Luxemburg

Maantiede, luonto ja ilmasto

Luxemburgin sijainti läntisen Euroopan sydämessä on ollut maalle sekä positiivinen että monesti negatiivinen seikka. Maan pinta-ala on 2 586 neliökilometriä, pohjois–eteläsuuntaan pituutta on enimmillään 82 kilometriä ja leveyttä 57 kilometriä lännestä itään. Maa kuuluu siis niin sanottuihin Euroopan pienvaltioihin, joskin niissä suurimpien joukkoon.
Maa jakautuu kahteen hyvin erilaiseen maantieteelliseen alueeseen. Pohjoisessa on Oesling, jonka keskikorkeus on 450 metriä merenpinnasta ja joka käsittää noin kolmanneksen koko maan pinta-alasta. Alue muodostaa itäisen osan Ardennien vuoristosta. Maan keski- ja eteläosassa on Gutland eli ”Hyvä maa”. Alueen keskikorkeus on 250 metriä merenpinnasta ja se käsittää loput kaksi kolmannesta valtion pinta-alasta. Idässä alue rajoittuu Moselin maanviljelyslaaksoon ja etelässä se on osa Lothringenin tasankoa.
Luxemburgin korkein kohta on 558 metriä korkea Burgplatz Huldangessa ja matalin kohta on 130 metriä merenpinnasta Wasserbilligissä Moselin laaksossa. Pääkaupunki Luxemburg sijaitsee 304 metrin korkeudessa. Kaupungille ovat tyypillisiä erittäin suuret korkeuserot 230 metristä 408 metriin.
Maasiin laskevan Chiersin muodostamaa poikkeusta lukuun ottamatta Luxemburgin vedet laskevat Moseliin ja sen myötä Pohjanmereen.
Luxemburgin vanha kaupunki on ollut Unescon maailmanperintöluettelossa vuodesta 1994 alkaen.
Luxemburgin tyypilliset puulajit ovat kuusi, tammi ja vaahtera. Siellä, missä metsä ei kasva, tavataan rautatammea ja kanervaa. Maan eteläosassa on pääasiassa viinitarhoja ja viljelysmaata. Kaakkoisessa Luxemburgissa tavataan kahta välimerenkasvillisuuteen kuuluvaa lajia. Metsissä elää kauriita, villisikoja ja monia lintulajeja. Maassa on myös harvinaisia lintulajeja, kuten mustahaikaroita ja pyitä. Minervanpöllö on kuollut sukupuuttoon.
Luxemburgin ilmasto on mantereisempi kuin esimerkiksi Hollannin; Ardennien vuoristo antaa lisäsuojaa meren vaikutukselta. Maan eteläosassa ilmasto on kuivempi ja aurinkoisempi kuin pohjoisessa. Talvet voivat olla varsin ankaria, lumipeite voi kestää joitakin viikkoja.
Vuoden kylmin kuukausi on tammikuu, jolloin Luxemburgin kaupungissa keskimääräinen alin lämpötila on −2,4 astetta. Lämpimin on heinäkuu, jolloin keskimääräinen ylin lämpötila on 22 astetta.

Keskiaika

Luxemburg voidaan katsoa perustetuksi vuonna 963, kun Ardennien kreivi Sigfrid lunasti roomalaisen Castellum Lucilinburhuc -linnan rauniot, jotka kuuluivat Trierin Pyhän Maximinin luostarille. Linna, joka sijaitsi korkealla Bock-nimisellä kallioisella mäellä, suureni ja vahvistui vuosisatojen myötä niin, että se oli 1700-luvulla Euroopan vahvimpia linnoituksia. Loistavien puolustusominaisuuksiensa ja maantieteellisen sijaintinsa tähden sitä kutsuttiin ”Pohjolan Gibraltariksi”.
Luxemburg pysyi Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta itsenäisenä kreivikuntana vuoteen 1354 saakka. Silloin keisari Kaarle IV korotti sen herttuakunnaksi. Vuonna 1437 hallitseva suku sammui ja herttuakunta siirtyi lyhyeksi ajaksi Habsburgeille, kunnes Burgundin herttua Filip II Hyvä liitti sen omiin alueisiinsa. Ennen Marie de Bourgognen, Filipin pojantyttären, kuolemaa 1482 herttuakunta palasi takaisin Habsburgien omistukseen. Espanjan Habsburgien omistukseen maa siirtyi vuonna 1506.

