Foneemi

Foneemi on puhutun kielen pienin distinktiivinen eli merkityksiä erottava yksikkö. Esimerkiksi kirjoitetun suomen kielen kirjain K vastaa puhutun kielen foneemia /k/. Koska /korilla/ ja /gorilla/ tarkoittavat eri asiaa, ovat /k/ ja /g/ suomen kielessä eri foneemeja. Foneemi on siis äännetyyppi, jolla on kielikohtainen tehtävä eli funktio.
Foneemien rajat kulkevat eri kielissä eri kohdissa; kaksi samantapaista äännettä voivat olla yhdessä kielessä saman foneemin ilmenemismuotoja, toisessa eri foneemeja. Esimerkiksi soinniton bilabiaalinen klusiili [p] ja soinniton aspiroitu bilabiaalinen klusiili [pʰ] ovat sekä englannin että antiikin kreikan äänteitä, mutta vain jälkimmäisessä ne ovat eri foneemeja, koska kreikassa, toisin kuin englannissa, niiden foneettista eroa käytetään merkitysten erottamiseen: [pōs] (πῶς) 'miten?' / [pʰōs] (φῶς) 'valo'. Englannissa taas [p] ja [pʰ] -äänteitä ei käytetä merkitysten erottamiseen. Ne ovat yhden ja saman /p/-foneemin allofoneja: englannin [p]-äännettä nimitetään /p/-foneemin normiksi, kun taas [pʰ] on sananalkuinen variantti.
Foneemit ovat siis kielikohtaisia yksikköjä, ja ne löydetään foneemianalyysin avulla. Foneemi on tapana merkitä vinoviivoilla / /, kun taas äänteet merkitään hakasuluilla [ ], ja oikeinkirjoitus eli grafeeminen esitys kulmasulkeilla < >.

Foneemi ja äännös

Foneemi toteutuu jokaisessa puheaktissa akustisesti ja artikulatorisesti erilaisena. Tämä erilaisuus johtuu siitä, että ihminen ei ole mekaaninen väline. Puhuja on aina jossakin vaihtelevassa fyysisessä ja psyykkisessä tilassa. Vaihtelua aiheuttaa myös kulloinenkin puhetilanne sekä äännettävän äänteen rakenneympäristö, ts. viereiset äänteet ja sanapaino. Näin ollen mahdollisten äännösten määrä on periaatteessa rajaton tai ainakin niin mittaamattoman suuri, että olisi mahdotonta yrittää tunnistaa ne kaikki.

Foneemi ja allofoni

Fonologisessa kuvauksessa ollaan kiinnostuneita ennen kaikkea siitä, miten yksittäisissä kielissä äänne-eroja hyödynnetään merkitysten erottamiseen. Esimerkiksi suomen kielessä [p] ja [b] -äänteet eivät enää nykyisin – ainakaan yleiskielessä – mene sekaisin, vaan ne mielletään itsenäisiksi äänteiksi, ja koska niitä käytetään myös merkitysten erottamiseen (esimerkiksi [pussi] : [bussi]), ne ovat suomen yleiskielessä eri foneemeja, siis /p/:/b/. Sitä vastoin suomessa on erilaisia h-äänteitä, "tavallisen" [h]-äänteen lisäksi esimerkiksi [ɦ] (soinnillinen h), [ç] (soinniton palataalinen frikatiivi) ja [ɸ] (soinniton bilabiaalinen frikatiivi). Kun näiden h-tyyppisten äänteiden distribuutio on komplementaarinen (eli ne ovat täydennysjakaumassa: [ɦ] esiintyy soinnillisessa ympäristössä, esimerkiksi [saɦa] 'saha', [ɸ] puolestaan esiintyy [y]-äänteen edellä, esimerkiksi [ɸyvæ] 'hyvä', [ç] esiintyy i:n kanssa, esim [çieno] 'hieno', kun taas [h] esiintyy muualla) eikä tätä äänne-eroa hyödynnetä merkitysten erottamiseen, kyse on yhden ja saman /h/-foneemin varianteista eli allofoneista.
Metodologisessa mielessä foneemi on allofonien eli tietyillä kriteereillä yhteen luokiteltujen äänteiden joukko. Tämä on myös ainakin suurin piirtein strukturalistisen kielitieteen tunnistama foneemikäsitys. On myös muita foneemikäsityksiä. Joskus on esitetty, että foneemi olisi jonkinlainen ihanneäänne, jota kohti ihminen pyrkii ääntäessään. Tässä on kyse ns. foneettisen huojunnan minimoinnista. Esimerkiksi koska suomen äänteistössä ei ole soinnillista sibilanttia [z] ("soinnillinen s"), puheessa on periaatteessa mahdollista toteuttaa soinniton [s]-äänne puolisoinnillisena tai jopa soinnillisena ilman että olisi pelkoa merkitysten sekaantumisesta. Foneemi on usein katsottu kognitiiviseksi yksiköksi. Yllä mainittu h-esimerkki tuntuukin osoittavan, että ihmisen äännetaju on ainakin jossain määrin foneeminen (puhutaan myös "foneemisesta kuulosta"): /h/-foneemi tuntuu toimivan havainnon yksikkönä, joka tavallaan suodattaa foneettista todellisuutta.
Ns. generatiivisessa kielitieteessä foneemi on omaksuttu ihmisen puheentuottoa ja -tunnistusta kokonaisvaltaisesti ohjaavaksi "psykologisesti realistiseksi" yksiköksi. Foneemi on myös pyritty jakamaan erottavien eli distinktiivisten piirteiden kimpuiksi. 1960-luvulta nykypäiviin tultaessa on ollut useita koulukuntia, joista osa on jättänyt omat jälkensä fonologian oppihistoriaan. Generatiivinen foneemikäsitys on pitkään ollut kiistanalainen aihe.

Muuta

Foneemien määrä vaihtelee kielestä toiseen: Pirahã-kielessä on vain 10, kun taas !Xóõsta löytyy jopa 141. Suomeen kielestä lasketaan yleensä 21 foneemia, joista 13 on konsonantteja ja 8 on vokaaleja. Tarkka luku riippuu kuitenkin huomattavasti murteesta. Tyypillisesti kuvauksen kohteena on yleiskieli tai se kielimuoto, jota kouluissa opetetaan.
Esimerkiksi suomen kielessä foneemi /v/ voi reaalistua vapaassa vaihtelussa olevina allofoneina [v] tai [ʋ]. Vapaalla vaihtelulla tarkoitetaan sitä, ettei äänteiden vaihtelu ole suhteutettavissa äänneympäristöön. 
Suomen kirjakieltä hallitsee ns. foneemiperiaate, ts. kielessämme vallitsee varsin pitkälle menevä "foneemi/äänne" -vastaavuus (biuniqueness). Tällöin kutakin foneemia vastaa täsmälleen yksi grafeemi, kirjain. Poikkeuksia tästä ovat kuitenkin äng-äänteen merkintä esimerkiksi sanoissa kenkä - kengän sekä rajageminaation merkitsemättä jättäminen, esimerkiksi tulepa; anna olla. Esimerkiksi sanskritissa rajageminaatio sen sijaan merkitään, kuten muutkin sandhi-ilmiöt. Keinotekoinen esperanto toimii täysin foneemiperiaatteen mukaisesti.