google/wiki40b huggingface dataset:
Brian Ferneyhough

Brian Ferneyhough (s. 16. tammikuuta 1943 Coventry, Englanti) on brittiläinen klassisen nykymusiikin säveltäjä. Hänen monikerroksiset sävellyksensä ovat varsin omaperäisiä ja hänen tuotantoonsa kuuluu monenlaisia teoksia kamarimusiikista orkesterisävellyksiin.
Ferneyhough'n musiikin opiskelupaikkoina olivat 1960-luvulla Birmingham School of Music ja Royal Academy of Music. Vuonna 1968 hän sai Mendelssohn-apurahan ja lähti opiskelemaan Amsterdamiin Ton de Leeuwin oppilaana ja myöhemmin Baseliin, missä hän opiskeli Klaus Huberin johdolla. Vuosina 1973–1986 hän opetti säveltämistä Freiburgin Staatliche Musikhochschule -korkeakoulussa, jolloin hänen oppilaanaan oli muun muassa Kaija Saariaho.
Ferneyhough tuli säveltäjänä tunnetuksi 1970-luvun puolivälissä, jolloin hänen ensimmäiset soolohuiluteoksensa saivat kantaesityksensä. Vuonna 1975 esitettiin myös hänen oopperansa Transit ja kuoroteoksensa Time and Motion Study III, joista edellinen sai Koussevitzky-palkinnon ja jälkimmäinen esitettiin arvostetuilla Donaueschingen-festivaaleilla.
Vuosina 1987–1999 Ferneyhough oli musiikin professorina Kalifornian yliopistossa San Diegossa. Vuodesta 1999 lähtien hän on ollut musiikin William H. Bonsall -professori Stanfordin yliopistossa. Hän on ollut myös vierailevana professorina Harvardin yliopistossa vuosina 2007–2008.
Ferneyhough'n tuotannon on katsottu liittyvän läheisesti nykymusiikin niin sanottuun uuskompleksisuus-koulukuntaan (engl. New Complexity), ja häntä on pidetty jopa sen isähahmona. Ferneyhough'n lähestymistapa hylkää muun muassa sarjallisuuden ja muut "generatiiviset" sävellysmenetelmät ja käyttää muodollisia järjestelmiä vain sävellysten materiaalin ja reunaehtojen tuottamiseen. Järjestelmien realisoituminen itse sävellyksissä jää impulsiiviseksi.
Vuonna 2007 Ferneyhough sai elämantyöstään Ernst von Siemens -palkinnon.
U214-luokan sukellusvene

Pakistan

Pakistanin laivasto neuvotteli vuonna 2008 kolmen aluksen valmistamisesta Pakistanissa. Sopimusta ei kuitenkaan tehty, vaan Pakistan tilasi Kiinasta sukellusveneitä.

Turkki

Turkin puolustusministeriö allekirjoitti 2. heinäkuuta 2009 HDW:n kanssa sopimuksen kuuden sukellusveneen yhteistyöprojektista, jotka apulaispuolustusministerin mukaan valmistettaisiin Cölcükin laivastontelakalla Kocaelissa Turkissa. Alusten oli tarkoitus valmistua vuoteen 2015 mennessä.
Saksan ja Turkin yhteistyöhankkeena valmistunut versio nimettiin U214TN:ksi, ja siinä käytettiin 80 prosenttisesti Turkissa suunniteltuja ja valmistettuja järjestelmiä muun muassa C4I-järjestelmä. HDW valmisti PEM-yksikön, joka toimitettiin valmiiksi Saksassa koottuina elementteinä Turkkiin. Hankintasopimus allekirjoitettiin 1. heinäkuuta 2011 ja sen arvo on noin 2 miljardia euroa.
Linfield FC

Linfield FC on vuonna 1886 perustettu pohjoisirlantilainen jalkapalloseura Belfastista. Seura pelaa Pohjois-Irlannin Valioliigassa, jonka se on voittanut ennätykselliset 51 kertaa. Lisäksi Linfield on voittanut muun muassa Pohjois-Irlannin cupin 42 kertaa, ja päässyt Euroopan cupissa puolivälieriin kaudella 1966–1967.
Hufelandstraße

