google/wiki40b huggingface dataset:
Ifolor

Historia

Ifolor aloitti toimintansa Suomessa 1971 silloisen Kuva-Sammon postimyyntiosastona. Vuonna 1991 perustettiin Ifi Oy, jonka toiminta perustui postimyyntiin. Valokuvaamisen digitalisoituessa Ifi Oy ryhtyi kehittämään tilaus- ja tuotantoprosessejaan vastaamaan toimialan uusia vaatimuksia. Tässä vaiheessa tuotevalikoima laajeni pelkistä valokuvista muihin kuvatuotteisiin ja toiminta siirtyi yhä enemmän nettiin.
Vuonna 2006 sveitsiläinen Photocolor AG (perustettu 1961) osti Ifin. Vuonna 2007 Ifi ja Photocolor yhdistivät brändinsä ja syntyi Ifolor, joka toimii nykyisin 15 eri maassa.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1974

Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut pidettiin vuonna 1974 Kouvolassa 2.-3. helmikuuta ja Rovaniemen Ounasvaaralla 23.-24. maaliskuuta.
Lindsay Pulsipher

Nuoruus

Lindsay Pulsipher kasvoi Salt Lake Cityssä Utahissa. Hänellä on viisi sisarusta. Hänet kasvatettiin mormoniksi, mutta hän lakkasi käymästä kirkossa nuorena eikä pidä enää itseään mormonina. Pulsipher harrasti nuorena lumilautailua, maalausta ja musiikkia. Hän sai idean tulla näyttelijäksi äidiltään, joka on teatterinäyttelijä.

Ura

Pulsipherilla oli vuosina 2000 - 2003 useampi pieni rooli sarjassa Enkelin kosketus, jota kuvattiin hänen kotikaupungissaan Salt Lake Cityssä. Vuonna 2003 hän esiintyi elokuvassa Summer Solstice. Tämän jälkeen hän muutti luomaan näyttelijänuraa Los Angelesiin. Pulsipherilla oli pieniä rooleja useissa televisiosarjoissa kunnes hän sai vakituisen roolin Patrick Swayzen vastanäyttelijänä sarjasta The Beast vuonna 2009. Seuraavana vuonna hän alkoi näytellä sarjassa True Blood.
Ananke (mytologia)

Ananke (muinaiskreikaksi Ἀνάγκη) oli kreikkalaisessa mytologiassa välttämättömyyden jumalatar, väistämättömän pakon ja kohtalon henkilöitymä. Roomalaisessa mytologiassa hänet tunnettiin nimellä Necessitas. Anake oli myös yksi elementeistä, protogenos, mutta häntä harvoin palvottiin ennen orfilaisuutta.
Ananken jälkeläisistä mainitaan eri lähteissä moirat, Khaos, Aither, Fanes ja Erebos.
Naantalin Musiikkijuhlat

Naantalin Musiikkijuhlat on vuosittain Naantalissa järjestettävä kansainvälinen kamarimusiikkitapahtuma. Ensimmäisen kerran tapahtuma järjestettiin vuonna 1980. Musiikkijuhlat järjestetään kesäkuun alussa ja ne kestävät noin kaksi viikkoa. Festivaalille osallistuu vuosittain noin 18 000 konserttikävijää. Tapahtuman perustaja ja taiteellinen johtaja on sellisti Arto Noras.

Historia

Naantalin Musiikkijuhlat järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 1980 professori Arto Noraksen ja Sibelius-Akatemia-kvartetin jäsenten aloitteesta. Festivaali oli alusta asti profiloitunut vahvasti kamarimusiikkiin. Vuosien saatossa musiikkijuhlilla on esiintynyt yli 500 taiteilijaa ja lähes 100 kamarimusiikkiyhtyettä ja orkesteria Suomesta sekä ulkomailta.
Presidentti Urho Kekkonen osallistui Naantalin musiikkijuhlille 1980-luvun alussa ja teki vuonna 1981 aloitteen konsertista presidentin kesäasunto Kultarannassa. Presidentti Martti Ahtisaari taas halusi järjestyttää puutarhakonsertin Kultarantaan vuonna 1997. Myös presidentti Tarja Halonen on viihtynyt Naantalin Musiikkijuhlien yleisössä.
Historian aika musiikkijuhlien grafiikka ovat tehneet muun muassa Kari Suomalainen ja Erik Bruun.

