google/wiki40b huggingface dataset:
Suomen talvikisat 1919

Suomen talvikisat olivat Helsingissä 15. helmikuuta – 24. helmikuuta 1919 järjestetyt talvilajien suurkilpailut joihin osallistui yli 400 kilpailijaa, joukossa kilpailijoita myös Ruotsista ja Norjasta. Kisat järjesti ruotsinkielinen Svenska Finlands Idrottsförbund-keskusjärjestö insinööri Walter Flanderin ollessa aloitteentekijä. Kisojen virallisena suojelijana oli valtionhoitaja, kenraali Gustaf Mannerheim ja tämän vuoksi kisoihin osallistui myös suomenkielisiä urheilijoita. Työväen Urheiluliiton jäsenet ja vuosi aiemmin käydyn Suomen sisällissodan punaisella puolella olleet eivät voineet osallistua. Ruotsinkielisten keskeinen asema kisojen järjestelyissä herätti kuitenkin arvostelua suomenkielisissä urheilupiireissä.
Kisojen lajeihin kuuluivat hiihto, yhdistetty, mäkihyppy, pika- ja taitoluistelu, jääpallo, tiedusteluhiihto, ratsastus ja ammunta. Kilpailuja oli myös yhdistetyssä hiihdossa ja kenttäammunnassa sekä estehiihdossa ja ammunnassa. Ammunnassa oli omat sarjat siviileille, suojeluskuntalaisille ja sotilaille. Lajeihin kuului myös 200 kilometrin viestihiihto Virolahdelta Helsinkiin ja hiihtoratsastus. Sunnuntaina 6. helmikuuta pidettiin kisojen ravikilpailut joihin osallistui lähes 60 hevosta. Kilpailupaikkoina olivat Pohjoisrannan luistinrata, Töölön pallokenttä, Töölön hippodromi, Suomen Metsästysyhdistyksen majalla sijainnut Huopalahden ampumarata, Eläintarhan kenttä ja Alppilan hyppyrimäki. Kisojen päättäjäiset ja palkintojenjako pidettiin Svenska Teaternissa illalla 23. helmikuuta.
Suurimman yleisömenestyksen saivat Töölön pallokentällä 21. helmikuuta ja 23. helmikuuta pelatut kaksi miesten jääpallo-ottelua joissa vastakkain olivat Viipurin Bandy & Jalkapalloseura (Sudet) ja IFK Uppsala. Uppsala voitti ensimmäisen ottelun ja sai vuodeksi Polyteekkarien kiertopalkinnon, toisen ottelun voittivat suomalaiset 4-1. Jälkimmäistä ottelua oli seuraamassa noin 5 000 katsojaa, heidän joukossaan valtionhoitaja Mannerheim seurueineen. Kentällä pelattiin myös 22. helmikuuta tasatulokseen 1-1 päättynyt naisten jääpallo-ottelu, jossa vastakkain olivat Åbo Simklubben ja Kiffen.
Suomalaisista menestyivät 60 kilometrin hiihdon voittanut Manne Vuorinen, 30 kilometrin hiihdossa kaksoisvoiton saaneet Santeri Tasa ja Tapani Niku. Ludovika ja Walter Jakobsson voittivat pariluistelun ja Julius Skutnabb voitti kolme matkaa ja yhteiskilpailun pikaluistelussa. Ruotsalaisista kilpaiijoista mennestyi parhaiten taitoluistelija Gillis Grafström ja norjalainen Jacob Tullin Thams voitti mäkikisan.
Kisojen aikana järjestettiin myös Esplanadin puistossa Ravintola Kappelissa suksinäyttely ja useat helsinkiläiset urheilujärjestöt ja -klubit pitivät juhlakokouksiaan ja juhlaillallisiaan. Kisatapahtumia tallennettiin myös filmille koosteina ja näitä filmejä esitettiin VPK:n talossa Hakasalmenkatu 3:ssa sijainneessa elokuvateatteri Pallaksessa.
Ari Mennander