Hufelandstraße on katu Berliinissä, Prenzlauer Bergin kaupunginosassa Pankowin hallintoalueella. Se sijaitsee lähellä Volkspark Friedrichshainin puistoa ja Friedrichshain-Kreuzbergin hallintoalueen rajaa. Katu ulottuu Am Friedrichshain -kadulta kadulle Greifswalder Straße. Katu on noin yhden kilometrin pituinen, ja sen poikkikatuihin lukeutuvat Hans-Otto-Straße, Bötzowstraße ja Esmarchstraße.
Katu on nimetty tunnetun saksalaisen lääkärin Christoph Wilhelm Hufelandin (1762–1836) mukaan vuonna 1904. Katua reunustavat rakennukset edustavat Gründerzeit-ajan arkkitehtuuria useine parvekkeineen ja erkkereineen. Rakennukset on rakennettu vuoden 1900 tienoilla. Ne selviytyivät suhteellisen hyvin toisen maailmansodan ilmapommituksista.
Otto Marttila

Otto Verner Marttila (30. joulukuuta 1879 Janakkala – 20. maaliskuuta 1955 Janakkala) oli suomalainen maanviljelijä, joka toimi useita kertoja kansanedustajana. Hän toimi kansanedustajan tehtävissä vuosina 1911–1917, 1922–1924, 1929–1930 ja 1933–1939, kuuluen sosiaalidemokraattiseen eduskuntaryhmään. Lisäksi hän oli useita kertoja presidentin valitsijamiehenä. Hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvo 1941 aktiivisesta toimimisesta Janakkalan kunnan luottamustehtävissä.
Amerikanpääsky

Tuntomerkit

Amerikanpääsky on 13-14 senttimetriä pitkä. Sillä on punaruskeat posket, kurkku ja kaulansivut ja kermanvalkoinen otsa ja vaalea niska. Yläperä on oranssi ja siivet sekä pyrstö tummat. Selässä on epäselvää valkeaa viirutusta.
Amerikanpääskyn kutsuääni on varpusmainen tsiev.

Levinneisyys

Amerikanpääskyjä pesii Pohjois- ja Väli-Amerikassa. Talvehtimisalueet sijaitsevat Etelä-Amerikan keskiosissa.
Aarne Snellman

Aarne Snellman (27. joulukuuta 1894 Hanko – 28. huhtikuuta 1942 Helsinki) oli suomalainen jääkärikenraalimajuri.

Perhe ja opinnot

Snellmanin vanhemmat olivat piirilääkäri Wilhelm Snellman ja Alexandra Sittkoff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1927 Hildegund von Numersin kanssa. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Savonlinnan reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Savolaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuosina 1912–1914 Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan maanviljelys-taloudellisella osastolla ja suoritti metsänhoidolliset alkututkinnot. Sotilasopintoja hän suoritti Suojeluskuntain komentajakurssilla vuonna 1926 ja Sotakorkeakoulun yleisen osaston hän kävi vuosina 1926–1927. Lisäksi hän kävi Ranskan Sotilaslentäjäkoulun (Ecole d'aviation Istres) vuonna 1920 ja hänelle myönnettiin sen jälkeen Suomen lentomerkki vuonna 1921.

Jääkärikausi

Snellman liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915 ja sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin 27. Jääkäripataljoonan perustamisen jälkeen hänet liitettiin sen 2. komppaniaan. Snellman valittiin jääkäripataljoonaan perustettuun tykistöön yhtenä niistä 26 miehestä, jotka jääkäripataljoonan komentaja majuri Bayer valitsi haastattelunsa perusteella. Hänet siirrettiin virallisesti haupitsijaokseen 17. maaliskuuta 1916, minkä päivämäärän voidaan katsoa olevan jääkäritykistön virallinen perustamispäivä. Snellman osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Ekkau-Kekkaussa ja Aa-joella. Saksassa hän suoritti Libaussa vuonna 1917 järjestetyn sotakoulun A-kurssin.  Hänet palkittiin Saksassa ollessaan rautaristillä (Gruppenführer JP27 patteri 26.1.1917).

