google/wiki40b huggingface dataset:
Kettu (tähdistö)

Tähtiä

Ketun kirkkain tähti on Anser (α Vulpeculae), 297 valovuoden päässä oleva M0 III -tyypin punainen jättiläinen, jonka magnitudi on vaatimaton +4,44ᵐ. Se on myös kiikareilla erottuva optinen kaksoistähti.
Vuonna 1967 löydetty ensimmäinen pulsari PSR 1919+21 löydettiin Ketun tähdistöstä. PSR 1919+21 löydettiin vahingossa kun tähtitieteilijät Antony Hewish ja Jocelyn Bell etsivät kvasaareja. Pulsari sykki ja sykkii edelleen 1,3373 sekunnin välein ja sen kirkkaus on +8,22ᵐ. Aikaisemmin kohde tunnettiin merkinnällä CP 1919 (Cambridge Pulsar near Right ascension 19h 19m), nykyinen merkintä tulee sanasta Pulsar ja kohteen koordinaateista taivaalla (rektaskensio 19h 19 min ja deklinaatio +21 astetta).

Syvän taivaan kohteita

Ketussa on yksi tunnetuimmista planetaarisista sumuista, Nostopainosumu M27, joka erottuu jo kiikareilla. Sen löysi 1764 ranskalainen tähtitieteilijä Charles Messier. Sumu on noin 3 000–4 000 vuotta vanha (toiset lähteet arvioivat iäksi jopa 48 000 vuotta) ja Maasta tuhannen valovuoden päässä, taivaalla sumun läpimitta on noin kahdeksan kaariminuuttia, kokonaisuudessaan noin 15 kaariminuuttia jos mukaan lasketaan sumua ympäröivä himmeä halo. Se on tähtitaivaan planetaarisista joukoista toiseksi kirkkain heti Vesimiehen Helix-sumun jälkeen.  Nostopainosumusta kaksi astetta länteen sijaitsee 20–30 tähden muodostama avoin tähtijoukko NGC 6830.
Cr 399 on pieni, noin yhden asteen läpimittainen tähtiasterismi Ketun tähdistön oikealla alareunalla. Se muistuttaa hieman nurin päin olevaa vaateripustinta. Per Collinder luokitteli kohteen avoimeksi joukoksi vuonna 1931, mutta 1970 tehty tutkimus osoitti että vain kuusi kirkkainta tähteä muodostavat joukon. Vuodesta 1998 lähtien on Hipparcos-satelliitin mittaustuloksiin nojaten päätelty ettei kohde ole ollenkaan avoin joukko vaan sattumalta samassa suunnassa olevia tähtiä. Kohteen kokonaiskirkkaus on +3,6ᵐ ja se on Maasta noin 420 valovuoden päässä.

Historia

Ketun tähdistön nimesi 1600-luvun lopulla Johannes Hevelius. Alkuperäiseltä nimeltään se oli vulpecula cum ansere (kettu hanhen kanssa) tai vulpecula et anser (kettu ja hanhi). Hanhi jäi myöhemmin elämään Anser-tähden nimessä. Vulpecula tarkoittaa kirjaimellisesti ”pientä kettua”.
Väinö Laherma

Väinö Johannes Laherma, vuoteen 1905 Vikman (21. tammikuuta 1893 Jyväskylä  – 15. lokakuuta 1983 Helsinki) oli suomalainen urheiluopettaja, -johtaja ja -virkamies.
Laherman vanhemmat olivat kauppias Jeremias Vikman ja Anna Helena Hautala ja puoliso vuodesta 1919 Naimi Johanna Hyrkäs. Kansanedustaja, pankinjohtaja Jonas Laherma (1888–1977) oli hänen veljensä. Laherma tuli ylioppilaaksi Oulun lyseosta 1912 ja valmistui voimistelunopettajaksi Keisarillisesta Aleksanterin-Yliopistosta 1915. Helsingin Toisen suomalaisen lyseon voimistelunopettajana Laherma toimi vuodesta 1925 aina vuoteen 1956 asti. Laherma oli mukana perustamassa Työväen Urheilulehteä 1917 ja tuli TUL:in voimistelujaoston johtoon 1919. Hän oli aktiivinen sosiaalidemokraatti, mutta ei osallistunut TUL:in poliittisiin erimielisyyksiin 1920-luvulla.  Laherma kirjoitti kaksiosaisen oppaan telinevoimistelusta (Telinevoimistelu: harjoitusopas 1921, 1922) ja ensimmäisenä Suomessa oppaan henkisestä valmennuksesta (Urheiluvoitto ja mielikuvitus, 1924). Hänet tunnettiin tiukkana raittiusmiehenä. Laherma kannatti yhteistyötä SVUL:in kanssa päinvastoin kuin liiton johtajiston enemmistö. Hän toimi TUL:in liittotoimikunnan jäsenenä ja liiton varapuheenjohtajana. Vuodesta 1929 hän oli TUL:in edustaja opetusministeriön alaisessa valtion voimistelu- ja urheilulautakunnassa ja vuonna 1952 hänet nimitettiin ensimmäisenä henkilönä Suomessa päätoimiseen urheiluhallinnon virkaan, opetusministeriön perustaman urheiluasioista vastaavan toimiston päälliköksi.
Porkkalanniemi