Ari Mennander (s. 1965 Kirkkonummi) on suomalainen urheilutoimittaja ja tietokirjailija.
Mennander työskenteli MTV:ssa vuodesta 1992 aina 2000-luvun alkuun, jolloin oli edennyt Tulosruudun toimituspäälliköksi. Torinon olympialaisissa 2006 hän oli Ylen radion jääkiekkotoimittaja. Myöhemmin Mennander työskenteli Yle Urheilun vastaavana tuottajana. Vuonna 2011 Mennander palasi takaisin MTV Mediaan työskentelemään Helsingin jääkiekon MM-kisojen ja Hockey Night -ohjelman parissa.
Vuonna 1997 Mennander kirjoitti Jari Kurrin elämäkerran, joka valittiin vuoden urheilukirjaksi. Myös hänen yhdessä veljensä Pasi Mennanderin kanssa kirjoittama Leijonien tarina valittiin vuoden urheilukirjaksi 2003. Vuonna 2004 julkaistu Mennanderin teos Liigatähdet luotailee SM-liigan historiaa vuodesta 1975 aina 2000-luvulle asti. Vuonna 2014 julkaistiin Mennanderin Teemu Selänteen elämäkerta Teemu. Se oli vuoden myydyin kirja 76 900 kappaleella.
Mennanderia ja hänen edustamaansa yritystä epäillään törkeistä talousrikoksista, joiden arvo on noin 370 000 euroa. Syyttäjä ilmoitti 13. kesäkuuta 2019 nostavansa asiassa syytteet.
Naamioväijy

Koko ja ulkonäkö

Naamioväijy on melko suurikokoinen varpuslintu ja voi kasvaa 21–26 cm pitkäksi. Selästään ja siivistään laji on väriltään ruskea. Pää on musta lukuun ottamatta leveää valkoista silmäkulmajuovaa ja päälaen keltaista laikkua. Linnun kurkku on valkoinen. Vatsastaan naamioväijy on kirkkaan keltainen. Ulkonäöltään naamioväijy muistuttaa pikkunaamioväijyä (Pitangus lictor), joka on kuitenkin huomattavasti pienempi ja jonka nokka on pitempi kuin naamiöväijyllä. Koiraat ja naaraat muistuttavat toisiaan ulkonäöltään.

Levinneisyys ja elinympäristö

Naamioväijyä tavataan alueelta, joka ulottuu Yhdysvalloista Texasin ja Louisianan osavaltioista etelään Keski-Amerikan läpi Etelä-Amerikkaan aina Argentiinaan saakka. Laji on myös siirretty Bermudan saarelle. Linnun elinympäristöä ovat vesialueiden läheisyydessä sijaitsevat pensaikot, avoimet metsiköt, puistot ja puutarhat. Trooppisilla seuduilla se välttelee tiheitä metsiä ja elää mieluummin avoimemmilla alueilla.

Elintavat

Naamioväijy on äänekäs ja aggressiivinen lintu. Se on opportunistinen ruokailija ja sille kelpaavat hyönteiset, kalat, liskot, sammakot, lintujen poikaset, koiranruoka sekä hedelmät ja marjat, erityisesti banaanit.
Yhdysvalloissa lajin pesimäkausi alkaa huhtikuun loppupuolella ja Etelä-Amerikassa se kestää helmikuusta toukokuulle. Laji pesii jokien ja suoalueiden läheisyydessä. Suurikokoinen pesä rakennetaan puuhun heinistä, sammalista ja muista kasvikuiduista. Naaras munii kahdesta viiteen kermanvalkeaa munaa, joissa on muutamia punaruskeita pilkkuja. Sekä koiras- että naarasnaamioväijyt ruokkivat kuoriutuneita poikasia.
Eero Ahmavaara