Esiintyjät

Musiikkijuhlilla on esiintynyt arvostettuja kansainvälisiä muusikoita sekä orkestereja, muiden muassa Vladimir Ashkenazy, Barbara Hendricks, Pierre Fournier, Anne-Sophie Mutter, Emil Gilels, Isaac Stern, Paul Tortelier, Krzysztof Penderecki ja English Chamber Orchestra.
Arto Noras on tilannut myös useita uusia teoksia Naantalin musiikkijuhlille. Kantaesityksiä on kuultu muun muassa Aulis Salliselta, Erik Bergmanilta ja Leif Segerstamilta.

Konserttipaikat

Tärkeimpänä konserttipaikka toimii Naantalin keskiaikainen luostarikirkko, jonka lisäksi konsertteja pidetään Raision-, Merimaskun-, Rymättylän- ja Velkuan kirkoissa, Wanhalla Kaivohuoneella, Emma Teatterissa, Naantalin kirkkopuistossa, Louhisaaren kartanossa Maskussa ja Naantalin kylpylässä.

Talvikonsertit

Vuodesta 2006 lähtien on järjestetty helmikuussa musiikkijuhlien talvikonsertti Naantalin kirkossa.
Kevätpiippo

Ulkonäkö ja koko

Kevätpiippo kasvaa löyhinä mättäinä ja kasvaa 15–30 cm korkeaksi. Lehtitupet ovat umpinaisia. Lehdet ovat noin senttimetrin leveitä ja talvivihreitä. Lehtien reunat ovat pitkän, harvan karvan peittämät. Kukinto on sarjamainen, harsu ja harittavahaarainen. Tähtimäiset kukat ovat tavallisesti yksittäin pitkien jäykkien haarojen päissä. Kukan kehälehdet ovat tummanruskeita. Kasvi on tuulipölytteinen. Suomessa kevätpiippo kukkii touko-kesäkuussa.
Kevätpiipon hedelmä on kolmesiemeninen, kartiomainen kota. Siemenet ovat munanmuotoisia ja pari millimetriä pitkiä. Siemenissä on käyrä, valkoinen ja öljypitoinen rasvalisäke. Ne sisältävät rasvaa, joten muurahaiset keräävät niitä ravinnokseen ja levittävät samalla siemeniä laajemmalle.

Levinneisyys

Kevätpiippoa tavataan lähes koko Euroopassa lukuun ottamatta suurinta osa Pyreneiden niemimaata, Etelä-Ranskaa, Italiaa ja Kreikkaa. Venäjällä levinneisyysalue jatkuu Keski-Siperiaan saakka. Lisäksi lajia kasvaa erillisenä esiintymänä Kaukasuksen alueella. Suomessa kevätpiippo on hyvin yleinen laji koko maassa aivan pohjoisinta Lappia lukuun ottamatta.

Elinympäristö

Kevätpiippo viihtyy monenlaisissa metsäympäristöissä, kuten erilaisissa kangasmetsissä, lehdoissa, lehtokorvissa ja -niityillä. Lisäksi sitä tavataan metsänreunoissa, pensaikoissa sekä koivuletoilla.
Kymi