Porkkalanniemi (ruots. Porkala udd) on niemi Suomenlahden kapeimmassa kohdassa, Länsi-Uudellamaalla Kirkkonummella. Pienin etäisyys Viron pohjoisrannikolle on 36 kilometriä.
Venäjän vallan aikana Porkkalanniemi tuli strategisesti tärkeäksi sijainniltaan. Suurin tykistökantama Venäjän rannikkotykistöllä oli noin 30 km. Pietari Suuren merilinnoituksen suunnitelmat Suomenlahden rannikkopuolustamisesta esitettiin Venäjän keisarille Nikolai II:lle ennen ensimmäistä maailmansotaa. Ensimmäinen maailmansota ja Suomen itsenäistyminen estivät suunnitelman täysmittaisen toteutumisen. 
Porkkalanniemen sijainti tuli Suomelle merkittäväksi turvallisuuspoliittiseksi asiaksi toisen maailmansodan jälkeen. Neuvostoliitto vaati Porkkalanniemen ja sen läheisyydessä olevan alueen luovuttamista rauhanneuvotteluissa ja saikin Moskovan välirauhan päätöksellä 50 vuodeksi käyttöönsä Porkkalan vuokra-alueen. Siihen kuuluivat Porkkalanniemen lisäksi Upinniemi, niemien edustalla olevaa saaristoa sekä manneraluetta niemien pohjois- ja länsipuolelta.  Vuokra-aikana Porkkalanniemeen rakennettiin Friggesbyn lentokenttä. Alue kuitenkin palautettiin Suomelle jo vuonna 1956. Taustalla olivat Hruštšovin poliittiset tavoitteet: atomiaseiden aikakaudella tukikohdalla Porkkalassa ei enää ollut erityistä merkitystä, mutta ystävälliset välit kapitalistisen Suomen kanssa voisivat toimia esimerkkinä muille Euroopan maille. Palautus antoi myös voimakkaan myönteisen sysäyksen kautensa juuri aloittaneen Kekkosen presidenttiydelle.
Porkkalanniemi on myös tunnettu lintualue. Sen eteläkärki on maailmallakin tunnettu lintujentarkkailupaikka Pampskatan. Alueella on majakka, merivartioasema ja Rönnskärin lintuasema. Alue oli yksi neljästä ensimmäisestä Suomen kansallispuistosta vuonna 1938, mutta puistoa ei ole perustettu uudelleen Porkkalan palautuksen jälkeen.
Niemen kärjessä on myös kesäisin suosittu uimapaikka – ranta tosin edellyttää ehdottomasti uimataitoa.

Porkkalan kansallispuisto

Porkkalanniemelle ollaan suunnittelemassa kansallispuistoa. Metsähallituksella on neljä laajuudeltaan erilaista vaihtoehtoa kansallispuiston kooksi. Laajimmassa vaihtoehdossa puistossa olisi 1 200 hehtaaria maa-alueita ja 13 500 hehtaaria vesialueita. Mukana olisivat tällöin muun muassa Saltfjärdenin kosteikko sekä Finnträskin metsä. Laajuudeltaan pienimmässä vaihtoehdossa suojeltaisiin 255 hehtaaria maa-alueita ja 13 000 hehtaaria vesialueita. Metsähallituksen selvityksen mukaan pesimälinnustoltaan Porkkalan suojelualueet olisivat edustavimpia koko Suomessa. Lisäksi Porkkalan tulevan kansallispuiston erikoisuutena olisi, että samalla alueella voisi tarkkailla sekä saaristo-, kosteikko- että erämaalajeja. Kansallispuiston perustaminen tullee ajankohtaiseksi aikaisintaan vuonna 2017.
Libanoninvuoret

