Palestiinan brittiläinen mandaatti

Historia

Palestiina on ollut osa Egyptiä, Kanaania, Israelia, Assyriaa, Babyloniaa, Persiaa, antiikin Kreikkaa ja Rooman valtakuntaa. Ottomaanien imperiumi hallitsi aluetta 1517–1922.
Vanhalla ajalla maassa asui juutaaisia, mutta vuosien 66-70 ja 132-135 kapinoiden jälkeen roomalaiset karkottivat valtaosan heistä. 600-luvulla maan valtasivat arabit. 1800-luvun lopulla syntyi sionistinen liike, joka pyrki perustamaan juutalaisille uudestaan oman kansallisen kotimaan Palestiinaan. Vuonna 1917 annettu Balfourin julistus tuki aikeita perustaa alueelle juutalaisvaltio. 
Jordanjoen itäpuolisesta mandaatista muodostettiin 1922 erillinen hallintoalue Transjordania. Jordanin länsipuolinen mandaatti säilyi Britannian hallinnassa vuoteen 1948.
Ristiriidat maahan muuttaneiden juutalaisten ja siellä ennestään asuneiden arabien välillä johtivat useita kertoja väkivaltaisiin levottomuuksiin. Vuonna 1929 kiista Temppelivuoren hallinnasta johti laajoihin levottomuuksiin. Vuonna 1936 arabit nousivat kapinaan brittivaltaa vastaan. Vuonna 1920 perustettiin 
Haganah-järjestö puolustamaan juutalaisväestöä arabien hyökkäyksiä vastaan.

Toinen maailmansota ja sen jälkeinen aika

Monet arabit liittyivät brittiarmeijaan, mutta jotkut arabit päinvastoin ajattelivat akselivaltojen olevan liittolaisia sionisteja vastaan.
Antisemitismin kasvaessa Euroopassa juutalaisten muutto Palestiinaan lisääntyi, mitä arabit vastustivat. Britit alkoivat asettaa rajoituksia maahan tuleville juutalaisille uudisasukkaille.

YK:n jakosuunnitelma

Britit aikoivat jakaa Palestiinan juutalais- ja arabivaltioiksi. Eri osapuolia tyydyttävän ratkaisun löytyminen oli briteille vaikeaa, ja lopulta he halusivat vain vetäytyä pois Palestiinasta. Yhdistyneet kansakunnat perusti komitean ratkaisemaan asiaa, joka myös suositteli kahden itsenäisen valtion perustamista 31. elokuuta 1947 julkistamassaan raportissa. 29. marraskuuta YK:n yleiskokous hyväksyi suunnitelman äänin 33–13. Lähes kaikki arabijohtajat hylkäsivät jakosuunnitelman, mutta useimmat juutalaiset hyväksyivät sen, varsinkin Jewish Agency -järjestö. Irgunin johtaja Menachem Begin vastusti jakoa.

Palestiinalaisten eksodus

Palestiinalaisten eksoduksessa yli 700 000 Palestiinan arabia pakeni kodeistaan vuosina 1947–1949 Palestiinan sodan eli Israelin itsenäistymissodan yhteydessä. Vain kymmenisen prosenttia israelilaisten valtaaman alueen arabiasukkaista jäi paikoilleen. Marraskuussa 1947 YK:n yleiskokous päätti äänin 33–13 jakaa Ison-Britannian Palestiinan mandaattialueen juutalaisten ja arabien kesken. Palestiinaa ympäröivät arabivaltiot eivät hyväksyneet tulosta vedoten muun muassa brittien antamiin lupauksiin täydellisestä itsenäisyydestä. Sisällissota Palestiinan arabiväestön ja nopeasti kasvaneen juutalaisväestön välillä alkoi YK:n jakoehdotuksen jälkeen vuoden 1947 lopulla. Israelin julistauduttua itsenäiseksi 14. toukokuuta 1948 sota muuttui Israelin ja sinne hyökänneiden arabimaiden (Transjordania, Egypti, Syyria, Libanon, Irak) väliseksi sodaksi, joka jatkui aina kevään 1949 aseleposopimuksiin saakka. Israel selvisi voittajana sekä sisällissodasta että sitä seuranneesta valtioiden välisestä sodasta. 
Ennen sotaa arabeille tarjottiin mahdollisuus jäädä asumaan Israeliin. Suurin osa uskoi palaavansa maahan voittajana. Sodan jälkeen palestiinalaisten pakolaisten ei sallittu palata entisille asuinsijoilleen. Ympäröivät arabimaat eivät ole halunneet antaa heille kansalaisoikeuksia omissa maissaan. Israeliin jääneet arabit ovat nykyisin Israelin kansalaisia.