google/wiki40b huggingface dataset:
Donghak-kapina

Donghak-kapina (kor. 동학 농민 운동, Donghak nongmin undong, hanja 東學 農民 運動) oli Koreassa vuonna 1894 puhjennut talonpoikaiskapina, jonka kukistaminen kiinalaisten apujoukkojen avulla johti Kiinan ja Japanin sodan puhkeamiseen. Kapinassa köyhtyneet talonpojat ryhtyivät kannattamaan poliittisesti radikaalia donghak-uskontoa.
Donghakin eli Itäisen opin liikkeen perusti 1860 Choe Je-u (1824–1865). Hän yhdisti konfutselaisuuden, buddhalaisuuden, taolaisuuden, katolilaisuuden ja kansallisten shamanististen uskomusten parhaita puolia yhdeksi uudeksi opiksi. Choe Je-u opetti ihmisten tasa-arvoa, mikä houkutti liikkeeseen etenkin talonpoikia, kuten myös Donghakin shamanistiset ainekset. Liikkeen tavoitteena oli saada aikaan parannusta talonpoikien asemaan ja saada Korean korruptoitunut hallinto uudistettua. Ulkomaalaisia koskien Donghak-liike vaati kauppiaiden pysymistä sovituissa kauppa-paikoissa ja että Korean hallitus olisi rajoittanut ulkomaisen riisin tuontia Koreaan.
Koreassa puhkesi 1890-luvun alussa useita talonpoikaiskapinoita, jotka olivat suuntautuneet Korean hallitusta ja ulkomaalaisia vastaan. Yleensä kapinat lakkasivat pian itsestään, mutta ne toistuivat lähes joka vuosi. Vähitellen talonpoikien kapinointi voimistui ja vuonna 1893 Donghak-liike vaati japanilaisten ja länsimaalaisten karkottamista Koreasta. Korean hallituksen onnistui kuitenkin sillä erää rauhoittaa tilanne uhkaamalla Donghakia voimatoimilla. Donghak-liike ei kuitenkaan alistunut Korean hallituksen uhkausten edessä pitkäksi aikaa, vaan jo seuraavan vuoden helmikuussa se nousi jälleen kapinaan ajaakseen ulkomaalaiset pois Koreasta ja parantaakseen talonpoikien elinolosuhteita. Avoin kapina puhkesi pian sen jälkeen, kun Korean kuningas Gojong oli kieltäytynyt Donghak-liikkeen vaatimasta hallintoreformista.  
Varsinainen kapina puhkesi helmikuussa 1894 Gobussa Jeollan provinssissa, jossa paikalliset talonpojat kukistivat paikallishallinnon ja jakoivat mielestään laittomasti kerätyn veroriisin alueen asukkaille. Kapina levisi pian Gobun lähialueille. Toukokuussa 1894 Donghak-liikkeen kapina oli voimistunut siinä määrin, että kapinalliset etenivät Jeollan pääkaupunkiin Jeonjuun 31. toukokuuta 1894. Jeonjun valtauksen jälkeen kapina levisi edelleen Chungcheongin ja Gyongsangin provinsseihin. Talonpojat olivat nousseet kapinaan nimenomaan Korean hallitusta vastaan ja heidän tavoitteensa kohdistuivat lähinnä korruptoituneen virkakoneiston syrjäyttämiseen.
Kun kuningas Gojongin hallitus ei saanut kapinallisia omin voimin kukistettua, se pyysi Kiinaa lähettämään apujoukkoja. Koska Kiina ja Japani olivat vuonna 1885 sopineet vetävänsä molemmat joukkonsa pois Koreasta, Japani vastasi tähän lähettämällä omat suuremmat sotajoukkonsa, jotka valtasivat Korean, eivätkä suostuneet lähtemään pois. Itse kapina saatiin kukistettua, ja sen johtajat, mukaan lukien Choe Si-hyeong, teloitettiin.
Suovenhokas

Koko ja ulkonäkö

Suovenhokas on pieni, vaalea perhonen. Etusiipien pohjaväri on puhtaan valkoinen. Ulompi poikkiviiru erottuu ruskeana, ja sen ulkoreunalla on mustanruskeita täpliä. Siiven keskiosassa on leveä, vaaleanruskea vyö, samoin kuin ulkoreunassa. Ulkoreunan ruskean vyön keskellä kulkee valkea aaltoviiru. Siiven keskellä on musta täplä, jonka vieressä on vaaleankellertävistä suomuista muodostuva tupsu. Takasiivet ovat tasaisen ruskeat.
Lajin voi sekoittaa lähinnä huomattavasti yleisempään rämevenhokkaaseen (Nola aerugula).