Libanoninvuoret on  noin 240 km pitkä vuoristo Libanonissa, johon liittyy yksittäisiä huippuja myös Syyrian puolella. Vuoristo on Välimeren suuntainen. Ḍahr al-Baydarin sola jakaa vuoriston kahtia, sen kautta kulkee rautatie ja Beirut-Damaskus maantie. Korkein huippu on 3085 metriä korkea.
Ville Blåfield

Ville Blåfield (s. 1980) on suomalainen toimittaja. Hän on työskennellyt muun muassa Helsingin Sanomien kehityspäällikkönä, Nyt-liitteen ja Radio Helsingin esimiehenä, SK Miehen ja Seuran toimituspäällikkönä sekä Suomen Kuvalehden ja Ilta-Sanomien toimittajana. Blåfield on myös esiintynyt perjantaiaamuisin Yle TV1:n Jälkiviisaissa.
Blåfield irtisanoutui Helsingin Sanomista yhdessä Reetta Rädyn ja Paula Salovaaran kanssa heinäkuussa 2013, mutta irtisanoutumiseen ei toimittajien mukaan liittynyt dramatiikkaa.
Ville Blåfield on toimittaja Antti Blåfieldin poika. Hänen puolisonsa on vaatesuunnittelija Samu-Jussi Koski.
Antonina

Antonina (s. noin 484?, k. 565 jälkeen) oli itäroomalaisen sotapäällikkö Belisariuksen vaimo.
Antoninan isä ja isoisä olivat kummatkin kilpa-ajajia Konstantinopolissa ja Thessalonikissa. Hän oli ammatiltaan näyttelijä kuten äitinsäkin. Antonina meni naimisiin sotapäällikkö Belisariuksen kanssa ja he saivat yhden tyttären, Joanninan. Aikalaishistorioitsija Prokopioksen mukaan hänellä oli monta lasta aikaisemmista avioliitoista, mukaan lukien poika Photius ja tytär, joka meni naimisiin erään Ildigerin kanssa. Vuonna 540 eräs Sergius kosiskeli Antoninan lapsenlasta. Jossakin vaiheessa Antoninasta tehtiin patriisi.
Prokopios väittää, että Antonina eli hurjastelevaa elämää, jota rajoitti vain pelko keisarinna Theodorasta, joka oli hänen vanha ystävänsä. Prokopioksen mukaan Antonina oli Theodoran agentti ja vaikuttamassa muun muassa paavi Silveriuksen syrjäyttämiseen vuonna 537 ja Johannes Kappadokialaisen erottamiseen. Prokopios väittää myös, että Belisariuksen adoptoimasta Theodosiuksesta tuli Antoninan rakastaja ja historioitsija kuvaakin heidän suhdettaan yksityiskohtaisesti teoksessaan Salattu historia. Prokopioksen mukaan Antonina kannatti miestään, mutta piti tätä valtansa alla. Suurin osa Antoninan irstailuista kertovista tarinoista on kuitenkin varmasti liioiteltua.
Antonina oli mukana monilla Belisariuksen sotaretkillä. Hän seurasi miestään Pohjois-Afrikan sotaretkelle vuonna 533. Hän oli myös Roomassa vuonna 537 miehensä kanssa kun gootit piirittivät kaupunkia. Myöhemmin samana vuonna Belisarius lähetti hänet turvaan Napoliin, missä hän yhdessä Prokopioksen kanssa auttoi kokoamaan laivaston ja tarvikkeita Belisariuksen sotajoukkojen avuksi. Antonina pysyi luultavasti miehensä kanssa Italiassa vuoteen 540 asti, jolloin hän palasi Belisariuksen kanssa Konstantinopoliin.
Antonina ei aluksi seurannut miestään sotaretkelle sassanideja vastaan vuonna 541 mutta liittyi häneen myöhemmin. Prokopioksen mukaan Antoninan ja Belisariuksen välit olivat kylmät Theodosiuksen takia ja Belisarius antoi jopa pidättää vaimonsa. Theodoran käskystä Belisarius vapautti Antoninan, joka myöhemmin pelasti Belisariuksen, kun tämä oli joutunut epäsuosioon. Prokopioksen mukaan Antonina kuitenkin vastusti Belisariuksen nimittämistä idän joukkojen komentoon magister militum per Orientemiksi, koska tämä oli loukannut häntä.
Antonina oli Belisariuksen mukana Italian sotaretkellä 540-luvulla. Vuonna 548 Belisarius lähetti hänet Konstantinopoliin pyytämään vahvistuksia. Theodora oli kuitenkin kuollut äskettäin ja Antonina pyysi keisari Justinianusta kutsumaan Belisariuksen kotiin. Vuonna 549 Antonina rikkoi Joanninan ja Theodoran lapsenlapsen Anastasiuksen kihlauksen.
Antonina kuoli joskus vuoden 565 jälkeen.
Metronome