Historia

Pyhtään seurakuntaan kuulunut Kyminkartanon kappeli rakennettiin noin vuonna 1440. Kymi itsenäistyi omaksi seurakunnakseen vuonna 1642. Pitäjään liitettiin kaikki Kyminkartanon lampuotiläänin kylät, joista suurin osa sijaitsi Pyhtään puolella, mutta Kolkansaarella olevat kylät Vehkalahden puolella. Vehkalahden puolelta pitäjään liitettiin myös Kymijoen suuhaarojen itäpuolella ja saaristossa sijaitsevia kyliä.
Kymin ensimmäinen kirkko rakennettiin Kyminkartanon kappelin paikalle. Tämä puukirkko oli 1720-luvulle tultaessa huonokuntoinen ja uusi puukirkko päätettiin rakentaa Helilään Kyminkartanon alueen sijasta. Helilään rakennettu puukirkko tuhoutui tulipalossa helmikuussa 1837. Lähes valmistunut uusi puukirkko tuhoutui tuhopoltossa 21. marraskuuta 1843. Keväällä 1847 senaatti hyväksyi intendentinkonttorin piirustukset, joiden mukaan uusi kirkko oli rakennettava kivestä. Kymin harmaakivikirkko rakennettiin vuosina 1848–1850 intendentinkonttorin piirustusten mukaan. Sisäviistoinen ristikirkko oli tullut suosituksi Carl Ludvig Engelin intendenttikaudella.
Kymin Kuutsaloon rakennettiin Suomen ensimmäinen radiomasto. Venäläinen fyysikko Aleksandr Popov suoritti siellä kokeita, jonka jälkeen korkeampi masto rakennettiin Kotkansaarelle.
Kymissä olivat Hallan ja Sunilan tehtaat sekä Kymin yhteiskoulu. Sellutehtaiden kuljetuksia suoritettiin yksityistä, aluksi kapearaiteista Karhulan–Sunilan rataa pitkin. 
Kymin kunnan väkiluku 1939 oli 21 241 ja 1944 20 924. 1950-luvun alussa Kymi oli suurkunta, jonka hallintoa ja rakennustoimintaa ei pystytty enää hoitamaan maalaiskuntien lainsäädännön mukaan. Vuonna 1951 Kymin teollisuusyhdyskunnista muodostettiin Karhulan kauppala, maaseutukylien jäädessä edelleen maalaiskunnaksi. Kauppalaan liitettiin Kymin keskeiset alueet; kirkonkylä Helilä sekä Karhulanniemen, Sunilan ja Korkeakosken teollisuusalueet.
Välimerenkameleontti

Koko ja ulkonäkö

Välimerenkameleontti voi vaihtaa väritystään kirkkaan vihreän, harmaan ja ruskean väliltä. Naarailla voi olla keltaisia, oransseja tai vihreitä laikkuja paritteluajan aikaan. Pohjaväristä riippumatta kameleontin kyljessä on tavallisesti kaksi vaaleaa raitaa ruumiin molemmilla puolilla. Raidat ovat joskus jakautuneet laikuiksi tai täpliksi. Välimerenkameleontti on kehittynyt elämään puissa ja pensaissa ja sillä onkin voimakkaat jalat tarttumista varten, sekä tarttumakykyinen häntä. Yksilöiden koko vaihtelee 8,5 ja 16 senttimetrin välillä. Painoa voi olla 35 grammaa. Naaraat ovat hieman uroksia raskaampia.

Levinneisyys ja elinympäristö

Välimerenkameleonttia tavataan Pohjois-Afrikassa, Lounais-Aasiassa ja Etelä-Euroopassa. Euroopassa sitä tavataan Maltalla, Kreikan Chíoksen ja Sámoksen saarilla, sekä Espanjan ja Portugalin etelärannikolla. Espanjaan ja Portugaliin laji tuotiin ilmeisesti ihmisten mukana ennen vuotta 1500. Varmentamattomia tietoja muualta tuoduista välimerenkameleonttikannoista on Kreetalta ja Sisiliasta. Italian Apuliassa on myös pieni sinne ilmeisesti tuotu kanta. Pohjois-Afrikassa sitä tavataan Länsi-Saharan Atlantin vastaisella rannikolla, Marokossa, Pohjois-Algeriassa, Pohjois- ja Keski-Tunisiassa, Pohjois-Libyassa ja Pohjois-Egyptissä. Lounais-Aasiassa lajia tavataan Kyproksella, Etelä-Turkissa, Länsi-Syyriassa, Libanonissa, Israelissa, Länsi-Jordaniassa, läntisessä Saudi-Arabiassa ja Jemenin pohjoisosissa.
Välimerenkameleontti viettää suurimman osan ajastaan puissa tai pensaissa. Se viihtyy useissa erilaisissa ympäristöissä, kuten metsissä, viljelmillä, puutarhoissa ja pensaikkomailla.