Uusi aika

Ranskan Ludvig XIV liitti herttuakunnan alueisiinsa vuonna 1684. Tämä huolestutti Ranskan naapureita ja nämä muodostivat Augsburgin liiton vuonna 1686. Tästä seuranneen sodan jälkeen Ranska joutui luopumaan herttuakunnasta, joka palasi jälleen kerran Habsburgien hallintaan Rijswickin rauhassa 1697. Ranskan hallinnan aikana linnoitusta vahvistettiin tunnetun linnoitusasiantuntijan insinööri Vaubanin johdolla. Habsburgien vallankäyttöoikeus alueeseen vahvistettiin vielä 1715 ja Luxemburg integroitiin Itävallan Alankomaihin vuotta aiemmin (1714) tehdyn Rastattin sopimuksen mukaisesti.

Ranskan vallankumouksen jälkeen

Ranskan vallankumouksen jälkeen Ranska valloitti Luxemburgin uudelleen, ja siitä tehtiin vuonna 1795 yksi maan departementeista (département des Forêts).
Napoleonin tappion jälkeen Wienin kongressissa 1815 Luxemburgista tehtiin suurherttuakunta, jonka suurherttuana oli Alankomaiden kuningas. Sotilaallisen merkityksensä tähden alueen ei annettu liittyä osaksi Alankomaiden kuningaskuntaa. Sen sijaan Luxemburg kuului Saksan liittoon ja sen puolustus oli annettu Preussin tehtäväksi. Luxemburg oli Alankomaiden kuninkaiden hallinnassa aina kuningas Vilhelm III:n kuolemaan saakka vuoteen 1890. Silloin se siirtyi Nassau-Weilburgin suvulle vanhan saalilaisen lain mukaisesti.
Vuoden 1830 Belgian vallankumous vaikutti merkittävisti myös Luxemburgiin. Maa julistautui itsenäiseksi 1835, ja suurherttua vahvisti sen kolme vuotta myöhemmin. Lontoon sopimuksella vuonna 1839 suurherttuakunta jaettiin kahtia Belgian ja Alankomaiden kesken. Lähes puolet sen maapinta-alasta liitettiin uuteen Belgian valtioon, johon se edelleenkin kuuluu Luxemburgin maakuntana. Kaikkein ranskankielisimmän osansa menettämisen myötä Luxemburgista tuli melkoisen saksankielinen valtio, joskin ranskalaisen kulttuurin vaikutus jäi hyvin voimakkaaksi. Myös Belgian markkinoiden menetys toi suuria taloudellisia ongelmia. Nämä asiat tiedostettuaan suurherttua liitti maansa Saksan tulliunioniin (zollverein) vuonna 1842. Tämä ei kuitenkaan pystynyt estämään Luxemburgia jäämästä huonosti kehittyneeksi maatalousvaltioksi lähes sadan vuoden ajaksi. Taloudellisen kehittymättömyyden vuoksi viidennes maan asukkaista muutti siirtolaisina Yhdysvaltoihin vuosien 1841–1891 välisenä aikana.