Levinneisyys ja lentoaika

Suovenhokas on selvästi boreaalinen laji, jota tavataan Euroopassa ainoastaan osassa Skandinaviaa, Baltiassa ja Pohjois-Venäjällä. Idässä levinneisyysalue jatkuu Itä-Aasiaan saakka. Suomessa suovenhokasta esiintyy Lappia lukuun ottamatta koko maassa, mutta vain paikoittain. Perhonen lentää kesäkuun lopulta heinäkuun lopulle lennon kestäessä yksittäisellä paikalla vain noin viikon.

Elinympäristö ja elintavat

Suovenhokkaan tyypillinen elinpaikka on vähäravinteinen ja sammaleinen suo. Lajin esiintyminen on hyvin paikallista, ja vierekkäisillä esiintymillä voi olla pitkä välimatka. Sitä ei juuri koskaan tapaa tyypillisen elinympäristönsä ulkopuolella, joskin Suomessa sen on raportoitu elävän myös kosteissa rantametsiköissä. Koiraat lentävät etsimässä kumppania illan hämärtyessä, mutta luultavasti naaraat liikkuvat enemmän vasta parittelun jälkeen piilotellen siihen saakka lehtien alapinnoilla. Suovenhokas tulee valolle.
Naaras munii korkeintaan 50 munaa lehtien alapinnoille tai kuolleille varvuille, joilta toukka hakeutuu ilmeisesti itse mieleiselleen ravintokasville. Toukan elintapoja luonnossa ei juuri tunneta, vaan tieto perustuu kasvatettujen toukkien käyttäytymiseen. Toukan kehitys kestää pari vuotta. Ensimmäisen talven toukka talvehtii noin 2 mm:n pituisena tekemänsä kotelon suojissa ja toisen talven lähes täysikasvuisena. Toukka on täysikasvuinen kolmannen elinvuotensa kesäkuun alussa, jolloin se koteloituu venemäisen, harmaan kotelokopan sisään heinänkorrelle tai oksalle.

Ravintokasvi

Ensimmäisenä kesänä toukka syö ainakin suokukkaa (Andromeda polifolia), toisena kesänään ilmeisesti lakkaa (Rubus chamaemorus). Kasvatuksessa se on kelpuuttanut myös juolukkaa ja puolukkaa.
Elisa Cegani

Elisa Cegani (10. kesäkuuta 1911 Torino – 23. helmikuuta 1996 Rooma) oli italialainen elokuvanäyttelijä.
Varakkaaseen venetsialaisperheeseen syntynyt Cegani opiskeli kieliä ulkomailla ja teki näyttelijädebyyttinsä Alessandro Blasettin elokuvassa Aldebaran (1935). Älykäs ja taitava näyttelijä esitti pääosia muun muassa Mario Camerinin komediassa Ma non è una cosa seria!, Goffredo Alessandrinin Cavalleriassa (molemmat 1936) sekä miesystävänsä Blasettin elokuvissa kuten Contessa di Parma (1937) ja Rautakruunu (La corona di ferro, 1941). Taiteellisesti merkittävä pääosa Filippo Walter Rattin Eleonora Dusessa (1947) jäi elokuvan kehnon levityksen takia lähes huomaamatta. Myöhemmin Cegani teki etupäässä elokuvien sivuosia sekä työskenteli televisiossa ja toisinaan myös teatterissa.
Jees, olympialaiset, sanoi Ryhmy