Elintavat

Välimerenkameleontit parittelevat kesän loppupuolella heinäkuun ja syyskuun välisenä aikana. Tänä aikana urokset pyrkivät suojelemaan omaa aluettaan ja naaraita muilta uroksilta. Naaraat munivat kesän lopulla tai syksyn alulla ja hautaavat munat maahan. Kerralla ne munivat 5-45 munaa. Munien kuoriutumiseen menee 10-12 kuukautta ja poikaset ilmestyvät tavallisesti seuraavan vuoden elo- ja marraskuun välillä. Urokset ja naaraat tulevat sukukypsiksi yhden vuoden ikään mennessä.
Kameleontit syövät useita eri hyönteisiä, kuten kärpäsiä, ampiaisia, heinäsirkkoja ja muurahaisia. Joidenkin yksilöiden on havaittu syövän myös hämähäkkejä ja hedelmiä. Kameleontti liikkuu hitaasti ja odottaa saaliin tulevan sen lähelle saaliin jahtaamisen sijaan. Saaliinsa se nappaa pitkällä tahmealla kielellään. Aikuiset yksilöt saattavat syödä nuorempia yksilöitä ja nuoremmat piiloutuvat vanhemman kameleontin kohdatessaan.
Välimerenkameleontin saalistajia ovat käärmeet ja kesykissat. Uhattuna se pysähtyy paikoilleen, ottaa uhkaavan asennon, pakenee suojaan tai pudottautuu maahan. Se saattaa myös yrittää naamioida itsensä vaihtamalla väritystään. Kameleontti vaihtaa väriään naamioitumisen ohella myös hallitakseen ruumiinlämpöään, urosten välisissä kiistoissa ja naaraiden houkuttelemiseksi.
Kuuban lippu

Kuuban lippu on Kuuban tunnus vaakunan, moton ja kansallislaulun ohella. Se otettiin käyttöön 20. toukokuuta 1902. Se pohjautuu osin Yhdysvaltain lippuun. Lipun on suunnitellut Narciso López vuonna 1849.
Kuuban hallituksen virallinen versio lipun kuvioinnista ja väreistä kertoo, että lipun siniset raidat viittaavat saaren kolmeen vanhaan osa-alueeseen, valkoiset raidat tarkoittavat itsenäisyyspyrkimyksien voimaa, punainen kolmio tarkoittaa tasa-arvoa ja vapautta sekä verenvuodatusta itsenäisyyden puolesta, ja valkoinen tähti symboloi täydellistä vapautta.
Lippu suunniteltiin jo vuonna 1849, ja sen pohjana käytettiin Yhdysvaltain lipun perusajatusta. Tuohon aikaan kuubalaiset halusivat osaksi Yhdysvaltain liittovaltiota. Alun perin tähti olisi tiettävästi tarkoittanut yhtä uutta USA:n osavaltiota. Samassa yhteydessä suunniteltiin myös Puerto Ricon lippu, jossa sininen ja punainen ovat toisin päin.

Lipun kuvaus

Viisi tasalevyistä raitaa, joista ylin, keskimmäinen ja alin ovat sinisiä ja muut valkoisia. Punaisessa tasasivuisessa kolmiossa, jonka yksi kanta on samansuuntainen tangon kanssa, on valkoinen viisisakarainen tähti.
Aleksandr Šljapnikov