Veli Eero Ahmavaara (20. syyskuuta 1915 Oulu – 29. syyskuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen virkamies ja varatuomari, joka toimi Rovaniemen kauppalanjohtajana vuosina 1946–1948. Hän oli myös kirjallisuuden suomentaja.
Ahmavaara kirjoitti ylioppilaaksi 1934 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon 1945. Varatuomarin arvon hän sai 1950. Ennen nimitystään Rovaniemen kauppalanjohtajaksi hän oli asianajotoimisto Ahmavaara & Paavolan osakkaana ja Pohjolan Voiman lakimiehenä. Myöhemmin hän oli Oulun Kaupungin Säästöpankin johtaja 1951–1953, Suomen Arkkitehtiliiton lainopillinen asiamies vuodesta 1953 ja Korkeimman oikeuden virkamies 1954–1955. Hän oli puoluekannaltaan kokoomuslainen.
Ahmavaara suomensi muun muassa Agatha Christien, Raymond Chandlerin, Carter Dicksonin ja Rex Stoutin rikosromaaneja, Göran Schildtin romaaneja sekä osia Carl Grimbergin Kansojen historiasta. Tunnettuja Ahmavaaran suomentamia kirjoja ovat muun muassa Christien Varjossa auringon alla, Murhenäytelmä kolmessa näytöksessä ja Murha Mesopotamiassa sekä Chandlerin Näkemiin, kaunokaiseni ja Pitkät jäähyväiset.
Eero Ahmavaara oli poliitikko Arvi Ahmavaaran poika. Eero Ahmavaaran puoliso oli toimittaja Anna-Liisa Rekola, joka oli Jarl Sundqvistin tytär. Ammattiyhdistysjohtaja Pekka Arvi Ahmavaara on heidän poikansa. Ahmavaara kuului Ylitorniolta lähtöisin olevaan Ahmavaaran sukuun, josta on noussut kansallisesti merkittäviä henkilöitä 1800-luvun lopulta lähtien.
Mihail Šatrov

Mihail Filippovitš Šatrov (ven. Михаи́л Фили́ппович Шатро́в, oikea sukunimi Maršak, Марша́к; 3. huhtikuuta 1932 Moskova – 23. toukokuuta 2010 Moskova) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen näytelmäkirjailija ja elokuvakäsikirjoittaja.
Mihail Šatrov syntyi insinöörin perheeseen. Hänen isänsä, puoluejohtaja Aleksei Rykovin lanko, menehtyi 1930-luvun lopulla Stalinin vainoissa ja äiti vangittiin vuonna 1949. Šatrov valmistui Moskovan vuori-instituutista vuonna 1956 ja liittyi NKP:hen vuonna 1961.
Šatrov tunnetaan parhaiten vallankumoushistoriallisista ja Lenin-aiheisista näytelmistään kuten Šestoje ijulja (”Heinäkuun kuudes”, 1964), Sinije koni na krasnoi trave (”Sinisiä hevosia punaisella nurmella”, 1979), Tak pobedim! (”Näin me voitamme”, 1982, Neuvostoliiton valtionpalkinto 1983) ja Dalše… dalše… dalše! (”Eteenpäin, eteenpäin, eteenpäin”, 1988). Hän on laatinut käskirjoituksen suomalais-neuvostoliittolaiseen elokuvaan Luottamus (1976). Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen Šatrov keskittyi Moskovaan vuonna 2003 avatun kulttuurikeskus Krasnyje Holmyn rakentamiseen.
Johan Henrik Avellan

Johan Henrik Avellan (18. joulukuuta 1773, Viapori – 3. syyskuuta 1832, Helsinki) oli suomalainen filosofi ja Turun akatemian professori.
Avellan toimi Turun akatemian käytännöllisen filosofian dosenttina vuodesta 1804, luonnonoikeuden ja historian apulaisena vuodesta 1809 ja filosofian apulaisena vuodesta 1810. Hänet nimitettiin historian professoriksi vuonna 1812, samalla hän toimi käytännöllisen filosofian vt. professorina vuosina 1811–12 ja 1824–27. Hämäläis-Osakunnan inspehtorina Avellan toimi vuosina 1821–1832.
Avellan toimi akatemian rehtorina vuosina 1822–23. Hän perusti yksityisen poikakoulun Helsinkiin vuonna 1829. Hänen isänsä oli Rymättylän kirkkoherra, FM Karl Avellan. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Kristina Eleonora Almqvist (k. 1821) ja toinen puoliso Agnes Charlotta Sofia Wrede (k. 1846). Kamarineuvos, tullinhoitaja ja kirjailija Herman Avellan (1820-1912) oli Avellanin poika ensimmäisestä avioliitosta. Avellanin tytär ensimmäisestä avioliitosta, Ida Matilda (Turku 24.10. 1817 - Helsinki 13.6. 1859) avioitui eversti, valtiomies Berndt Adolf Carl Gregori Aminoffin kanssa Turussa 13. kesäkuuta 1841.
Filosofina Avellan oli hegeliläinen. Hän oli erikoistunut kasvatusfilosofiaan ja kirjoitti myös mm. estetiikasta.
Haima