Arviot

Aikalaisarvioissa elokuva tyrmättiin yksimielisesti. Royn lavastusta kyllä kehuttiin, mutta toisaalta ihmeteltiin, miksi lavastukseen oli tuhlattu niin paljon varoja. 
Eräs myöhempi arvioija toteaa, että mukana on muutamia mieleen tarttuvia repliikkejä, kuten ”Silloin mies vasta humalassa on, kun makaa maassa ja pelkää kaatuvansa.”
Megakoolon

Termi megakoolon viittaa lääketieteessä epätavallisen laajentuneeseen paksusuoleen. Tila voi olla akuutti tai krooninen. Chagasin tauti on sen maailmanlaajuisesti yleisin aiheuttaja. Toksinen megakoolon on muihin suolistosairauksiin, kuten haavaiseen koliittiin tai Crohnin tautiin liittyvä mahdollinen, mutta harvinainen ja hengenvaarallinen komplikaatio. Megakoolon voi olla myös esimerkiksi synnynnäinen. Aganglioninen megakoolon tarkoittaa Hirschsprungin tautia.
Ummetus ja vatsan turvotus lukeutuvat megakoolonin mahdollisiin oireisiin.
Fisher’s Hillin taistelu

Tapahtumien kulku

Sheridanin ja Earlyn joukot kävivät 19. syyskuuta 1864 Kolmannen Winchesterin taistelun, joka päättyi Sheridanin johtamien Unionin joukkojen voittoon. Taistelun jälkeen Early vetäytyi Strasburgin eteläpuolella sijaitsevalle Fisher’s Hillille, jossa Earlyn joukot ryhmittyivät vahvaan puolustusasemaan.
Fisher’s Hillin taistelu alkoi 21. syyskuuta, kun Sheridanin joukot lähtivät etenemään kohti Earlyn joukkojen asemia. Sheridanin joukoilla oli kamppailussa selkeä miesylivoima, sillä heillä oli noin 29 400 miestä Earlyn 9 500 miestä vastaan. Taistelun ensimmäisenä päivänä Sheridanin joukot pakottivat Earlyn joukkoja perääntymään ja saivat itselleen paremmat asemat.
Seuraavana päivänä Unionin George Crookin johtama osasto saartoi Earlyn joukot ja aloitti noin kello 16 laajan hyökkäyksen yhdessä Sheridanin johtamien joukkojen kanssa. Konfederaation ratsu- ja jalkaväkijoukot eivät pystyneet vastaamaan hyökkäykseen, minkä seurauksena Konfederaation puolustus romahti ja Early päätti vetäytyä taistelusta. Early veti joukkonsa Waynesboron lähellä sijaitsevaan Rockfish Gapiin.
Earlyn vetäydyttyä Unionin joukot pääsivät liikkumaan vapaasti Shenandoahin laakson läpi. Unionin joukot käyttivät tilaisuutta hyväkseen ja polttivat laaksossa sijainneet myllyt ja ladot.

Taistelupaikka nykyään

Sisällissodan taistelupaikkoja suojeleva American Battlefield Trust -yhdistys on hankkinut osan taistelupaikasta itselleen suojelua varten. Yhdistyksen suojeleman alueen kokonaispinta-ala oli vuonna 2018 yhteensä noin 1,7 neliökilometriä.
Asemanseutu (Halikko)

Halikon asemanseutu, paikallisille Asema, on alue entisessä Halikon kunnassa Salon kaupungissa. Asemanseudun läpi kulkevat kuninkaantie ja rantarata. Vanha Halikon rautatieasema rakennettiin rantaradan varteen 1899, mikä johti alueen vahvaan kasvuun. Asemanseudulle ei juuri keskittynyt palveluja, vaan asukkaat kulkivat asioille lähikyliin Hajalaan ja kirkonkylälle. Aivan aseman lähellä oli osuuskauppa ja posti, jotka lakkautettiin 1990-luvulla.
Nykyään asemanseutu on voimakkaasti kasvava alue, jossa on sekä modernia kaavoitusaluetta että vanhaa haja-asutusaluetta. Asemanseudulla on myös runsaasti pienteollisuutta ja maanviljelyä.