Metronome (jap. メトロノーム) on japanilainen yhtye. Sitä kuvataan usein teknopunk-yhtyeeksi, mutta musiikissa on vaikutteita myös pop- ja rock-musiikista. Metronome kirjoitetaan pienellä alkukirjaimella mikäli se ei aloita lausetta. Metronome on "indie-bändi", jonka suosio pohjautuu Tokiossa pieneen, mutta uskolliseen faniporukkaan ja faneihin ympäri maailmaa. Yhtye on julkaissut yhteensä 16 albumia ja singleä.
STS-132

14. toukokuuta (1. lentopäivä – laukaisu)

Avarussukkula Atlantis laukaistiin kello 18:20 UTC (21.20 Suomen aikaa). Laukaisu tapahtui suunnitellusti avaruussukkulan päämoottorin polton loppuessa (MECO) 8 minuutin 23 sekunnin kuluttua lähdöstä. Sukkulan moottoreiden lisäpolttoa ei tarvittu Atlantiksen asettautuessa suunnitellulle radalleen. NC-1 lähestymismoottorin 26 sekuntia kestänyt poltto sovitti sukkulan ja ISS-avaruusaseman radat toisiinsa muuttamalla sukkulan nopeutta n. 12 m/s.
Nasan laukaisun jälkeisessä lehdistökonferenssissa todettiin avaruusromun palasen saattavan aiheuttavan muutoksia sukkulan avaruusaseman lähestymisradassa. Myöhemmin päätettiin ettei avaruusromu aiheuta ratamuutoksia.
Yli 39 000 vierasta todisti Atlantiksen viimeistä lentoa Kennedyn avaruuskeskuksessa. Vieraiden joukossa olivat muun muassa talk show -juontaja David Letterman, astronautti Buzz Aldrin ja Nasan entinen pääjohtaja Mike Griffin. Venäläisiä vieraita ja viranomaisia oli myös heidän joukossaan, kuten Venäjän varapääministeri Sergei Ivanov ja Venäjän avaruusjärjestön pääjohtaja Anatoli Perminov.
Kiertoradalle päästyään avaruussukkulan miehistö avasi sukkulan rahtiruuman ovet, käynnisti jäähdyttimet ja asensi Kᵤ -aaltoalueen antennin onnistuneesti toisin kuin edellisellä sukkulalennolla STS-131. He tarkastivat myös sukkulan robottikäsivarren (SRMS; ISS-avaruusaseman Canadarm2-robottikäsivarren lyhyempi versio nimeltä Canadarm) kunnon. Miehistö myös välitti maahan sukkulan kameroiden materiaalin ja miehistön videokuvaaman päämoottorin ulkopuolisen polttoainetankin kuvamateriaalin asiantuntijoiden jatkokäsittelyä varten. Alustavat tutkimukset osoittivat, että ulkopuolinen polttoainetankki ET 136 oli toiminut hyvin nousussa ja vain vähän irronneita eristysvaahtokohtia oli näkyvissä.
Luoteisrannikon intiaanit