Haima (lat. pancreas) on selkärankaisilla tavattava ruoansulatusrauhanen, joka sijaitsee vatsaontelossa. Se on punertava ja painaa alle sata grammaa. Haiman paksumpi pää sijaitsee oikealla puolella pohjukaissuolen mutkassa ja ohuempi pää lähellä pernan porttia. Haima on sekä avorauhanen että umpirauhanen.

Haiman sairaudet

Haimatulehdus voi olla akuutti tai krooninen. Tuntemattomasta syystä yleistymässä oleva haimasyöpä on tavallisimmin adenokarsinooma. Haiman pseudokysta johtuu tavallisimmin haimaan liittyvästä tulehdusprosessista. Diabeteksen aiheuttaa insuliinin tuotannon väheneminen tai lakkaaminen haimassa (diabetes I) tai insuliinin käsittelyn heikkeneminen elimistössä (diabetes II). Haiman puuttuminen eli haiman ageneesi on harvinainen diabeteksen aiheuttaja vastasyntyneillä.
Fritz Wetterhoff

Adolf Fredrik (Fritz) Wetterhoff (11. heinäkuuta 1878 Helsinki – 2. joulukuuta 1922 Helsinki) oli jääkäriliikkeen merkittävä taustahahmo sekä Suomen ensimmäinen homohistorioitsija.
Wetterhoff oli alun perin saksalaista, mutta jo varhain Suomeen kotiutunutta sukua. Hänen vanhempansa olivat metsänhoitaja, kirjailija Onni Kurt Alfred Wetterhoff ja Anna Charlotta Johanna Nescher. Wetterhoff pääsi ylioppilaaksi Hämeenlinnan lyseosta 1897, ja hän suoritti oikeustutkinnon 1909. Valmistuttuaan juristiksi Wetterhoff toimi Hämeenlinnassa kaupunginviskaalina. Jo tätä ennen hän oli ollut vuodesta 1906 kaupungissa vt. oikeusneuvosmiehenä ja vt. pormestarina.
Hänen tuloihinsa nähden suurellinen elämäntyylinsä vei hänet kuitenkin vaikeuksiin, ja häntä epäiltiin kavalluksista. Myös hänen seksuaalinen suuntautumisensa aiheutti ongelmia. Jouduttuaan eroamaan 1912 hän toimi jonkin aikaa Helsingissä asianajajana, mutta muutti vaivihkaa Saksaan vuonna 1913 asettuen Berliiniin. Siellä hän tapasi seksologi Magnus Hirschfeldin ja antoi tälle kuvauksensa Suomen homohistoriasta ja homokulttuurista, joka julkaistiin teoksessa Die Homosexualität des Mannes und des Weibes (Miehen ja naisen homoseksuaalisuus), 1914.
Saksassakaan hänen asianajotoimensa ei menestynyt, ja sodan syttyessä hän joutui lopettamaan toimistonsa. Sujuvaliikkeinen ja vakuuttava Wetterhoff hankkiutui Saksan yleisesikuntaan ja esittäytyi siellä Suomen asioiden erikoistuntijaksi tarjoten palveluksiaan Saksalle.
 