Sisällissota

Jääkärikapteeni Snellman oli Suomen sisällissodan aikana valkoisten itäarmeijan jääkäritykistöprikaatin 3. jääkäripatteriston komentaja.

Sisällissodan jälkeinen aika

Snellman osallistui 1919 Viron vapaussotaan patteriston komentajana Pohjan Poikain rykmentissä sekä tykistöupseerina Aunuksen retkikunnassa. Hänet siirrettiin tykistöstä 1921 ilmavoimiin, jossa oli pulaa upseereista ja toimi ilmailupataljoonan komentajana 1922-1923. Hän joutui kuitenkin riitaan ilmavoimien komentajan Arne Somersalon kanssa, minkä johdosta Snellman siirrettiin lopulta takaisin tykistöön ja Somersalo erosi Puolustusvoimien palveluksesta kokonaan. Hän oli patteriston komentajana KTR 1:ssä 1923-1924. tämän jälkeen hän siirtyi suojeluskuntaan moottorijoukkojen tarkastakasi 1924-1927 sekä osastopäälliköksi 1927-1931. Yleisesikunnan ilmapuolustusupseerina hän palveli 1931-1933 ja ilmavoimien esikuntapäällikkönä 1932-1934. Vuosina 1934-1938 hänet sijoitettiin Suomen sotilasasiamieheksi Saksaan. Palattuaan Suomeen hän komensi KTR 3:a 1938-1939.
Raoul Jobin

Raoul (s. Joseph Roméo) Jobin (8. huhtikuuta 1906 Québec City – 13. tammikuuta 1974 Québec City) oli kanadalainen tenori. Hän opiskeli aluksi Louis Gravelin ja Émile Larochellen johdolla Kanadassa. Hän täydensi opintojaan Pariisissa ja teki siellä ammattimaisen debyyttinsä 28. toukokuuta 1930. Pariisin oopperassa hän debytoi saman vuoden heinäkuun 3. päivänä Tybaltin roolissa Romeon ja Julian (Charles Gounod) esityksessä. Hän meni samana vuonna Kanadassa naimisiin sopraano Thérèse Drouinin kanssa; pariskunta esiintyi yhdessä sekä resitaaleissa että oopperassa. 
Jobin tulkitsi Ranskassa erityisesti ranskalaisen oopperan rooleja, mutta tutustui myös italialaisiin ja saksalaisiin teoksiin. Hän esiintyi 1930-luvulla myös Alankomaissa, Espanjassa sisällissodan aikana ja Italiassa. 1940-luvulla hän keskittyi esiintymään Pohjois- ja Etelä-Amerikassa. Ensimmäisen suuren wagneriaanisen roolinsa hän esitti tulkitsemalla Lohengrinin nimiroolin Pariisissa 16. toukokuuta 1947. Hän esiintyi useissa kantaesityksissä ja loi näin Gian-Carlo Menottin, Henri Tomasin ja Marcel Mirouzen rooleja. 
1950-luvun lopusta alkaen Jobin toimi opetustehtävissä; hänen oppilaidensa joukossa olivat Colette Boky, Jean Bonhomme, Claude Corbeil, Gaston Germain, Bruno Laplante, Jacqueline Martel, Joan Patenaude, Jean-Louis Pellerin ja Huguette Tourangeau. Jobin oli Canada Councilin jäsen vuosina 1961–1964. Vuonna 1951 hänestä tehtiin Kunnialegioonan ritari ja vuonna 1967 Kanadan ritarikunnan Companion. 
Raoul Jobinin elämäkerran julkaisi Renée Maheux vuonna 1983. André Jobin on Raoulin poika.
Sauroposeidon