Aleksandr Gavrilovitš Šljapnikov (30. elokuuta 1885 Murom, Venäjän keisarikunta – 2. syyskuuta 1937 Moskova, Neuvostoliitto) oli bolševikkeja edustanut poliitikko. Hän oli 1920-luvulla yksi Neuvostoliiton kommunistisen puolueen sisällä vaikuttaneen niin sanotun työläisopposition johtajista.
Šljapnikov oli koulutukseltaan mekaanikko. Hän liittyi Venäjän sosiaalidemokraattiseen työväenpuolueeseen vuonna 1901 ja sen bolševikkisiipeen vuonna 1903. Hän osallistui vuoden 1905 vallankumoukseen ja oli pääosan vuosista 1905–1908 vangittuna. Vuosina 1908–1914 hän asui Länsi-Euroopassa ja osallistui sosialistisen työväenliikkeen toimintaan muun muassa Ranskassa ja Saksassa. Hän palasi Venäjälle bolševikkien puoluetyöntekijäksi 1914, mutta piileskeli ensimmäisen maailmansodan aikana muun muassa Ruotsissa ja Suomessa. Hän järjesti puoluepropagandan salakuljetuksen Skandinavian ja Suomen kautta Venäjälle ja oli tänä aikana myös tärkeä yhdysmies bolševikkien ja suomalaisten sosiaalidemokraattien välillä. Erään tiedon mukaan hänet nimettiin salaa bolševikkien keskuskomiteaan vuonna 1915.
Šljapnikov palasi Pietariin lokakuussa 1916. Helmikuun vallankumouksen puhjetessa seuraavana vuonna hän oli korkea-arvoisin Venäjällä vapaana ollut bolševikki, sillä kaikki ylemmät puoluejohtajat olivat maanpaossa tai Siperiaan karkotettuina. Hän oli mukana järjestämässä puolueen toimintaa uudelleen yhdessä Vjatšeslav Molotovin kanssa. Šljapnikov oli myös mukana perustamassa Pietarin neuvostoa, ja hänet valittiin sen ensimmäiseen toimeenpanevaan komiteaan. Hänet valittiin kesäkuussa 1917 Venäjän metallityöläisten ammattiliiton puheenjohtajaksi. Lokakuun vallankumouksen yhteydessä Šljapnikov nimitettiin ensimmäiseen kansankomissaarien neuvostoon työasiain kansankomissaariksi, vaikka hän toivoikin avoimesti sosialististen puolueiden yhteishallituksen muodostamista.
Šljapnikov oli tyytymätön siihen, miten ammattijärjestöt menettivät itsenäisyytensä bolševikkivallan aikana. Hän nosti asian näkyvästi esiin vuoden 1920 puoluekokouksessa ja vaati, että vastuu neuvostotalouden järjestämisestä annettaisiin ammattijärjestöille valtion sijasta. Tämän jälkeen Šljapnikovin ja Aleksandra Kollontain katsottiin johtaneen puolueen sisällä ”työläisoppositioksi” kutsuttua ryhmää. Vladimir Leninin vaatimuksesta vuoden 1921 puoluekokous kielsi puolueen sisäiset ryhmäkunnat, ja Lenin vaati myös Šljapnikovin erottamista keskuskomiteasta, mihin ei kuitenkaan suostuttu. Vuosina 1923–1925 Šljapnikov oli Neuvostoliiton kaupallisena edustajana Ranskassa ja sen jälkeen vuoteen 1929 metallituotteiden valtiollisen vientiyhtymän johdossa. Hänet pakotettiin lopulta irtisanoutumaan julkisesti mielipiteistään. Šljapnikov erotettiin kommunistisesta puolueesta vuonna 1933 ja määrättiin seuraavana vuonna sisäiseen karkotukseen Karjalan neuvostotasavaltaan. Stalinin puhdistusten käynnistyttyä hänet tuomittiin vuonna 1935 viideksi vuodeksi vankeuteen, mikä muutettiin karkotukseksi Astrahaniin. Hänet vangittiin uudelleen 1936, tuomittiin seuraavana vuonna salaisessa oikeudenkäynnissä kuolemaan ja teloitettin syyskuussa 1937. Hänet rehabilitoitiin vuonna 1988.
Ruotsin miljonääriäidit

Ruotsin miljonääriäidit (ruots. Svenska Hollywoodfruar) on ruotsalainen dokumenttisarja, jossa seurataan ruotsalaisten naisten elämää Kalifornian kukkuloilla. Alun perin sarjassa oli kolme miljonääriäitiä: Anna Anka, Agnes-Nicole Winter ja Maria Montazami, myöhemmin sarjaan tulivat uudet miljonäärit. Maria Montazami on ainoa, joka on tähän mennessä pysynyt sarjassa mukana.

Anna Anka

Puolalainen Anna Ålberg adoptoitiin Ruotsiin. Myöhemmin hän muutti Los Angelesiin ja sai ensimmäisestä avioliitostaan tyttären. Myöhemmin hän meni uudelleen naimisiin laulaja Paul Ankan kanssa ja heille syntyi poika. Pari erosi vuonna 2010.

Agnes-Nicole Winter

Agnes-Nicole Winter on eronnut elokuvatähti, joka oli mukana ohjelmassa ensimmäisellä ja kolmannella kaudella. Hän on tuottanut ja ollut pääosassa elokuvassa The Gold and the Beautiful.

Maria Montazami

Maria Montazami on Ruotsin suosituin rouvista ja on ollut mukana kaikilla kausilla. Hän lähti Amerikkaan opiskelemaan 16-vuotiaana ja työnskenteli au pairina ja sitten tarjoilijana. Hänen miehensä Kamran Montazami oli ravintolan kokki ja he rakastuivat. Nykyään heillä on kolme tytärtä ja yksi poika.
Operaatio Tungsten

Operaatio Tungsten oli toisen maailmansodan sotilasoperaatio maaliskuussa 1944 saksalaisen taistelulaiva Tirpitzin tuhoamiseksi Norjassa. Tirpitzin korjaukset olivat valmistumassa 1944 ja Amiraliteetti päätti toteuttaa iskun taistelulaivan Venäjän saattueille aiheuttaman uhan poistamiseksi.