Kun hänelle oli ensin kaavailtu jonkinlaista asiamiestehtävää, Wetterhoff liitettiin vapaaehtoisena Kaartin Jalkaväkirykmentti 2:een. Jo palvelusaikanaan hän piti yhteyksiä yleisesikuntaan, sotaministeriöön sekä Saksan ulkoasiainministeriössä toimineeseen Venäjän ja Pohjoismaiden asioiden tuntijaan.
Wetterhoff oli mukana tekemässä aloitetta suomalaisille vapaaehtoisille Saksassa järjestättävästä sotilaskoulutuksesta, ja hän välitti tiedon Suomeen, kun asiassa tehtiin myönteinen päätös.  
Wetterhoff oli 1918 virkamiehenä Suomen Berliinin-lähetystössä. Vuonna 1919 hän hoiti Suomen vt. pääkonsulin virkaa Hampurissa, ja myöhemmin hänellä oli virka ulkoasiainministeriön sanomalehtitoimistossa (nyk. lehdistöosasto). Wetterhoff kuoli Helsingissä joulukuun alussa 1922.
Henri Kokkonen

Henri Panu Olavi Kokkonen (11. elokuuta 1978 Savonlinna) on suomalainen kymmenottelija. Urheilu-uransa ajan hän edusti Savonlinnan Jyryä. Häntä valmensivat uransa aikana Sami Laukkanen, Kari Kuusela ja Jarkko Finni. Ulkoratojen SM-kilpailusta Kokkonen saavutti kymmenottelusta mestaruuden vuonna 2003 ja hopeaa vuosina 1999, 2001, 2002. Sisäradoilla hän saavutti seitsenottelussa SM-hopeaa 2002. Hänen ennätyksensä kymmenottelussa on 7759 pistettä. Hänellä on maaotteluedustuksia.
Edmund Dene Morel

Edmund Dene Morel, syntyjään Georges Eduard Pierre Achille Morel de Ville (10. heinäkuuta 1873 – 12. lokakuuta 1924) oli brittiläinen ihmisoikeusaktivisti ja pasifisti.
Ollessaan nuorena miehenä työssä Belgiassa Antwerpenin satamassa varustamotyöntekijänä Morel päätteli asiakirjoista, että Kongon vapaavaltiosta saadut huimaavat liikevoitot perustuivat massiiviseen pakkotyön käyttöön.
Tarmokkuudellaan Morel sai aikaan kansainvälisen suuttumuksen aallon, joka johti siihen, että Belgian kuningas Leopold II joutui yksityisen siirtomaansa johtajana erittäin huonoon valoon. Myöhemmin Morel vastusti tarmokkaasti ensimmäistä maailmansotaa, minkä tähden hän joutui vankilaan. Sodan jälkeen hänet valittiin parlamentin alahuoneeseen.
Syväri

Syvärin sillat

Asemasodan aikana suomalaiset pioneerit rakensivat kaksi uutta ja korjasivat kolme vanhaa joen ylittävää siltaa. Syvärinniskaan eli Voznesenjaan rakennetun sillan pituus oli 392,15 metriä ja kantavuus 12 tonnia, se vihittiin käyttöön 5. huhtikuuta 1942. Rovskojen uuden sillan pituus oli 507 metriä ja se valmistui kesäkuussa 1944. 
Vanha rautatiesilta korjattiin syksyllä 1941 ja muutettiin samalla maantiesillaksi. Syvärin voimalaitoksen silta ja Nishin proomusilta valmistuivat 23. maaliskuuta 1942.
Indianapolis Olympians

Historia

Seura perustettiin vuonna 1949 Indianapolis Jetsin tilalle. Jets kärsi talousongelmista, jolloin Kentuckyn yliopiston entiset pelaajat ostivat seuran. Seura nimettiin Olympiansiksi, sillä Kentuckyn pelaajat olivat voittaneet olympiakultaa Lontoon olympialaisissa. Ensimmäisellä NBA-kaudella seura voitti läntisen divisioonan. Pudotuspeleissä seura eteni divisioonan loppuotteluihin, joissa Anderson Packers voitti seuran otteluvoitoin 2–1. Tammikuussa 1950 yliopistokoripallossa tuli esille sopupeliskandaali, jonka johdosta Olympiansin pelaajat Ralph Beard ja Alex Groza saivat elinikäiset kilpailukiellot NBA:han. Kausina 1950–1953 Olympians eteni aina divisioonansa välieriin, mutta putosi joka kerta jatkosta. Kilpailukieltojen ja loukkaantumisten rasittamana seura lopetti toimintansa vuonna 1953.
Peter Revson