Maantiede

Laajalla yhteenkasvaneella alueella on useita kyliä, joiden rajaaminen nykypäivänä ilman karttaa on mahdotonta. Asemanseutu kattaa alueen, jota rajaavat Halikonjoki, Kihistenmäki, moottoritien ohikulkutie, 110-tie ja Pitkämäen reunaa pitkin kulkeva Ikeläntie, joskaan Ikelän ei katsota enää kuuluvan asemanseutuun.
Lähes kaikki tasainen maa on käännetty pelloiksi, joista osa on muuttunut kaupungin omistamiksi niityiksi odottamaan kaavoitusta. Alueen pohjoisrajana virtaava Halikonjoki kulkee syvässä uomassa, jonka reunat ovat niittyjä, joita hoidetaan laiduntamalla.
Kaikki metsät kasvavat viljelykäyttöön sopimattomilla mäillä. Suurin metsä oli ennen Härkhaka, joka muutettiin 2000-luvulla asuinalueeksi. Asemanseudun korkeimmat mäet ovat Kihistenmäki, Tunnelimäki, Pitkämäki, Lempolanmäki ja Mustamäki, joista viimeinen on drumliini. Drumliinin hiekan vuoksi alueella on ollut useita hiekkakuoppia.

Palvelut

Halikon keskusurheilukenttä sijaitsee asemanseudulla. Mustamäen koulu avasi ovensa 1940-luvulla, ja se palvelee lähiseutua. Asuinalueella sijaitsee myös Metsärinteen päiväkoti. Lastenkoti, joka on entinen nimismiehen suurtila, on toiminut kylässä vuosikymmenien ajan. Alueella on myös huoltoasema. Asemanseudun nuorisoseurantalo on rakennettu vuonna 1980 entisen vanhan palaneen nuorisoseurantalon tilalle.
Total War

Pelaaminen

Pelissä on kaksi erilaista tilaa: taistelu- ja hallintotila.

Hallintotila

Hallintotilassa omia provinsseja hallitaan muun muassa rakentamalla erilaisia fasiliteettaja. Lisäksi tilassa sekä koulutetaan että liikutetaan sotajoukkoja. Tila on vuoropohjainen. Vanhemmissa Total Wareissa armeijoita liikutettiin provinssi kerrallaan. Rome: Total Warista lähtien yksiköiden liikkuminen on perustunut ”liikkumispisteisiin”, joita ratsuväellä on luonnollisesti jalkaväkeä ja piirityskoneita enemmän.

Taistelutila

Taistelutilassa taistellaan itse pelaten reaaliaikaisesti. Mahdollisuutena on myös antaa tietokoneen ratkaista taistelu, jolloin lopputulos pohjautuu muun muassa joukkojen suuruuteen ja laatuun sekä kenraalin kokemuksen määrään, joka merkitään tähtinä kenraalin vieressä. Taistelussa vaikuttavina tekijöinä ovat muun muassa moraali, maasto ja sääolosuhteet.

Simulaatio-ominaisuudet

Pelimoottori mallintaa jokaisen ammuksen erikseen.
Anna Bohnhof

Anna Therese Bohnhof (6. tammikuuta 1860 Helsinki – ?) oli suomalainen kieltenopettaja. 
Bohnhofin vanhemmat olivat puutarhuri Christian Bohnhof ja Christina Eichstedt. Christian Bohnhof oli kotoisin Saksasta ja tuli Suomeen hoitamaan Sinebrychoffin kukka- ja puutarhaviljelmiä. Hän vuokrasi vuonna 1859 Helsingin kaupungilta Arkadia-huvilan maita ja perusti kauppapuutarhan. Perhe asui kaksikerroksisen huvilan ensimmäisessä kerroksessa. Isä Christian oli Wismarista, äiti Christina Hampurista. Toinen tytär Bertha avioitui Gustav Pauligin kanssa.
Bohnhof suoritti opettajakandidaatin tutkinnon englannin kielessä 1893, saksan kielessä 1892 ja opiskeli Heidelbergissä 1901 sekä teki opintomatkoja Englantiin.
Bohnhof toimi opettajana Tavaststjernan koulussa Helsingissä 1885–1895, Helsingin Uudessa ruotsalaisessa yhteiskoulussa vuodesta 1897, Nya svenska läroverketissä 1898–1912, Helsingin ylemmässä ruotsalaisessa kauppaopistossa vuodesta 1908, ja Uudessa ruotsalaisessa tyttökoulussa vuodesta 1908.
Bohnhof käänsi englanniksi J. L. Runebergin Kuningas Fjalarin (1904) ja julkaisi oppikirjoja. Parii vuotta Kuningas Fjalarin ilmestymisen jälkeen Hanna Granström kirjoittaa Valvojassa vuonna 1906:

»Neiti Anna Bohnhofin Fjalar-käännöksestä ei voi muuta sanoa, kuin että se on aivan täydellisesti englantilainen. – – julkaisun ensimäinen tarkoitus onkin tutustuttaa ulkomaalaisia siihen, mitä kansallisella sivistyksellämme runouteen nähden on parasta tarjota. Ja tätä tarkoitusta varten ei ole suinkaan voitu hukkaan työtä tehdä; mutta suotavaa olisi sentään, että nämä käännökset Suomessakin tulisivat enemmän tunnetuiksi.»
Slippin’ and Slidin’ (Coupé de Ville)

Kiitokset

Erityiskiitoksissa on mainittu Sonny Boy Magnusson erinomaisesta huuliharpun soitosta.
Rauno Lehtinen

Tukholman kausi

1960-luvun vaiheesta alkaen Lehtinen soitti Tukholmassa tanskalaisen Bengt Agerin yhtyeessä, jossa soitti myös Heikki Pohjola. Kiinnityksen loputtua Lehtinen soitti useissa ruotsalaisissa kokoonpanoissa. Reinhold Svenssonin triossa hän toimi viulustina. Lehtinen päätti palata Suomeen, kun esikoinen tuli kouluikään.

Discophon-kausi

Lehtinen työskenteli myös Discophon-levy-yhtiön tuotantopäällikkönä sen perustamisen jälkeen, kun Mosse Vikstedt pyysi Lehtistä tähän toimeen. Discophonin aikana Lehtinen tuotti mm. Mauno Kuusiston tuotantoa. Lehtinen myös levytti omaa tuotantoa, kuten kappaleen ”Kolibri”. Lehtisen tunnetuin sävellys on ”Letkis”, joka julkaistiin vuonna 1965 ja joka levisi ympäri maailmaa. Sen erilaisia versioita levytettiin lähes sata kappaletta. Tuotantopäällikön toimi kesti vuoteen 1967 asti.

Mainos-TV-kausi

Lehtinen toimi Mainos-TV:n kapellimestarina vuosina 1967–1977, ja hän kuului MTV:n Syksyn Sävel -kilpailun kehittäjiin. Lehtinen joutui toteuttamaan vaativia projekteja, kuten japanilaisen Nippon-television kanssa tuotetut kaksi ohjelmaa, joissa Katri Helena lauloi erään japanilaisen laulun ja Junko Sakurada esitti Lehtisen sävellyksen ”Kuumat tuulet”. Lehtisen suuritöisin projekti oli musiikki Juhan af Grannin sotadokumenttiin Kun maailma paloi. Musiikin säveltämiseen kului kaksi vuotta. Lehtisen mieluisin työtehtävä oli Naapurivisa-tietokilpailun tekeminen.

Elokuvamusiikki

Lehtinen sävelsi musiikkia useaan kokoillan elovaan kuten elokuviin Vodkaa, komisario Palmu ja Vain neljä kertaa.

Oma levy-yhtiö

Lehtinen perusti oman levy-yhtiön Sauna-Musiikki Oy:n, joka julkaisi muutamia Vilho Vartiaisen, Lasse Pihlajamaan, Erkki Ertaman ja Taisto Wesslinin levyjä. Yhtiö julkaisi myös Laila Kinnusen singlen ”Toiset meistä” vuonna 1980.