Hyökkäys

Tukialuksilta nousi ilmaan 3. maaliskuuta kello 04.15 alkaen hyökkäysosasto. Ensimmäinen pommein varustettu Barracuda osasto sai suojakseen 20 F6F Hellcat ja 20 F4F Wildcat hävittäjää. Noin tuntia myöhemmin toinen Barracuda osasto nousi ilmaan. Osastoa suojasi 21 F4U Corsair ja 20 F4F Wildcat hävittäjää. Jälkimmäisestä osastosta yksi kone ei startannut ja toinen putosi mereen heti nousun jälkeen.
Lentokoneilla oli 120 kilometriä kohteeseen. Ensimmäiset hyökkääjät yllättivät kello 05.29 saksalaiset. Alueella ei ollut torjuntahävittäjiä eikä ilmatorjuntaa. Hyökkäyksissä Tirpitziin osui 14 pommia ja yksi viereen osunut aiheutti vaurioita. Yksikään pommeista ei kuitenkaan läpäissyt kantta. Pommit kuitenkin tuhosivat pahoin kannen rakenteita ja tappoivat 122 miehistönjäsentä ja haavoittivat yli 300.

Seuraukset

Tirpitzin saamien vaurioiden korjaaminen vei kolme kuukautta. Hyökkääjistä putosi kaksi pommikoneista ja yksi hävittäjä lähdössä pudonneen lisäksi.
LASK Linz

Historia

LASK perustettiin elokuussa 1908 linziläisen postivirkailija Albert Siemsin johdolla. Siems kuului vuonna 1899 perustettuun urheiluseura Linzer Athletik Sportklub Siegfriediin, mutta hän halusi perustaa jalkapalloon keskittyvän seuran. Alkuperäiseksi nimeksi valittiin Linzer Athletik Sport-Klub, joka vaihdettiin vuonna 1919 nykyiseen Linzer Athletik Sport-Klubiin. Seura tunnetaan kuitenkin yleisesti nimellä LASK.
Seura pelasi historiansa ensimmäisen pääsarjakauden 1940–1941 Gauliga Ostmarkissa, mutta putosi kauden päätteeksi. Kaudella 1964–1965 seura voitti Itävallan mestaruuden ensimmäisenä ei-wieniläisenä joukkueena. Samana vuonna se juhli myös cupin mestaruutta. 1960-luku oli seuran menestyksen aikaa, sillä se oli myös cupin loppuottelussa 1963, 1967 ja 1970. 
1980-luvulla LASK pelasi usein europeleissä ja esimerkiksi kaudella 1985–1986 se onnistui voittamaan suurseura FC Internazionale Milanon kotonaan 1–0 UEFA Cupin toisella kierroksella. 
Vuonna 1997 LASK fuusioitui paikallisvastustajansa FC Linzin kanssa ja toiminta jatkui LASK-nimen alla. 
Keväällä 2012 LASK menetti taloussotkujen vuoksi liigalisenssin ja se pudotettiin maan kolmannelle sarjatasolle, Regionalligaan.
Tšernihiv

Historia

Paikkakunnan sijainti vesireitin varrella näkyy kaupungin asutushistoriassa. Nykyisen Dneprin ja Desnan varrella liikkui metsästäjiä pian edellisen jääkauden mannerjään vetäytymisen jälkeen. Myöhäispaleoliittisen kauden Kostjonkin kulttuuri kattoi Desnan jokivarren. Nykyisen Tšernihivin alueelta on löydetty asutuksen jälkiä sekä  nuoremmalta kivikaudelta että pronssikaudelta. 
Myös Ukrainan historiallisella ajalla kaupunki on merkittävä. Vanhimmat kronikkamaininnat Tšernihivistä ovat vuodelta 907, mutta paikkakunnan katsotaan olleen itäslaavilaisten heimojen asuttama jo satoja vuosia aiemmin. Nämä heimot sulautuivat osaksi Kiovan Venäjää. 1100-1300-luvuilla kaupunki oli vauraan Tšernihivin ruhtinaskunnan keskus. Tämän ruhtinaskunnan ensimmäinen hallitsija Mstislav oli Vladimir Suuren poika.
Kaupungissa on useita vanhoja luostareita ja vauraita kirkkoja eri vuosisadoilta.