Ulkonäkö ja koko

Arviot Sauroposeidonin koosta perustuvat neljään nikamaan ja vertailuun paremmin tunnetun Giraffatitanin kanssa. Sauroposeidonin kaulan pituus oli arviolta jopa 12 metriä, kun taas Giraffatitanin kaulan pituus oli noin 9 metriä. Ne olivat 6,75 metrin korkuisia. Tämä myös kertoo, että molempien kaulojen mittasuhteet olivat samat. Sauroposeidon oli arviolta 27–34 metriä pitkä ja noin 40–60 tonnin painoinen. Sauroposeidonin nikamat ovat 25–33 prosenttia pidemmät kuin Giraffatitanin, mutta ne ovat vain 10–15 % suurempia halkaisijaltaan. Tämä tarkoittaa, että vaikka Sauroposeidonilla on luultavasti suurempi ruumis kuin Giraffatitanilla, sen ruumis oli pienempi kuin sen kaulan koko.
Nikamista päätellen Sauroposeidoinin kaula saattoi olla jopa 12 metriä pitkä ja niiden kaulassa saattoi olla noin 13 nikamaa.

Löytöhistoria

Sauroposeidonin fossiilisia luita löysi ensimmäisenä Richard Cifellin tutkimusryhmä vuonna 1994 oklahomalaisen vankilan pihalta läheltä Texasin rajaa. Löydökset olivat neljä suurta kaulanikamaa, joista pisin oli 1,2 metriä. Nikamat muistuttivat Giraffatitanin nikamia, mutta ne olivat paljon pidempiä. Vuonna 2000 Matthew Wedel ja hänen kollegansa antoivat fossiileista kuvatulle lajille nimeksi Sauroposeidon proteles. Sauroposeidon oli myös yksi viimeisimmistä Pohjois-Amerikassa eläneistä sauropodeista.

Ravinto

Sauroposeidon oli kasvinsyöjä, joka ylettyi pitkän kaulansa avulla puiden lehtiin. Sen ruokavalio koostui suurimmalta osalta havupuista, magnolioista ja palmuista. Se on arvioitu tarvinneen noin yhden tonnin verran ruokaa päivässä selviytyäkseen.

Elinympäristö

Sauroposeidon eli noin 110 miljoonaa vuotta sitten Apt-vaiheen alussa ja Alba-vaiheella. Se eli nykyisen Oklahoman alueella sijainneella Meksikonlahden rannikon soisella jokisuistoalueella.
RN Leonardo da Vinci (1911)

Palvelus

Alus ei osallistunut ensimmäisessä maailmansodassa sotatoimiin. Siihen kuormattiin Tarantossa Mar Piccolossa 2. elokuuta 1916 ammuksia seuraavaksi päiväksi suunniteltuja ammuntoja varten. Seuraavana yönä noin kello 23 tapahtui aluksen takaosassa räjähdys, joka sai aikaan hallitsemattoman tulipalon. Vaikka ammusvarastot täytettiin vedellä, alus räjähti ja sen jälkeen kaatui upoten matalaan veteen. Onnettomuudessa sai surmansa 21 aluksen 34 upseerista ja 227 miehistönjäsentä.
Sotaoikeus ei päässyt yksimielisyyteen, oliko tapahtuman syynä huolimattomuus vai sabotaasi. Asia selvisi Italian vastavakoilun ryöstettyä Itävallan Zürichin lähetystön, josta saatiin tietoa Itävallan Italiassa toimineista agenteista. Saatuja tietoja ei kuitenkaan julkistettu, mutta niiden seurauksena useita ihmisiä pidätettiin, asetettiin sotaoikeuteen ja tuomittiin vakoilusta ja vahingonteosta kuolemaan. Marraskuussa 1916 perustettiin pelastusryhmä nostamaan alus. Sen työ keskeytyi huhtikuussa 1917, ja nostoa jatkettiin vasta sodan päätyttyä. Aluksen torneja ja kansirakenteita poistettiin huhtikuusta elokuuhun 1919 ja hylky nostettiin 17. syyskuuta. Se siirrettiin Tarantossa telakalle.
Aluksen runko oli saatu 24. tammikuuta 1921 mennessä vesitiiviiksi, ja se kellui oikeinpäin. Seuraavien vuosien aikana tehtiin suunnitelmia aluksen kunnostamisesta ja modernisoinnista, minkä vuoksi sen tonnisto laskettiin Washingtonin laivastosopimukseen. Työstä luovuttiin 1923, se poistettiin alusluettelosta 22. maaliskuuta ja hylky myytiin 26. maaliskuuta romutettavaksi Mar Piccoloon.
Amerikankoskikara