Ura

Ollessaan Cornellin yliopistossa Revson alkoi ajaa kilpaa. Revson osallistui ensimmäistä kertaa Formula 1 -sarjaan Monacon Grand Prix'ssa 1964. Vuonna 1971 hän ajoi McLaren-tallissa ja hänestä tuli ensimmäinen amerikkalainen CanAm -sarjan maailmanmestari. Samalla kaudella hän sijoittui toiseksi Indianapolis 500 -kilpailussa. Kyseiseen kilpailuun hän lähti paalupaikalta. Hän kilpaili Indianapolis 500 -kilpailuissa joka vuosi vuosina 1969-1973. Kaudeksi 1972 Revson nimettiin McLaren-tallin Formula 1 -kuljettajaksi. Hän oli tallissa kaksi vuotta, ja onnistui voittamaan Britannian ja Kanadan Grand Prix't kaudella 1973. Tämän jälkeen hän siirtyi kaudeksi 1974 Shadow-talliin.

Kuolema

Revson kuoli Etelä-Afrikan Grand Prix'n vapaissa harjoituksissa 22. maaliskuuta 1974, kun hänen Shadow Ford DN3 -autostaan pettivät ripustukset. Revson ajoi kaarteessa ulos ja paloi pahasti ajokissaan. Graham Hill, Emerson Fittipaldi ja Eddie Keizan yrittivät pelastaa Revsonin palavasta autosta, mutta korkealle loimuavat liekit estivät heitä tekemästä sitä. Revson kuoli matkalla sairaalaan. Hänestä tuli toinen autourheilussa surmansa saanut Revson, sillä hänen veljensä Douglas kuoli kolarissa Tanskassa vuonna 1967.
Revsonin korvasi Tom Pryce, joka kuoli samassa Grand Prix'ssa kolme vuotta myöhemmin.

Kunnianosoitukset

Revson pääsi Motorsports Hall of Fame of Americaan vuonna 1996 urheiluautoluokkaan.
Tanja Nijmeijer

Tanja Nijmeijer (s. 13. helmikuuta 1978 Denekamp) on hollantilainen vasemmistoaktivisti ja kieltenopettaja. Hän on tullut tunnetuksi liityttyään vuonna 2002 Kolumbian hallitusta vastaan taistelevaan FARC-sissiliikkeeseen. Nijmeijer on liikkeen ainoa tunnettu eurooppalainen jäsen.

Lapsuus ja nuoruus

Tanja Nijmeijer vietti lapsuutensa lähellä Saksan rajaa sijaitsevassa pienessä Denekampin kaupungissa. Hän sai katolisen kasvatuksen ja haaveili lapsena ryhtyvänsä nunnaksi. Nijmeijer on kertonut alkaneensa pohtimaan uskonnollisia kysymyksiä kouluikäisenä ja myöhemmin opiskellessaan kieliä Groningenin yliopistossa hän ryhtyi ateistiksi. Vuonna 1998 Nijmeijer matkusti Kolumbiaan ja aloitti työharjoittelun englannin opettajana Pereiran kaupungissa toimivassa yksityiskoulussa. Oleskelunsa aikana hän kiinnostui Kolumbian yhteiskunnallisista epäkohdista ja FARC-sissiliikkeestä.

Toiminta sissiliikkeessä

Vuonna 2002 Nijmeijer palasi Kolumbiaan ja liittyi FARC:n riveihin. Hän toimi aluksi maan pääkaupungissa Bogotássa, osallistuen muun muassa poliisiasemia vastaan tehtyihin pommi-iskuihin. Myöhemmin Nijmeijer sai sotilaskoulutusta ja liittyi Kolumbian maaseudulla ja viidakoissa piileskeleviin taistelujoukkoihin. Hänen toimintansa FARC-liikkeessä tuli julkisuuteen vuonna 2007, kun Kolumbian armeija iski sissien tukikohtaan, josta löytyi hänen päiväkirjojaan sekä muistiinpanojaan.
Tanja Nijmeijer on asetettu poissaolevana syytteeseen Kolumbiassa sekä myös Yhdysvalloissa, jossa häntä syytetään vuonna 2003 tapahtuneesta viiden amerikkalaisen sieppauksesta. Elokuusta 2012 lähtien Nijmeijer on kuulunut FARC:n valtuuskuntaan sissiliikkeen ja Kolumbian hallituksen välisissä rauhanneuvotteluissa, jotka ovat käynnissä Kuuban pääkaupungissa Havannassa.
Sakilaiset

