans näytteli Johnny Stormia elokuvissa Fantastic Four ja sen jatko-osassa Fantastic Four: Hopeasurffari. Hän oli myös mukana tietokoneanimaatioelokuvassa Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat Casey Jonesin äänenä.
Vuonna 2011 Evans esiintyi ensimmäisen kerran Kapteeni Amerikkana elokuvassa Captain America: The First Avenger. Sen jälkeen hän on esiintynyt samassa roolissa elokuvissa The Avengers (2012), Captain America: The Return of the First Avenger (2014), Avengers: Age of Ultron (2015), Captain America: Civil War (2016), Avengers: Infinity War (2018) ja Avengers: Endgame (2019).
Näyttelemisen lisäksi Evans on kiinnostunut ohjaamisesta. Hänen esikoisohjauksensa, pienen budjetin romanttinen draamaelokuva Before We Go, sai ensi-iltansa Toronton elokuvajuhlilla syyskuussa 2014. Evans myös näytteli elokuvassa miespääosaa.
Aseet ja varusteet suomalaisessa tarustossa

Väinämöisen miekka

Kalevalan alkuvaiheessa Väinämöinen välttää miekkansa käyttämistä. Hän kieltäytyy miekkailemasta Joukahaisen kanssa, vaan laulaa tämän suohon.
Suunnitellessaan hyökkäystä Pohjolaan Väinämöinen käskee Ilmarista takomaan uuden miekan. Miekka on kullattu ja hopeoitu ja se kerrotaan kaikkein parhaaksi. Väinämöinen kolistelee saamaansa miekkaa kahden kallion välissä, ja kehuskelee, että sillä löisi vaikka vuoret poikki.
Väinämöinen käyttää miekkaa Pohjolan väkeä vastaan, iskien pohjan poikien päitä kuten nauriin naatteja. Louhen hyökätessä Kokkolintuna Sampoa kuljettavaan laivaan Väinämöinen kuitenkin käyttää airoa aseenaan, sillä miekka ei ylettäisi. 
Väinämöisen miekka on tärkeässä osassa Don Rosan Sammon Salaisuus -nimisessä Aku Ankka -tarinassa.

Varusteita

Kalevalaisessa runoudessa on usein sodankävijän varusteeksi mainittu "lustot", "teräsvyöt", "rautapaidat" tai "rautapannat". Nämä on yleensä tulkittu panssaripaidoiksi, mutta jotkut tutkijat, kuten Martti Haavio olettavat, että kyseessä olisivat ainakin joissain tapauksissa taikavarusteet, voimavyöt.
Sodankävijän loitsuissa pyydetään toisinaan Ukko ylijumalaa pudottamaan umpiputki, suojaava taikaesine.
Kypärästä puhutaan toisinaan. Surullisella mielellä olevan sanotaan olevan "kallella kypärin" ja uljaan sulhasen kehuntalauluissa voidaan huomioida tämän päässä oleva pysty tai kultainen kypärä. Sotasaaliina saatua kultaa ja hopeaa voidaan mitata sillä, miten monta kypärää se täyttää. Metsän poikaa kutsutaan punakypäräksi.
Kilpi on varusteena kansanrunoissa Kalevan pojalla, josta tunnetaan myös nimi Kullervo. Hän pyytää seppää takomaan itselleen miekan, kilven ja kirveen.
Utica (New York)

Historia

Utican aluetta asuttivat alkuaan mohawk-intiaanit, jotka kuuluivat irokeesien liittokuntaan.
Englannin kuningas Yrjö II lahjoitti 22 000 eekkeriä (noin 90 km²) marskimaata New Yorkin kuvernöörille William Cosbylle vuonna 1734. Britit rakensivat alueelle Old Fort Schuylerin tukikohdan vuonna 1758.
Uudisasukkaita muutti pysyvästi alueelle 1780-luvulla maan, veden, metsien ja hedelmällisen maaperän ansiosta. He rakensivat nykyisen Utican paikalle majataloja, krouveja, sepän pajoja ja kauppoja.
Kylän nimi "Utica" valittiin arvonnassa vuonna 1798. Nimeä ehdotti muuan Erastus Clark. Nimi viittaa foinikialaisten rakentamaan samannimiseen kaupunkiin antiikin Karthagon lähellä nykyisessä Tunisiassa.
Erien kanava, joka yhdistää Hudsonjoen ja Eriejärven, valmistui 1825. Kanava vauhditti Utican kasvua: vuonna 1835 kaupungin asukasluku oli 10 183, mikä oli noin 5 000 enemmän kuin kymmenen vuotta aiemmin. Utica sai kaupunkioikeudet 13. helmikuuta 1832.
Rautatie valmistui vuonna 1837.

Väestö

Perinteisen tehdasteollisuuden kadottua Utican asukasluku laski jyrkästi 1960-luvulta alkaen. Vuonna 2010 asukasluku oli 39 % alempi kuin vuonna 1950. Vuonna 2000 asukasluku kääntyi vuosikymmenien alamäen jälkeen kasvuun.
Vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan asukkaista 69 % oli valkoisia, 15,3 % mustia, 10,5 % latinoja (mitä tahansa rotua; alkuperä joko espanjankielisessä Latinalaisessa Amerikassa tai Espanjassa), 7,4 % aasialaisia ja 0,3 % intiaaneja.

Maantiede

Utica sijaitsee Mohawk-joen varrella noin 90 kilometriä itään Syracusesta. New York Cityyn on matkaa maanteitse noin 385 kilometriä. Kaupungin eteläpuolella sijaitsee Alleghenyn ylänkoalue ja pohjoispuolella Adirondack-niminen vuoristo.

Talous

Tekstiiliteollisuus alkoi kehittyä Uticassa 1830-luvulla. Tehtaat alkoivat käydä höyryvoimalla 1840-luvun lopulta alkaen. Kaupunkiin rakennettiin lisää villa- ja puuvillatehtaita. Vuonna 1902 Uticassa oli 19 suurta kutomatehdasta, ja ala työllisti yli 20 000 ihmistä. Tekstiiliteollisuus oli Utican tärkein teollisuudenhaara sadan vuoden ajan.
Tehtaiden kadottua kaupungista Utica on kohdannut taloudellisia ja sosiaalisia haasteita. Matalammin palkattu palveluala alkoi työllistää yhä enemmän ihmisiä. Utican työttömyysaste on korkeampi ja kotitalouksien keskimääräiset tulot alemmat kuin muualla maassa. Utican alueen työllisyys on viime aikoina kehittynyt myönteisesti, niin että työttömyysaste (pois lukien maanviljelijät, yksityiset kotitaloustyöntekijät ja vapaaehtoistyöntekijät) kesäkuussa 2015 oli 5,7 % (koko maassa 5,1 %).
Hallinto sekä koulutus ja terveyspalvelut työllistävät lukumääräisesti eniten (huhtikuu 2015).
Arnøya

Arnøya on saari Kieruan kunnassa Tromssan läänissä Pohjois-Norjassa. Saaren pinta-ala on 276 km². Arnøyalla asuu 366 henkilöä (2010). Saaren korkein piste on Arnøyhøgda, 1 168 metriä.