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan amerikakoskikara 14–20cm, koiras on kooltaan hieman suurempi kuin naaras. Väritykseltään laji on kauttaaltaan ruskehtavan harmaa. Pää on suurikokoinen ja niska on lyhyt. Amerikankoskikaran pyrstö on lyhyehkö ja jalat ovat pitkät. Molemmat sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Nuoret linnut muistuttavat aikuisia, mutta voivat olla hieman niitä vaaleampia.

Levinneisyys ja elinympäristö

Lajia tavataan läpi Alaskan, Kalliovuorten ja Yhdysvaltain länsirannikon aina Meksikoon ja Panamaan saakka.  Lajin elinympäristöä ovat kirkkaat, kylmät ja nopeasti virtaavat vuoristopurot. Vaikka laji viihtyykin parhaiten vuoristoalueilla, toisinaan sitä tavataan myös alankomailla jopa lähellä merenpinnan tasoa.  Laji talvehtii myös esiintymisalueensa pohjoisosissa, jos purot pysyvät sulina. Osa linnuista kuitenkin siirtyy vuoristosta matalammalle ja etelämmäs.  Talvehtimisaikana amerikankoskikaroille kelpaavat myös hitaammin virtaavat joet. Lintu on erittäin tarkka veden puhtaudesta eikä menesty vähänkään saastuneessa vedessä. Laji onkin vähentynyt tietyiltä alueilta sopivan elinympäristön puutteen vuoksi. Amerikankoskikara on täten erittäin hyvä veden puhtauden indikaattori.

Ravinto

Amerikankoskikara syö pääasiassa vesihyönteisiä. Ravintoa ovat vesiperhoset, päivänkorennot, koppakuoriaiset sekä näiden ja hyttysten toukat. Laji saattaa syödä myös matoja, nilviäisiä sekä kalan kutua ja pieniä kaloja. Laji etsii syötävää veden pinnalta tai sukeltaa pohjaan ja etsii hyönteisten toukkia pohjassa kävellen. Sukeltaessaan amerikankoskikara käyttää siipiään ja ikään kuin lentää veden alla. Satunnaisesti laji poimii myös ravintoa kiviltä. Lintu pyydystää hyvin harvoin lentävää ravintoa ilmasta.

Lisääntyminen

Pesänsä amerikankoskikara rakentaa kivikkoon kielekkeen alle. Naaras rakentaa pesän sammalesta, tikuista ja ruohoista. Umpinaisessa pesässä on yksi suuaukko. Laji on oppinut rakentamaan pesänsä myös siltoihin sekä käyttämään hyödykseen ihmisten asettamia pesimislaatikoita. Naaras munii yleensä neljästä viiteen jokus kuusi valkoista munaa, joita vain se hautoo. Haudonta kestää noin akaksi viikkoa. Poikaset poistuvat pesästä noin 25 päivän kuluttua kuoriutumisestaan ja ovat jo silloin uimakykyisiä.
Hiidenlahti