Viimeiset vuodet

Lehtisen ensimmäinen vaimo Anja sairastui syöpään ja kuoli vuonna 1989. Lehtiselle myönnettiin valtion taiteilijaeläke vuonna 1993, ja hän meni uusiin naimisiin Kyllikki Jacobsonin samana vuonna.
Lehtinen kuoli sairaalassa keuhkokuumeeseen 1.5.2006 kello 12.15.
Elämä elämästä

Juoni

Miljonäärirouva Hromovan luona kasvaa hänen oman tyttärensä Musjan rinnalla ottotytär Nata. Heidän kotiinsa ilmestyy kaksi sulhasta – säihkyvä ruhtinas Bartinski ja varsin tavanomainen liikemies Žurov. Nata ja Bartinski rakastuvat toisiinsa, mutta rahapulansa takia ruhtinas nai rikkaan perijättären Musjan. Nata puolestaan joutuu hyväksymään Žurovin kosinnan. Häiden jälkeen Bartinski tuhlaa Musjan omaisuuden, mutta jatkaa suhdettaan Natan kanssa. Ruhtinas menettää loputkin rahansa ja väärentää vekseliin Žurovin allekirjoituksen. Vältääkseen skandaalin Hromova kehottaa Bartinskia ampumaan itsensä. Kun ruhtinas kieltäytyy, Hromova ampuu hänet ja lavastaa tapahtuneen itsemurhaksi.

Tuotanto ja vastaanotto

Aleksandr Hanžonkovin yhtiön tuottama Elämä elämästä oli tarkoitettu Iosif Jermoljevin menestyselokuvan Patarouva (Pikovaja dama, 1916) kilpailijaksi. Ohjaaja Jevgeni Bauer sai työhönsä vapaat kädet ja käytettäväkseen kaikki yhtiön resurssit. Näyttelijäkuntaan kiinnitettiin Vera Holodnajan ja hänen vastanäyttelijänsä Vitold Polonskin lisäksi joukko venäläisen mykkäelokuvan suurimpia tähtiä. Salonkimelodraamansa pohjaksi Bauer valitsi ranskalaisen viihdekirjailijan Georges Ohnetin heikkotasoisen romaanin Serge Panine (1881).
Elämä elämästä oli valtava yleisömenestys ja sai ylistäviä lausuntoja myös lehdistössä. Sen suurin ansio on Bauerille ominainen ohjaustyyli – loistelias kuvaus, lavastus ja valaistus, joihin yhdistyy puhtaasti elokuvallisten keinojen – lähikuvien, liikkuvan kameran ja montaasin taitava käyttö. Elämä elämästä oli myös käännekohta Vera Holodnajan uralla ja teki hänestä Hanžonkovin yhtiön suurimman tähden. Näyttelijänä taitavamman Lidija Korenevan suoritus kalpenee melodramaattisiin osiin täydellisesti sopivan Holodnajan rinnalla, ja teoksesta muodostuikin hänen tunnetuin elokuvansa. Pian tämän jälkeen Holodnaja siirtyi kuitenkin kilpailevan Dmitri Haritonovin yhtiön palvelukseen.
Suomessa Elämää elämästä esitettiin ensimmäisen kerran helsinkiläisessä elokuvateatteri Lyyrassa marraskuussa 1916 alaotsikolla Jokaisesta kyyneleestä pisara verta (За каждую слезу по капле крови, Za každuju slezu po kaple krovi). Elämä elämästä uusittiin useampaan kertaan, ja Lauri Piispan mukaan se lienee ollut Suomessakin Holodnajan muistetuin elokuva. Viimeisen kerran sitä esitettiin vuonna 1921.
Boyd Kirkland

Boyd D. Kirkland (4. marraskuuta 1950 – 28. tammikuuta 2011) oli yhdysvaltalainen animaattori, animaatioiden käsikirjoittaja ja ohjaaja, joka tunnetaan erityisesti 1990-luvun Emmy-palkitusta Batman-animaatiosarjan ohjaamisesta. Hän aloitteli uraansa 1970-luvun lopulla animaatiosarjan Jana of the Jungle myötä, jonka jälkeen Kirkland työskenteli enimmäkseen animaatioelokuvien parissa.
Limor Livnat