Sisäpolitiikka

Luxemburg on perustuslaillinen monarkia, jonka valtionpäämies on suurherttua, nykyään Henri, joka seurasi isäänsä Jeania 7. lokakuuta 2000 (katso: Luxemburgin suurherttuat). Suurherttualla ei ole suurta poliittista valtaa. Pääministeri Xavier Bettelilla on maan poliittisen vallankäytön johtopaikka. Hän on ollut pääministerinä vuodesta 2013. Edellinen pitkäaikainen pääministeri oli Jean-Claude Juncker, joka oli tässä tehtävässä vuosina 1995–2013.
Luxemburgin sisäpolitiikkaa luonnehtii hyvin merkittävä konsensus. Toisesta maailmansodasta alkaen hallituskoalitioon on kuulunut kristillissosiaalinen kansanpuolue (CSV) ja sen ohella joko sosialistinen työväenpuolue (LSAP) tai liberaali demokraattinen puolue (DP). LSAP on hyvinvointivaltion kannattaja, keskiluokan kannattama DP haluaa valtion pysyvän erossa talousasioista. Vihreä puolue perustettiin vuonna 1983. Se vastustaa ydinaseita ja ydinvoimaa.
Maan sisäpolitiikkaan on oma vaikutuksensa myös runsaalla ulkomaalaisten osuudella. Perinteisten siirtotyöläisten osuus on merkittävä ja hallitus tukee maahanmuuttoa työvoiman riittämiseksi. Aktiivisesta työvoimasta noin 30 prosenttia on Luxemburgin kansalaisia, 30 prosenttia maassa asuvia ulkomaalaisia ja 40 prosenttia kulkee päivittäin rajan yli naapurimaista.

Ulkopolitiikka

Luxemburgin ulkopolitiikka keskittyy naapurimaihin ja muualle Euroopan unioniin, mutta se toimii aktiivisesti myös YK:ssa ja kehitysmaissa. Luxemburg on hyötynyt suhteellisesti paljon Euroopan unionista. Luxemburgissa toimivat muun muassa osa Euroopan parlamentin sihteeristöä, muutamia Euroopan komission osastoja, Euroopan unionin tuomioistuin, Euroopan tilintarkastustuomioistuin ja Euroopan investointipankki.
Maa valittiin YK:n turvallisuusneuvoston vaihtuvaksi jäsenmaaksi kaudelle 2013–2014.

Talous

Luxemburgin talous on suuresti riippuvainen pankkisektorista ja terästeollisuudesta. Kansainvälisillä virkamiehillä ja heidän kulutuksellaan on myös kohtalainen merkitys maan taloudelle. Luxemburgin elintaso on maailman korkeimpia: kansantulo henkeä kohti oli vuonna 2010 maailman kolmanneksi korkein (Qatarin ja Liechtensteinin jälkeen). Vuonna 2010 ostovoimakorjattu kansantuote oli 41 090 miljoonaa dollaria eli 82 600 dollaria henkeä kohti. Se kasvoi 3,4 prosentilla vuodessa.
Matkaoppaat mainostavat maata usein Euroopan vihreänä sydämenä, vaikka Luxemburgissa on runsaasti korkeatasoista teollisuutta ja sen talous on voimakkaasti vientivetoinen. Vientituotteita ovat koneet, teräs- ja kumituotteet, kemikaalit ja lasi. Vienti suuntautuu etenkin Saksaan, Ranskaan ja Belgiaan. Maatalous tuotti 0,4 prosenttia kansantuotteesta ja työllisti 2,2 prosenttia työvoimasta. Se tuottaa rypäleitä, viljaa, perunoita ja hedelmiä.

Terästeollisuus

Luxemburgin teollinen aktiivisuus on paljolti keskittynyt terästeollisuuteen ja sen ympärille rakentuu varsinainen teollinen tuotanto. Tosin nykyisin sen osuus kansantulosta on vähentynyt melko pieneksi. Maan terästeollisuuden lähtökohtana voidaan pitää vuonna 1876 tapahtunutta englantilaisen metalliteollisuuden maahantuloa. Vuonna 1911 perustettiin Arbed-yhtiö, joka on maailman suurin teräksentuottaja ja fuusioiden jälkeen tunnetaan nimellä ArcelorMittal.
Terästeollisuus vastasi 1960-luvulla jopa 80 prosentista maan viennistä. Pankkitoiminta on tullut sen rinnalle ja tilalle merkittäväksi ulkomaanvaluutan lähteeksi. Maan omat rautamalmivarat käytettiin loppuun 1980-luvulla.