Sakilaiset olivat kaupunkiin asettuneita 1900-luvun alun työläisnuoria, oman aikansa jengiläisiä. Nimitystä käytetään erityisesti Helsingin nuoresta rahvaasta, katujen kundeista, sälleistä, jotka muodostivat vetelehtiviä nuorisojengejä. Sakilaisia pitivät koossa yhteiset riitit, pukeutuminen, kieli ja helposti tunnistettava äänekäs ja väkivaltainen käyttäytyminen. Yhteiskunnalliselta taustaltaan sakilaiset olivat siis alinta sosiaalista kerrostumaa, sekatyömiehiä, kengänkiillottajia, lehdenmyyjiä tai kokonaan toimettomia pikkurikollisia. Lisäansioita he saivat paitsi pikkurikollisuudesta kuten varkauksista, myös enemmän tai vähemmän vakituisesta viinan myynnistä.
Sakilaisuus oli hyvin maskuliinista, naisten asema oli esineellistynyt. Heihin kohdistettiin väkivaltaa, mutta he toisaalta saattoivat osaltaan ylläpitää hegemonista maskuliinisuutta ja turvautua väkivaltaan itsekin. Oma tanssimuoto, ajankohdan normeihin nähden eroottissävyinen pisto, ilmensi sakilaisten arvoja.
Sakilaisuuden vastavoimana ilmeni yhdistystoiminta, jonka kautta nuoria ohjattiin harrastuksiin, kuten vapaapalokuntiin, urheiluseuroihin ja harrastajateatteriin.
Hiiripöllö

Koko ja ulkonäkö

Hiiripöllön pituus on 36–39 cm, ja koirailla paino on 270 g, naarailla 320 g. Se on pitkäpyrstöinen, teräväsiipinen päiväaktiivinen pöllö. Sillä on harmaanmustaa kuviointia takaraivossa ja selässä. Vatsa on valkea, hienosti tummalla vipevöity. Hiiripöllö istuu usein näkyvällä paikalla puun latvassa, ilmakaapelilla tai tolpan päässä. Lennossa sen voi sekoittaa varpushaukkaan, mutta erona on selvästi suurempi pää.
Vanhin suomalainen rengastettu hiiripöllö on ollut 6 vuotta 30 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 8 vuoden 3 kuukauden ikäinen ruotsalainen lintu.

Ääntely

Soidinääni koostuu pitkistä ja nopeista pulinasarjoista. Ääni muistuttaa lähinnä helmipöllöä. Varoitus on korviavihlova kvi, kvi ,kvi… -huutosarja.

Levinneisyys

Laji pesii Pohjois-Suomessa. Suurimmat pesivän kannan tiheydet on tavattu Tunturi-Lapissa, Kittilässä. Siellä pesiä on huippuvuosina 2011 ja 2015 löydetty yleisesti 700 metrin välein. Syksyisin hiiripöllö vaeltaa lähinnä itä-länsisuunnassa. Kolme suomalaista rengastettua pöllöä on tavattu Siperiasta lähes 3000 km päästä. Etelä-Suomessa syksyisin ja talvisin havaitut hiiripöllöt ovat myös itä-länsisuuntaisen liikehdinnän tulosta. Suomen eteläisin pesimähavainto on vuodelta 2015 Jurmon saarelta. Parimäärä vaihtelee 500–6 000 parin välillä. Se on levinnyt koko pohjoiselle pallonpuoliskolle Fennoskandiasta Kaukoitään, Alaskaan ja Kanadaan.

Elinympäristö

Hiiripöllö on hakkuuaukeiden, suonlaiteiden ja syrjäseutujen pesimälintu. Pesä on usein matalassa puunkolossa, josta lintu voi kurkistaa ulos. Se voi olla myös pökkelön nokassa tai pöntössä.