Limor Livnat (hepreaksi ‏לימור לבנת‎‎, s. 22. syyskuuta 1950 Haifa, Israel) on israelilainen Likud-puoluetta edustava poliitikko ja entinen opetusministeri ja kulttuuriministeri.
Livnat valittiin knessetiin ensimmäisen kerran varasijalta 1992. 1996 hänet nimitettiin Benjamin Netanjahun hallitukseen viestintäministeriksi ja 2001 opetusministeriksi Ariel Sharonin hallitukseen. Vuonna 2009 muodostetussa oikeistohallituksessa hän on kulttuuriministeri.
Riikinkukkokirjoahven

Koko ja ulkonäkö

Riikinkukkokirjoahven on vankka kala. Poikaset ovat ruskeankirjavia, aikuisilla on ruskeita ja oransseja kuviota kyljissään. Lähellä pyrstöä on tunnusomainen silmätäplä, samanlainen kuin riikinkukon pyrstössä. Aikuisen kalan pituus on 30–40 cm.

Alkuperä

Riikinkukkokirjoahven on kotoisin Amazonin alueelta. Sitä on tavattu ainakin Amazonas-, Solimoes- ja Negro-joissa ja Perun tulvajärvissä. Laaja maantieteellinen levinneisyys on johtanut erilaisten luonnonkantojen kehittymiseen.

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Riikinkukkokirjoahven on vilkas ja tarkkaavainen kala, joka voi oppia tunnistamaan ruokkijansa. Se voi myös olla aggressiivinen muita lajeja kohtaan ja syödä pienempiä kaloja. Riikinkukkokirjoahven ei sen vuoksi sovellu tavalliseen seura-akvaarioon. 
Jos olot ovat suotuisat ja tilaa on riittävästi, voi kalan saada helposti kutemaan. Riikinkukkokirjoahvenet saattavat kuitenkin herkästi syödä kutunsa. 
Naaraan ja koiraan erottaminen toisistaan muulloin kuin kutuaikana on vaikeaa. Parinmuodostus onnistuu parhaiten, kun hankitaan nuoria kaloja pieni parvi, annetaan kalojen itse valita sopiva pari ja siirretään sitten muut parven jäsenet pois.

Vesiolot ja ravinto

Riikinkukkokirjoahven on akvaariokalaksi erittäin suuri, joten se tarvitsee paljon tilaa. Altaan minimisuositus on 500 litraa. Laji on kaikkiruokainen ja hyvin ahnas. Sen vuoksi altaassa täytyy olla tehokas suodatus, ja se on siivottava usein. Riikinkukkokirjoahven suosii vettä, jonka pH on välillä 6,5–7,0 ja lämpötila välillä 22–28 °C.
Borin piirikunta

Borin piirikunta (serb. Борска област) on piirikunta Serbian itäosissa. Vuoden 2011 väestönlaskennassa sen asukasluku oli 124 992.
Autoisku

Autoisku on kuorma-autolla tai muulla ajoneuvolla tehtävä terrori-isku, jossa ajoneuvo ajetaan väkijoukkoon tai rakennukseen. Se yhdistetään joskus autopommiin siten, että ajoneuvolla ajetaan väkijoukon yli ennen autopommin räjäyttämistä. Autoiskut ovat helppoutensa ja tuhovoimansa vuoksi yleistyneet 2000-luvulla samalla, kun monien muiden terrori-iskujen tekeminen on hankaloitunut. Autoja on helppo hankkia, eivätkä ne monien aseiden tavoin herätä helposti epäilyksiä. Autoiskuja voidaan torjua tehokkaasti vain metallisilla ja betonisilla ajoesteillä.
Howard George Tripp

Howard George Tripp (s. 3. heinäkuuta 1927 Croydon) on brittiläinen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Southwarkin hiippakuntaan 31. toukokuuta 1953. Southwarkista tuli vuonna 1965 arkkihiippakunta, ja Tripp sai nimityksen sen vihkipiispaksi sekä Neoportuksen titulaaripiispaksi 20. joulukuuta 1979. Piispaksi vihkiminen seurasi 30. tammikuuta 1980. Pääkonsekraattorina toimi Michael George Bowen, jota avustivat Anthony Joseph Emery ja Charles Joseph Henderson.
Tripp jäi eläkkeelle 7. tammikuuta 2004.
Elias Kahra