Pankit

Luxemburg lasketaan veroparatiisiksi: se tarjoaa pankkisalaisuuden ja verovapauksia maassa toimiville yrityksille. Viime vuosina OECD:n ja EU:n painostuksen takia tehneet myönnytykset ovat vähentäneet Luxemburgin houkuttelevuutta veroparatiisina.
Vuonna 2010 maassa oli 149 pankkia, ja niissä kaikkiaan yli 26 000 työntekijää. Poliittinen vakaus, hyvät tietoliikenneyhteydet, helppo pääsy muihin Euroopan maihin, koulutettu monikielinen henkilökunta ja pankkitoiminnan vankat salaisuusperinteet ovat taanneet finanssisektorin jatkuvan kasvun. Suurin pankkien määrä kuuluu saksalaisille, sitten tulevat Ranska, Belgia, Japani, Ruotsi, Sveitsi, Iso-Britannia ja Yhdysvallat.
Kansainvälisen talouslaman takia valtio maksoi pankeille tukea vuonna 2009, mikä johti valtion budjetin kuuden prosentin alijäämäisyyteen. Alijäämä saatiin puristettua 1,1 prosenttiin vuonna 2011.

Ulkomaiset investoinnit

Luxemburg tarjoaa ulkomaisille sijoituksille hyvin otollisen ympäristön. Hallituspolitiikka on johdonmukaisesti suosinut uusia investoijia. Tämä on tuonut Luxemburgiin erityisesti high-tech-teollisuuden ja muun vastaavan niin sanotun kevytteollisuuden investointeja.

Työelämän suhteet

Työelämän suhteet ovat olleet rauhalliset vuoden 1930 jälkeen. Suurin osa teollisuustyöväestöstä on järjestäytynyt ammattiliittoihin, jotka ovat yhteydessä johonkin keskeiseen puolueeseen. Tärkeimmissä työelämää koskevissa neuvotteluissa toimi vuoteen 2010 asti kolmikantajärjestelmä, eli hallitus, ammattiliitot ja työnantajat yhteistyössä.
Vuonna 2010 maassa kävi päivittäin 125 400 työntekijää Ranskasta, Belgiasta ja Saksasta. Samaan aikaan työttömiä oli kuusi prosenttia.

Liikenne

Luxemburgissa on kaksi lentokenttää, mutta pienemmällä on päällystämätön kiitotie. Rautatietä on 275 kilometriä.

Väestö

Heinäkuussa 2012 Luxemburgin väkiluvuksi arvioitiin 509 074. Asukkaista ulkomaalaisia on yli 43 prosenttia. Suurimmat maahanmuuttajaryhmät ovat portugalilaiset, ranskalaiset, italialaiset ja belgialaiset. Maan väestöstä yli 10 prosentilla on portugalilainen tausta.

Kielet

Luxemburgissa on kolme virallista kieltä: ranska ja saksa ovat hallinnon kielet, ja luxemburgin kieli (Lëtzebuergesch) kansalliskieli. Vuoden 1984 kielilain mukaan ranska on lainsäädännön kieli. Se on kuitenkin väistymässä parlamentin käyttökielenä, ja useimmat parlamentin puheenvuorot pidetään nykyisin luxemburgin kielellä. Saksaa käytetään paljon paikallishallinnossa, mutta valtionhallinto käyttää useimmiten ranskaa kirjoitettuna ja luxemburgia puhuttuna kielenään. Saksa on hallitseva kieli alakoulussa ja yläkoulun muutaman ensimmäisen vuoden ajan, mutta ranska on perinteinen myöhempien kouluvuosien kieli. Kaikki oppivat koulussa kaikkia kolmea kieltä. Saksa on lehdistön pääkieli. Siirtolaisuus on tuonut maahan merkittäviä ryhmiä myös muita romaanisia kieliä puhuvia, joista portugalinkieliset ovat suurin ryhmä.

Uskonto

Vuodesta 1979 lähtien on ollut kiellettyä tilastoida eri uskontojen harjoittajia. Vuoden 2010 tilanteen mukaan luxemburgilaisista 70,4 prosenttia on kristittyjä, 2,3 prosenttia muslimeja, 26,8 prosenttia uskonnottomia ja 0,5 prosenttia edustaa muita uskontoja. Maassa ei ole valtionkirkkoa, mutta valtio avustaa taloudellisesti sekä roomalaiskatolista kirkkoa että muutamia muita kirkkokuntia.