Luoteisrannikon intiaanit asuivat Pohjois-Amerikan luoteisrannikolla. Heillä oli rikas kulttuuriperinne, joka tulee esille muun muassa toteemipaaluissa. Tlingit, haidat, tsimshianit, kwakiutlit (kwakwaka'wakwit), rannikon salishit ja chinookit ovat näistä intiaaneista tunnetuimpia.
Luoteisrannikon alue on Yhdysvaltain luoteisrannikolla Luoteis-Kaliforniasta rannikon athapaskojen seuduilta pohjoiseen, Kanadan länsirannikolle ja Alaskan kaakkoisrannikolle eyakien asuinalueelle noin 61 leveysasteelle Kordillieerien länsirinteillä, eli Alaskan, Brittiläisen Kolumbian, Washingtonin ja Kalifornian osavaltioiden länsiosissa.
Pohjoisella luoteisrannikolla puhuttiin pääasiassa na dene-kieliä, etelämpänä erilaisa amerind-kieliä, muun muassa tshimshian-, wakasha-, salisha-, ja chinook-ryhmiin kuuluvia.
Eyakien, tlingitien, haidojen ja tsimshianien alue oli lauhkeaa sademetsää. Luoteisrannikon intiaanit hankkivat elatuksensa erityisesti lohen ja muiden kelojen kalastuksella. monet heimot pyydystivät hylkeitä. Jotkut heimot metsästivät valaita ja muita merinisäkkäitä. Varsinkin pohjoisen luoteisrannikon olivat kehittäneet melko pitkälle edistyneen kulttuurin ja yhteiskunnan ilman maanviljelyä. Monissa luoteisrannikon kylissä omaisuus oli sosiaalisen arvostuksen mitta. Kalastus oli elinkeino, joka mahdollisti uutterille ihmisille suuria saaliita ja siten suuria omaisuuksia. Heimojen jäsenet jakautuivat kastijärjestelmän mukaan päälliköihin, tavalliseen kansaan ja orjiin. Rikkaat pitivät yltäkylläisiä pitoja. Merkkitapahtumina, kuten toteemipaalun pystytyksen, päällikön valtaannousun, taisteluvoiton, avioeron, kuoleman jne. yhteydessä järjestettiin juhlia, potlatcheja, joihin liittyi uskonnollisia seremonioita, lahjojen vaihtoa, laulua ja tanssia. Potlach-juhlissa päällikkö jakeli heimolle lahjoja ja tuhosi omaisuuttaan heittämällä sitä veteen ja polttamalla, joilla tavoin kykeni näyttämään varallisuuttaan ja valtaansa.
Monet heistä asuivat pitkissä puutaloissa, joissa asui monta perhettä eli noin 20-50 ihmistä, kylissä 300-500 ihmistä. He asuivat talvisin rannikoilla ja jokien ja purojen varsilla talvikylissä, ja keäisin oli tilapäisä asuinpaikkoja siellä, mistä ruokaa sai parheiten hankittua metsästämällä, kalastamalla tai keräämällä kasveja. Talvikylien paikka pyrittiin valitsemaan niin, että ne olivat myrskyiltä ja vihollisilta suojassa. Talot olivat 1-2 rivissä ovikaukko kohti vettä. Olivat taitavia kanootin rakentajia ja puutyöntekijöitä. Ruokaa valmistettiin kuumin kivin täyteyissä koreissa ja maahan kaivetuissa peitetyissä kuopissa, joissa oli kuumia kiviä. Kalaa säilöttiin savustamalla.
Luoteisrannikon na dene-kieliä puhuvat intiaanit saattoivat saapua asuinseudulleen ehkä 8 500 vuotta sitten.
Julius Randle

NBA-ura

Ennen ammattilaiskentille siirtymistään Randle pelasi yliopistokoripalloa Kentuckyn yliopiston joukkueessa. Lakers varasi hänet seitsemäntenä vuoden 2014 NBA:n varaustilaisuudessa.
Randle mursi NBA-debyytissään oikean sääriluunsa vain 14 peliminuutin jälkeen, ja joutui olemaan koko loppukauden sivussa. Toisen NBA-ottelunsa hän pelasi kauden 2015–2016 avauksessa.
Bernard Malamud