Elias (Eljas) Kahra (14. tammikuuta 1857 Alavus – 14. helmikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen urkuri, musiikkipedagogi ja kapellimestari. 
Urkuri Elias Kahran vanhemmat olivat lukkari Elias Kahra ja Maria Rantala ja puoliso vuodesta 1887 Linda Sofia Silvén. Kahra kävi kansakoulukurssin 1872 ja suoritti urkurin tutkinnon Helsingissä 1874. Hän oli Suomalaisen oopperan palveluksessa 1875–1882 ja samalla Richard Faltinin ja Martin Wegeliuksen oppilaana pianonsoitossa ja musiikin teoriassa. Suomalaisten tuomiokirkkojen urkurinvirkoja varten Kahra suoritti tutkinnon 1891 Faltinille. Hän opiskeli Leipzigin konservatoriossa 1894–1895, toimi sotilaskapellimestarina Kuopiossa 1882–1902 ja laulunopettajana Kuopion lyseossa vuodesta 1888, vuoteen 1926 saakka. Kahra oli Kuopion Musiikinystäväin yhdistyksen orkesterin johtaja 1910–1918.  Kuopion kaupunki- ja maaseurakuntien urkurina Kahra toimi vuodesta 1891 aina vuoteen 1940 asti. Hänet tunnettiin myös säveltäjänä. Kahra oli kollegireistraattori vuodesta 1899 ja hänelle myönnettiin director cantus -arvonimi.
Anjalan vaakuna

Anjalan kunnanvaakuna on saanut aiheensa kunnan historiasta. Vaakunassa valakädet viittaavat Anjalan liittoon, jossa joukko Ruotsin armeijan upseereita kapinoi Kustaa III:tta vastaan laadittuaan Anjalan liittokirjan Anjalan kartanossa vuonna 1788.
Vaakunan on suunnitellut Olof Eriksson, ja se vahvistettiin käyttöön 29. lokakuuta 1952. Vaakunan selitys on ”sinisessä kentässä kolme tyvestä nousevaa hopeista valakättä”. Vaakuna muuttui epäviralliseksi kotiseutuvaakunaksi Anjalan ja Sippolan yhdistyttyä Anjalankosken kauppalaksi 1975.
Varstu

Entinen kunta

Varstun kunnassa oli 1 050 asukasta (vuonna 2016) ja sen pinta-ala on 171,02 neliökilometriä.
Kuntaan kuului Varstun pienkauppala (alevik) ja 19 kylää: Harjuküla, Hintsiko, Kangsti, Krabi, Kõrgepalu, Laurimäe, Liguri, Lüütsepa, Matsi, Metstaga, Mutemetsa, Paganamaa, Punsa, Pähni, Raudsepa, Soolätte, Tagakolga, Vana-Roosa ja Viru.

Väestö

Vuonna 2011 Varstun kunnassa oli 1 008 asukasta, joista 981 (97,3 %) oli virolaisia, 9 (0,9 %) venäläisiä ja 15 (1,5 %) muita kansallisuuksia.
Sähköaita (laidun)

Sähköaita on laitumen rajaamiseksi rakennettu aita, joka estää tuotantoeläimen karkaamisen laitumen ulkopuolelle. Sen teho perustuu langassa kulkevaan sähkövirtaan. Virta aitaan saadaan joko sähköpaimenesta tai aurinkokennosta. Eläimen koskettaessa aitaa, se saa lievän sähköiskun ja oppii välttämään sitä. Suomessa sähköaitaa ryhdyttiin laiduntamisessa kokeilemaan laidunyhdistyksen aloitteesta vuonna 1939, mutta varsinaisesti se otettiin käyttöön Talvisodan jälkeen, jolloin puolustuslaitos keräsi maatiloilta lähes kaiken ylimääräisen piikkilangan, eikä uutta ollut saatavilla tilalle. 1940-luvulla sähköaita alkoi nopeasti yleistyä tehokkuutensa ja edullisuutensa johdosta. Sähköaitaa voidaan käyttää lehmien ja hevosten laiduntamisessa aukeilla laitumilla, lähinnä pelloilla ja raivatuilla hakamailla.