Lisääntyminen

Muninta voi alkaa jo maaliskuun puolivälissä, mutta pääosa kannasta munii huhtikuussa, ja monet parit aloittavat vasta toukokuussa. Valkoisia, soikeita munia on tavallisesti 4–8, jyrsijöiden huippuvuosina jopa 10–12. Naaras hautoo kuukauden. Poikaset lähtevät pesästä maastoon 3-viikkoisina ja oppivat lentämään 5-viikkoisina. Poikasaikaan emot saattavat puolustaa pesäänsä hyvinkin aggressiivisesti.

Ravinto

Sen ravintoa ovat pienet linnut ja nisäkkäät, ja pääravintoa ovat erityisesti metsä- ja peltomyyrät.
Disyandiamidi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa disyandiamidi on valkoista kiteistä ainetta. Yhdisteellä on kaksi tautomerista muotoa. Disyandiamidi liukenee hyvin veteen, etanoliin, asetoniin ja dimetyyliformamidiin. Poolittomiin orgaanisiin yhdisteisiin se on liukenematonta. Disyandiamidi on melko reaktiivinen molekyyli ja muodostaa eirtyisesti emäksisissä olosuhteissa melamiinia. Happo-emäsluonteeltaan se on amfolyyttinen ja muodostaa vedettömissä olosuhteissa suoloja sekä happojen että emästen kanssa. Amiinien kanssa muodostuu biguanidisuoloja ja urean kanssa muodostuu ammeliinia. Disyandiamidi hydrolysoituu kuumennettaessa happamissa olosuhteissa guanyyliureasuoloiksi.

Valmistus ja käyttö

Disyanamidia valmistetaan teollisesti kaksivaiheisella prosessilla. Ensimmäisessä vaiheessa kalsiumsyanamidi hydrolysoidaan syanamidiksi ja syanamidi dimeroidaan disyandiamidiksi hieman emäksisissä olosuhteissa (pH 8–10) 80 °C. Muodostuva liuos jäähdytetään, jolloin tuote kiteytyy ja voidaan erottaa setnrifugoimalla.
Disyandiamidilla on useita käyttökohteita. Siitä valmistetaan muita kemiakaaleja, kuten melamiinia, guanidiinijohdannaisia, kuten guanidiinifosfaattia, lääkkeita, kuten metformiinia, fenformiinia, proguaniilia ja moroksidiiniä. Formaldehydin kanssa disyandiamidi reagoi muodostaen hartseja ja yhdistettä käytetään myös epoksihartsien kovettajana. Ainetta voidaan käyttää myös stabiloimaan polymeerejä, kuten PVC:tä, selluloosaa ja nitroselluloosaa. Lannoitteisiin disyanamidia lisätään, koska se hidastaa lannoitteiden typen vapautumista lannoitteista.
Nord-Pas-de-Calais

Historia

Nord-Pas de Calais kattoi Artois'n provinssin ja osan entisestä Flanderin kreivikunnasta. Alue siirtyi Ranskan omistukseen suurelta osin Ludvig XIV:n aikana. Nord-Pas de Calais'n väestö on geneettiseltä alkuperältään germaanisempaa kuin muut ranskalaiset.
Kiehkuravesirutto

Ulkonäkö

Kiehkuravesirutto on monivuotinen ja kasvaa 30–100 senttimetriä pitkäksi. Sen lehdet ovat 6–35 millimetriä pitkät ja 0,8–3,5 mm leveät. Lehdet ovat jäykkiä ja muodoltaan suippoja, kapean kolmiomaisesta tasasoukkaan. Lehden kärjen suippous on selvä eroavuus kanadanvesiruton pyöreäkärkiseen lehteen. Kukat ovat kuten kanadanvesirutolla, mutta verholehdet ovat hieman lyhyemmät.

Levinneisyys

Kiehkuravesirutto on alkuperäinen osissa Yhdysvaltoja ja Kanadaa. Kanadanvesiruton tavoin laji on levittäytynyt Eurooppaan. Suomesta kasvia ei ole löydetty. Sen lähimmät löytöpaikat ovat Ruotsissa Tukholman lähellä ja Perämeren rannalla, Ruotsissa kasvin ensimmäiset havainnot ovat vasta 1990-luvulta.