Hiidenlahti on Tuusniemen kunnan länsiosassa sijaitseva kylä, melko lähellä Kuopion Riistavettä. Hiidenlahteen on Riistavedeltä 9 km ja Tuusniemeltä 23 km. Pääasiallinen toimeentulo on maanviljely ja kesäaikaan lukuisat mökkeilijät viettävät aikaansa vesistöllisessä ympäristössä.
Tuusjärvi-Hiidenlahden kyläyhdistys osallistuu Tuusniemen kyläyhdistysten yhteisjärjestön toimintaan.
Fighter Bomber

Vastaanotto

CU Amiga -lehti antoi pelille arvosanaksi 96% Amiga-version arvostelussaan.
The One -lehti antoi pelille arvosanaksi 95% DOS-version arvostelussaan.
Maine coon

Historia

Maine coonin alkuperästä liikkuu monenlaisia uskomuksia, joista yksi kertoo, että kissan pennut olivat kesykissan ja pesukarhun risteymiä. Tällainen lajien välinen risteytyminen on käytännössä mahdoton. On myös ajateltu, että maine coonit olivat tosiasiassa norjalaisia metsäkissoja, jotka olivat saapuneet viikinkien mukana Pohjois-Amerikkaan vuonna 1000.
Taitoluistin

Taitoluistin on taitoluistelua varten valmistettu luistin. Taitoluistinten terä on teroitettu niin että siinä on sisä- ja ulkoterä. Terän kärjessä on piikit, joiden muoto ja koko vaihtelevat terän käyttötarkoituksen mukaan. Luistimen kenkä on yleensä tehty nahasta, mutta nykyään se saattaa olla myös muovista.
Naisten taitoluistimet ovat yleensä valkoisia ja miesten mustia. Muodostelmaluistelujoukkueet maalavat joskus luistimensa beigeksi, (mutta yleensä muodostelmaluistelijoille on jo valmiiksi beiget luistimet) tai jollain muulla yhtenäisellä värillä. 
Taitoluistin valitaan käyttötarkoituksen mukaan. Yksinluistelijat tarvitsevat jäykemmät luistimet kuin muodostelmaluistelijat ja jäätanssijat. Usein myös muodostelmaluistelijoiden ja jäätanssijoiden kengät ovat hieman matalampia. 
Muodostelmaluistelu- ja jäätanssiterät ovat lyhyempiä kuin yksinluisteluun tarkoitetut. Ne ovat suurin piirtein kengän pituisia ja kaarevampia.
Suomessa tunnetuimpia taitoluistinmerkkejä ovat Risport, Edea, Graf, Jackson Ultima, Wifa ja Ridell ja taitoluistinteriä valmistavat muun muassa Wilson ja Mitchel&King.
Linetsolidi

Ominaisuudet ja käyttö

Linetsolidin antibioottiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se sitoutuu bakteerien ribosomin 50S-alayksikköön ja estää proteiinisynteesin. Yhdisteen sitoutuessa tRNA ei kykene sitoutumaan ribosomiin ja lisäksi 50S-alayksikkö ja 30S-alayksikkö eivät kykene muodostamaan proteiinisynteesin tarvittavaa 70S-kompleksia. Aine tehoaa erityisesti grampositiivisiin bakteereihin kuten streptokokkeihin, stafylokokkeihin ja enterokokkeihin. Linetsolidin etuna on, että se vaikuttaa myös MRSA-kantoihin, jotka ovat vastustuskykyisiä useille muille antibiooteille. Gramnegatiivisiin bakteereihin linetsolidi ei tehoa. Lääkeaine annostellaan tablettina tai ruiskeena suoneen. Linetsolidi tuli markkinoille vuonna 2000 ja sitä käytetään keuhkokuumeen, bakteremian, endokardiitin, lihastulehdusten ja niveltulehdusten hoitoon.