Bernard Malamud (26. huhtikuuta 1914 – 18. maaliskuuta 1986) oli yhdysvaltalainen kirjailija. 
Malamud syntyi New Yorkin Brooklynissä venäjänjuutalaisille maahanmuuttajavanhemmille ja opiskeli Erasmus Hall High Schoolissa, City College of New Yorkissa ja Columbian yliopistossa. Hän opetti vuosina 1949–1961 Oregonin valtionyliopistossa ja sen jälkeen Bennington Collegessa Vermontissa.
Malamud nousi 1950-luvulta alkaen maineeseen romaaneillaan ja novellikokoelmillaan. Hän kuvaa niissä etenkin juutalaisten elämää ja epävarman ihmisen selviytymistä vaikeassa ympäristössä. Tunnetuimpien teosten joukossa ovat Dubinin elämät (1979) ja Jumalan armo (1982). Romaanista The Natural (1952) on tehty myös elokuvaversio Voittajan paluu (1984), jossa ohjaajana oli Barry Levinson ja pääosia näyttelevät Robert Redford, Glenn Close ja Robert Duvall. Romaanista Tuomittu Malamud sai 1967 Pulitzerin kirjallisuuspalkinnon. Hänelle myönnettiin myös muun muassa kaksi National Book Awardia (1959 ja 1967).
11 bit studios

Peliarvioita

Yrityksen peli This War of Mine on MetaCritic-palvelun mukaan saanut 83/100 62:n arvion perusteella.
Ruokosjärvi (Keuruu)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 109 hehtaaria eli 1,1 neliökilometriä. Se on 2,4 kilometriä pitkä ja 900 metriä leveä. Järven lähiympäristössä on sekä peltomaita että metsämaita. Alueen korkeuserot johtuvat pienistä mäistä, jotka ympäröivät järven. Luoteispäässä sijaitsee Kotimäki, länsipuolella Ronavuori sekä Taaporinvuori ja itäpuolella Hakavuori. Kotimäen huippu kohoaa 70 metriä, Taaporinvuori 50 metriä ja Hakavuori 35 metriä vedenpinnan yläpuolelle. Eteläpuolella järvelle työntyy Hakalanvuoren jarke, joka erottaa järven itäpuolisesta Poskijärvestä. Ruokosaaren eteläpuolella järvelle kurkottaa pitkä niemi, jossa sijaitsee Ruokosen maatila. Järven itärantoja seuraa harjujakso, jonka rinteet putoavat suoraan järveen. Kustaansaari ja pienet luodot sekä Kuikanniemi kuuluvat harjujakson piirteisiin. Järvestä ei ole käytössä luotaustietoja.
Järvessä on kartan mukaan kahdeksan saarta. Suurin saari on Ruokossaari, joka on 440 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Sen pinta-ala on kartasta mittattuna lähes kuusi hehtaaria. Saareen on raivattu peltomaata ja sinne johtaa tie. Keskellä järven pohjoispuoliskoa sijaitsee Huvisaari, joka on 160 metriä pitkä, pyöreä Papinsaari, jonka halkaisija on 50 metriä, pyöreä Kukkosaari, jonka halkaisija on 80 metriä, ja koillisrannassa sijaitsee pitkä Kustaansaari, joka on 160 metriä pitkä, mutta 40 metriä leveä. Muuta saaret, kuten Hyttyssaari, sijaitsevat näiden saarten lähellä, mutta ovat pieniä luotoja.
Järven rantaviivan pituus on 10 kilometriä. Järven rannat ovat pääasiassa kuivaa metsämaata ja järven pohjois- ja eteläpäissä ulottuvat pellot järven rantaan asti. Järven kiinteä asutus on haja-asutusta, josta neljä tilaa on nykyisiä tai entisiä maatiloja. Rannoille on rakennettu vielä 20 vapaa-ajan asuntoa, joista viisi sijaitsee saarissa. Niille tulee tiet järven itärantaa seuraavalta yhdystieltä 16525.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Keurusselän alueella (35.62), jonka Elämäistenjoen valuma-alueeseen (35.627) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 119,3 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään Elämäistenjoen valuma-alueen pohjoisosan alueelta ja siitä suurin osa ohjautuu Jukojärveltä lyhyttä Tolpanjokea myöten järven pohjoispäähän. Järveen on johdettu vain muutama metsäoja. Siihen laskee myös Valkeinen (76 ha) ja Poskijärvi (29 ha).
Järven laskujokena toimii alle 50 metrinen uoma Myllyjärveen (28 ha). Siitä vesireitti jatkaa Ilvesjokena Ilvesjärveen (31 ha) ja Elämäistenjokena edelleen Keurusselkään.
Ei rikosmielessä

Juoni

Floridalainen alkoholitukkukauppias ja rikollisen poika Michael Gallagher (Newman) näkee eräänä aamuna nimensä lehden etusivulla, jossa häntä syytetään satamatyöläisten liiton johtajan murhasta. Jutun kirjoittaja on toimittaja Megan Carter (Field). Asian käsittelyn myötä he rakastuvat.