Terveys

Maailman terveysjärjestö WHO:n vuonna 2004 tekemän selvityksen mukaan Luxemburgissa käytetään maailman toiseksi eniten alkoholia, puhtaaksi alkoholiksi muunnettuna yli 17 litraa aikuista kohti. Vain Ugandassa kulutus on vielä runsaampaa. On tosin arvioitu, että rajakaupan ja turistikaupan suuri osuus kokonaisalkoholin myynnistä vääristää tilastoja Luxemburgin väestön kulutustottumuksista, koska alkoholin, tupakkatuotteiden ja polttoaineiden hinnat ovat naapurimaiden vastaavia hintoja huomattavasti edullisemmat.

Koulutus

Luxemburgin ainoa yliopisto, kolmikielinen Luxemburgin yliopisto, on perustettu vuonna 2003. Ennen sitä Luxemburg oli ainoa yliopistoton EU-maa, ja edelleen monet luxemburgilaiset lähtevät korkeakouluihin ulkomaille. Koulunkäynti on pakollista yhdeksän vuoden ajan.

Kulttuuri

Luxemburgilaisessa ruoassa sanotaan yhdistyvän ranskalaisen keittiön hienostuneisuus ja saksalaisen ruoan täyttävyys. Italialaiset ja portugalilaiset maahanmuuttajat ovat tuoneet siihen vaikutteita. Tyypillisesti luxemburgilaiset syövät pienen aamiaisen ja suuren lounaan ja päivällisen. Maassa tuotetaan valkoviiniä ja luumuviinaa.
Luxemburgissa ei ole vahvaa kirjallista perinnettä, sillä luxemburgin kirjakielen säännöt määriteltiin vasta 1980-luvulla. Luxemburginkieliset kirjailijat ovatkin keskittyneet näytelmiin ja runoihin, jotka on tarkoitettu esitettäviksi puheena eikä hiljaa luettaviksi. Maan tunnetuimmat kirjailijat, kuten Marcel Noppeney (1877–1966) ja runoilija Michel Rodange (1827–1876), ovat kirjoittaneet saksaksi tai ranskaksi.
Luxemburgissa toimiva yksityinen radioyhtiö RTL alkoi soittaa popmusiikkia ennen muiden maiden suuria radioyhtiöitä. Luxemburgin sinfoniaorkesteri, Orchestre Philharmonique du Luxembourg (OPL) aloitti toimintansa RTL:n sinfoniaorkesterina vuonna 1933. Vuodesta 1996 se on ollut julkinen kulttuurilaitos, ja vuodesta 2012 se muodostaa yhteisen hallintoyksikön maan suuren konserttisalin, Philharmonie Luxembourgin kanssa.
Luxemburgin sähköistä mediaa hallitsee mediajätti RTL, jolla on lähetyksiä sekä saksaksi että ranskaksi. Suurimmat lehdet ovat saksankieliset Letzebuerger Journal, Luxemburger Wort ja Tageblatt.

Urheilu

Luxemburg on osallistunut olympialaisiin vuodesta 1900 lähtien. Viime aikoina sillä on ollut kesäkisoissa 5–13 urheilijaa, talvikisoissa toisinaan yksi. Kesäolympialaisista maalla on yksi kulta ja yksi hopea. Talvikisoista alppihiihtäjä Marc Girardelli on saanut ainoana urheilijana kaksi mitalia. Yleisurheilussa Joseph Barthel voitti Helsingin olympialaisten 1952 1 500 metrin juoksun. Luxemburgilaisia ovat myös maantiepyöräilijäveljekset Andy ja Fränk Schleck.
Luxemburgin jalkapallomaajoukkue ei ole päässyt koskaan maailmanmestaruuskisojen lopputurnaukseen, euroopanmestaruuskisoissa 1964 se pääsi puolivälieriin. Toukokuussa 2017 joukkue oli FIFA-rankingissa sijalla 147.