Haittavaikutukset

Tyypillisimmät linetsolidin aiheuttamat haittavaikutukset ovat pääkipu, oksentelu, ripuli, ummetus, ihottuma ja unettomuus. Aine voi aiheuttaa myös luuydinsuppressiota ja tästä johtuen anemiaa. Linetsolidi on heikko monoamiinioksidaasin inhibiittori ja voi eräiden serotoniinin takaisinotonestäjien kanssa yhtäaikaisesti käytettynä aiheuttaa serotoniinioireyhtymän.
Pikkupalatsi

Historia

Pikkupalatsin on rakennuttanut kodikseen Finlaysonin tehtaan ensimmäinen isännöitsijä Christian Bruun. Hänen asuinvuosiensa jälkeen palatsi jaettiin kahdeksi erilliseksi asunnoksi, jotka olivat Finlaysonin isännöitsijöiden ja tehtaanjohtajien käytössä aina 1980-luvulle saakka. Silloin rakennus muutettiin toimisto- ja liiketiloiksi.
Vuonna 2001 Pikkupalatsi siirtyi uuteen omistukseen, kun hämeenkyröläinen teollisuusneuvos Seppo Parhankangas ja hänen puolisonsa Leila Parhankangas ostivat kiinteistön Renor Oy:ltä. Seppo Parhankankaan ajatuksena oli remontoida rakennus asuinkäyttöön sopivaksi, mutta hän kuoli vaikeaan sairauteen pian kaupanteon jälkeen. Leila Parhankangas päätti toteuttaa miehensä suunnitelman ja saneerata talon. Kun korjaustyöt valmistuivat vuonna 2006, palatsin tiloja alettiin vuokrata juhla-, kokous-, konsertti- ja saunatilaisuuksiin. Taloon järjestettiin myös tutustumiskäyntejä. Rakennuksen ylimmässä kerroksessa sijaitsi Leila Parhankankaan yksityisasunto. 
Leila Parhankangas kuoli toukokuussa 2014. Pikkupalatsi oli sen jälkeen jonkin aikaa Parhankankaan tyttären Päivi Korkeen ja tämän veljen Simo Parhankankaan yhteisomistuksessa, mutta myöhemmin Korkeesta tuli talon ainoa omistaja. Nykyään palatsia ylläpitää hänen yrityksensä Pikkupalatsi Oy.
Pikkupalatsi suljettiin yleisöltä keväällä 2019, kun rakennuksessa alkoi julkisivuremontti.

Saneeraus 2002–2006

Pikkupalatsi kunnostettiin perusteellisesti vuosina 2002–2006. Korjaushankkeen suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Seija Hirvikallio ja Lasse Kosunen, jotka olivat osallistuneet myös Tampereen Raatihuoneen peruskorjaukseen. Restauroinnissa Pikkupalatsin julkisivu sekä asuin- ja juhlakerrokset saatettiin alkuperäiseen asuunsa. Myös kellarikerroksessa sijaitseva biljardisali entisöitiin. Kellarin vanhoihin varastotiloihin rakennettiin puolestaan nykyaikainen sauna- ja uima-allasosasto, joka sai koristuksekseen Suomen suurimman lasimosaiikkityön (taiteilija Tuula Lehtisen 25 neliön kokoinen Leilan puutarha, 2006). Lisäksi taloon sijoitettiin invahissi sekä uusia WC- ja peseytymistiloja.
Palatsin entisöinti maksoi 4 miljoonaa euroa. Restaurointityö oli laajasti esillä julkisuudessa, ja Leila Parhankankaan vaivannäkö huomioitiin myöhemmin lukuisin kunnianosoituksin: Vuonna 2005 Tampereen kulttuuriyhdistys luovutti Parhankankaalle vuotuisen tunnustuspalkintonsa, Kulttuurikukkasen. Seuraavana vuonna hänelle myönnettiin Tampereen rakennustietopalkinto. Hämeen Heimoliitto palkitsi Parhankankaan Häme-teko 2007 -kunniakirjalla, ja vuonna 2010 hän sai vielä Tampereen kaupungin I luokan kultaisen ansiomitalin.
Aviogenexin lento 130

Lentokone

Onnettomuuslennon kone oli Tupolev Tu-134A (valmistenumero 1351205, rekisteri YU-AHZ). Kone oli lähes uusi. Se oli tuotu Jugoslaviaan 23. huhtikuuta 1971 ja lentokelpoisuustodistus myönnetty 27. huhtikuuta. Sille oli onnettomuuteen mennessä kertynyt vain 111 lentotuntia 47 lennolla.