Vastaanotto

Ei rikosmielessä tuotti Oscar-ehdokkuudet miespääosasta Paul Newmanille, naissivuosasta Melinda Dillonille ja alkuperäiskäsikirjoituksesta Kurt Luedtkelle. Elokuva sai kunniamaininnan Berliinin elokuvajuhlilla.
The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa. Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kutsuu elokuvaa ”pehmeän poliittiseksi ja painomusteen makuiseksi siirapiksi”. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Trude Dybendahl

Trude Dybendahl (s. 8. tammikuuta 1966) on entinen norjalainen maastohiihdon maailmanmestari ja olympiamitalisti. Avioiduttuaan hän kilpaili myös nimellä Trude Dybendahl Hartz.
Iso Lihajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 14,6 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Portimojärven alueella (67.91), jonka Kallijoen valuma-alueeseen (67.918) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 105,2 metriä mpy.
Kalliojärvi (Orivesi, pohjoinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se on kolmesta samannimisestä järvestä pohjoisimpana sijaitseva järvi ja järvet sijaitsevat Siikanevan kaakkoispuolella kohoavalla mäkisellä järvialueella. Järvien ympäristö on alavaa suovaltaista metsämaata. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen rantaviivan pituus on 600 metriä. Se on autio, mutta läheisellä mäellä on kaksi vapaa-ajan asuntoa. Sinne tulee metsäautotie kantatieltä 66.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueeseen (35.74), jonka Kooninjoen valuma-alueeseen (35.745) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 176,0 metriä mpy. Siihen on johdettu neljä suo-ojaa. Pohjoisin oja tulee Valkeajärven ja Kirvesjärvien väliseltä suolta, joka ohjaa myös Valkeajärven vesiä Kalliojärviin. Järven oma laskuoja lähtee itään päin ja se laskee itäiseen Kalliojärveen, ja se vuoristaan laskee eteläiseen Kalliojärveen. Lopulta vedet virtaavat Viipperälammin kautta läntiseen Kodantakuseen. Kodantakuset laskevat lopuksi Iso-Haikaraan.
Darren Wharton

Darren Dean Wharton (s. 24. joulukuuta 1962 Failsworth, Greater Manchester, Iso-Britannia) on englantilainen muusikko, joka tunnetaan parhaiten Thin Lizzy -yhtyeen kosketinsoittajana.
Wharton liittyi Thin Lizzyyn 17-vuotiaana vuonna 1980 yhtyeen johtohahmon Phil Lynottin nähtyä hänet soittamassa cover-yhtyeessä. Hän oli mukana yhtyeen hajoamiseen asti vuoteen 1983. Wharton on säveltänyt myöhempien aikojen Thin Lizzy -klassikoita kuten "Angel of Death" ja "The Sun Goes Down". Hän oli mukana myös Phil Lynottin sooloalbumilla The Philip Lynott Album (1982).
Thin Lizzyn jälkeen Wharton perusti Dare-yhtyeen, joka on julkaissut seitsemän albumia vuoteen 2010 mennessä. Yhtyeen musiikki on melodista hard rockia kelttiläisillä vaikutteilla. Wharton on mukana myös uudelleenkasatussa Thin Lizzyssä.
Manhattan Community District 1

Manhattan Community District 1 on New Yorkin Manhattanin saaren eteläisin hallinnollinen osa-alue (Community District). Siihen kuuluu Manhattanin pääsaaren eteläkärki sekä kolme pienempää saarta: Ellis Island, Liberty Island ja Governors island. Pääsaaren puolella hallinnollinen keskus, Wall Street sekä Tribecan alue kuuluvat tähän alueeseen.
Vuonna 2000 alueella asui 34 420 henkeä. Sen väkiluku oli kasvanut kymmenessä vuodessa 35 %. Asukkaista 66,9 % oli "white nonhispanic" eli valkoihoisia mutta ei espanjankielisiä. Ulkomailla syntyneitä oli 24 %, heistä 53,9 % oli aasialaisia.
Manhattanin eteläosan suurin ulkoilualue, Battery park, sijaitsee tässä kaupunginosassa. Siellä on Castle Clinton, kävelyteitä, näköalapaikkoja jokivarressa sekä leikkipuisto ja lähisaarten lauttojen terminaalit.