Liikenteen kauttakulkupaikka

Tšernihivin rautatieasema on Valko-Venäjältä ja Venäjältä tulevan rautatieliikenteen merkittävä solmukohta. Valtatie M01 ohittaa kaupungin länsipuolelta ja tuo osana Pietarista Kiovaan ja edelleen Mustallemerelle johtavaa eurooppatietä E 95 sujuvat maantieyhteydet lähiseudun metropoleihin. Desna-joen varrella on kaupungin jokisatama.
Ari Sulander

Ura

Sulander aloitti uransa miesten tasolla vuonna 1989 Jokereissa. Hän pelasi joukkueessa kevääseen 1998 asti voittaen tänä aikana neljä Suomen mestaruutta. Hän oli Jokerien ykkösmaalivahti 1993–1998. Syksyllä 1998 Sulander siirtyi Sveitsin pääsarjaan ZSC Lions -joukkueeseen, jossa hän pelasi uransa loppuun asti. Sulander on voittanut neljä Sveitsin mestaruutta (2000, 2001,2008 ja 2012). Lisäksi hän on voittanut Continental Cupin vuosina 2000 ja 2001 sekä Jokereissa Jääkiekon Euroopan cupin vuosina 1995 ja 1996 ja Zürich SC Lionsissa Jääkiekon mestarien liigan vuonna 2009 ollessaan 40-vuotias.Sekä Victoria Cupin 2009 Chicago Blackhawksia vastaan.
Sulander onnistui kaudella 2002–2003 maalinteossa Sveitsin pääsarjassa.
Sulander teki marraskuussa 2010 hetkellisen paluun SM-liigaan, kun hän tuli Lahden Pelicansiin kahden viikon ja kuuden ottelun mittaisella vuokrasopimuksella, koska Pelicansin ykkösmaalivahti Niko Hovinen oli loukannut polvensa.
Joulukuussa 2011 Ari Sulander pelasi seuransa farmijoukkueen GCK Lionsin maalivahtina ottelussa, jossa hänen 18-vuotias poikansa Santtu Sulander pelasi saman joukkueen hyökkääjänä.

Maajoukkueura

Suomen maajoukkueessa Sulander on esiintynyt useissa arvokisoissa: 1998 olympialaisissa sekä 1993, 1995, 1996, 1997, 1998, 1999 ja 2000 MM-kisoissa. Sulander oli siis voittamassa myös MM-kultaa Tukholmassa 1995. Lisäksi hän sai hopeaa vuosina 1998 ja 1999 sekä pronssia vuonna 2000.
Gemmologia

Gemmologia eli jalokivioppi on tieteenala, joka tutkii jalokiviä.
Tieteenä gemmologia on osa mineralogiaa, mutta työnkuvaltaan gemmologi eli jalokiviasiantuntija on lähempänä kultaseppää kuin mineralogia. Suomen Gemmologinen seura järjestää alan koulutusta ja jakaa diplomigemmologin titteleitä. Diplomigemmologin toimenkuvaan kuuluvat muun muassa jalokivien tutkimus, tunnistus, luokittelu, aitoustodistusten kirjoittaminen ja hinta-arviointi.
Geologia tutkii maapalloa ja sen aktiivisuutta. Sen alatiede mineralogia on mineraaleja koskeva tiede. Gemmologia kehittyi mineralogiasta omaksi tieteen alaksi 1800-luvun lopulla.
1920-luvulta lähtien on markkinoille ilmestynyt synteettisiä eli ihmisten valmistamia jalokivimateriaaleja. Viime aikoina on yhä useammin tavattu myös eri tavoin käsiteltyjä kiviä, joista kaikki eivät ole markkinoiden hyväksymiä. Aitojen jalokivien arvoa pidetään yllä laboratorioiden tunnistuskeinoilla. Aito jalokivi on luonnon valmistama tuote.
Bhavnagar

Bhavnagar (gudžaratiksi ભાવનગર; hindiksi भावनगर) on kaupunki Intiassa Gujaratin osavaltiossa, Khambatinlahden rannalla. Vuonna 2001 sen väkiluvuksi laskettiin 511 085 mikä teki siitä Gujaratin viidenneksi suurimman kaupungin.
Kaupunki on perustettu vuonna 1723. Se oli aikoinaan oman pienen ruhtinaskuntansa keskus. Sen satama oli aikoinaan merkittävä kauppasatama, mutta se on niin matala, että vain pienet alukset voivat käydä siellä.
Bhavnagarin yliopisto on perustettu vuonna 1978.