Miehistö

Lennon kapteeni oli 41-vuotias Miloš Markićević. Hänellä oli 7 126 lentotuntia, joista 139 Tu-134A-koneella. Perämiehenä toimi 34-vuotias Stevan Mandić (2 400 tuntia, joista 899 Tu-134/Tu-134A). Lentoinsinöörin paikalla istui 45-vuotias harjoittelija Viktor Tomić, jolla oli 99 tunnin kokemus. Häntä valvoi 39-vuotias lentoinsinööri Ivan Čavadja (7 500 tuntia, joista 1 373 Tu-134). Kaikki neljä selvisivät onnettomuudesta hengissä.
Matkustamohenkilökunnan muodostivat lentoemännät Alma Svoboda, Mira Miše ja Mirjana Janković.

Lennon tapahtumat

Lomamatkalla olleita brittituristeja kuljettanut kone nousi Gatwickin lentoasemalta kello 16.33 paikallista aikaa. Lento ja ILS-lähestyminen sujuivat normaalisti huolimatta Euroopan epävakaista sääoloista, sateesta ja ukkosmyrskyistä. Noin neljän kilometrin päässä kiitotiestä, jolloin kone oli 300 metrin korkeudessa, alkoi kaatosade. Sateessa kone joutui turbulenssiin. Noin 50 sekuntia ennen kiitotiekosketusta koneen nokka nousi ylöspäin ja kallistui oikealle. Lentonopeuden ja -korkeuden vuoksi ILS-lähestymiseen ei voitu palata. Miehistö jatkoi lähestymistä käsiohjauksella. He saivat koneen kiitotien keskilinjan suuntaiseksi, mutta lentokorkeus oli liian suuri. Korkeuden vähentämiseksi moottorit laitettiin tyhjäkäynnille ja koneen nokkaa ohjattiin alaspäin. Noin kolmen sekunnin ajan kapteeni harkitsi lähestymisen keskeyttämistä, mutta päätti jatkaa. Tässä vaiheessa kone oli 800 metrin päässä kiitotien kynnyksestä ja 60 metriä kynnystä ylempänä.
Optisen illuusion vuoksi miehistö luuli olevansa lähempänä kiitotietä ja korkeammalla kuin todellisuudessa. Kone alkoi hidastua, ja korkeus väheni yhä nopeammin. Kone osui kiitotiehen 260 kilometrin tuntinopeudella, oikea siipi katkesi, kone kääntyi ympäri ja syttyi tuleen. Kaikkien 78 menehtyneiden kuolinsyy oli joko häkämyrkytys tai kuoliaaksi palaminen. Ruumiit olivat pahoin hiiltyneitä.
Onnettomuudesta selvisi vain viisi henkilöä: nelihenkinen ohjaamomiehistö, joka poistui ohjaamon ikkunasta, ja yksi matkustaja, Ranko Sarajčić, joka poistui runkoon tulleen repeämän kautta. Yhtäkään hätäuloskäyntiä ei onnistuttu avaamaan joko tulipalon, niiden kiinni juuttumisen tai vahingossa tapahtuneen lukitsemisen vuoksi.

Tutkinta

Onnettomuuden tutki brittiläinen Air Accidents Investigation Branch. Se julkaisi loppuraporttinsa joulukuussa 1973 ja totesi onnettomuuden perimmäiseksi syyksi sääolosuhteiden aiheuttaman optisen illuusion, joka sai miehistön toimimaan väärin. Tutkintalautakunta antoi tutkinnan perusteella kuusi suositusta, niiden joukossa sateen aiheuttamien optisten illuusioiden tutkiminen ja lentokenttien palomiesten koulutuksen uudistaminen.