google/wiki40b huggingface dataset:
Clifton (sarjakuva)

Päähenkilö

Lontoon lähistöllä Puddingtonissa asuva eversti Sir Harold Wilberforce Clifton on eläkkeellä oleva MI5:n vakooja, joka ajoittain suorittaa tehtäviä Britannian hallituksen laskuun. Tarinoissa Cliftonin flegmaattinen suhtautuminen stressiin johtaa humoristisiin tilanteisiin. Cliftonin harrastuksiin kuuluvat partiotoiminta, kissat sekä sikarivöiden keräily. Clifton sai ritarin arvon vuonna 1993 pelastettuaan kuninkaallisen perheen jäsenen.
Cliftonin ajoneuvo, MG TD 1950-luvun alusta, ruhjoutuu usein tarinoissa mutta korjataan ennalleen kustannuksista piittaamatta.
Cliftonin vakoilutehtävät vievät hänet useiden tapausten pariin, usein poliisin tai MI5:n avustakasi. Hänen yhteyshenkilönsä MI5:ssä on eversti Donald Spruce, joka jalkavammansa vuoksi usein kutsuu Cliftonin avustamaan arkaluontoisissa tehtävissä.
Myöhemmissä tarinoissa Cliftonin kerrotaan palvelleen myös toisessa maailmansodassa Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien taistelulentäjänä.

Julkaisuhistoria

Cliftonin hahmon loi sarjakuvataiteilija Raymond Macherot, ja ensimmäinen tarina julkaistiin Tintin-lehdessä 16. joulukuuta 1959. Alun perin Macherot oli käyttänyt hahmon työnimenä eversti Horatio Amaory Crickettia, mutta ennen enemmän tarinan julkaisua hän päätyi nimeämään hahmon eversti Cliftoniksi. Cliftonin etunimet mainittiin ensimmäisen kerran vasta toisessa tarinassa.
Kolmen vuosina 1959–1960 julkaistun tarinan jälkeen Macherot siirtyi muiden tehtävien pariin, ja lopulta siirtyi Tintin-lehden toimituksesta ja siirtyi kilpailevan Spiroun työntekijäksi. Cliftonin oikeudet kuitenkin jäivät Tintin-lehdelle. Tämän seurauksena Clifton hyllytettiin kuudeksi vuodeksi.
Vuonna 1969 Jo-El Azara ja Greg herättivät sarjan henkiin piirtämällä yhteistyössä tarinan Les lutins diaboliques. Vuonna 1975 Turk ja Bob de Groot julkaisivat tarinan Le mystère de la voix qui court, josta alkoi pitkään kestänyt yhteistyö hahmon parissa.
Turk siirtyi syrjään vuonna 1983 ja hänen tilalleen piirtäjäksi tuli Bédu. Bédu ja de Groot työskentelivät yhdessä aina 1990-luvulle saakka. Vuonna 1991 Bédun vastuulle jäivät sekä sarjan piirtäminen että kirjoittaminen. Tauon jälkeen vuonna 2003 Michel Rodrigue ja de Groot aloittivat yhteistyön.
Kertunsalo

Kertunsalo on saari Rautelanjärvessä Somerolla lähellä Rautelankoskea.

Luonto

Vuonna 1961 Rautelankosken ja Kertunsalon maisema arvioitiin yhdeksi Lounais-Hämeen kauneimmista. Aluetta on pidetty luonnonarvoiltaan merkittävänä muun muassa kasviston, etenkin tervaleppien, ja eläimistön, etenkin selkärangattomien osalta, mutta ympäristö on kärsinyt soranotosta järveen rajoittuvilla harjuilla sekä Rautelankosken ruoppauksesta 1960-luvulla.

Historia

Kertunsalon luona oleva notkonpohja lähellä Rautelankoskea muistetaan ikivanhana nuorison kokoontumis- ja juhlapaikkana.
1930-luvulta 1950-luvulle urheiluseura Someron Esalla oli Kertunsalossa tanssilava, jonka korvasi vuonna 1952 uusi lava Rautelan nummella lähempänä Hämeen Härkätietä. Siellä tanssilava toimi vuoteen 1964, kunnes vuonna 1965 Salontien varteen lähellä Someron keskustaajamaa avattiin edelleen 2010-luvulla käytössä oleva Esakallion suurlava.
Kingdom Come: Deliverance

Tarina

Peli sijoittuu keskiaikaiseen Böömiin, Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan valtakunnansäätyyn. Peli pyrkii olemaan historiallisesti tarkka. 
Tarina sijoittuu Böömissä riehuvaan sotaan vuonna 1403. Unkarin kuninkaan Sigismundin käskystä Kumaanit hyökkäävät Skalitziin tämän suurten hopeavarantojen vuoksi. Eräs verilöylyn selviytyjistä on päähenkilö Henry, paikallisen sepän poika. Varattomana ja kostonhaluisena Henry astuu lordi Radzig Kobylan palvelukseen, kuka johtaa vastarintaliikettä Sigismundin hyökkäystä vastaan. Henryn havitellessa kostoa kylänsä tuhosta, hän osallistuu ponnisteluun palauttaa Böömin oikeudenmukainen kuningas ja Sigismundin puoliveli Wenzel neljäs Luxemburgilainen valtaistuimelle.
Kingdom Come: Deliverancen yksi erikoisuuksista on haarautuvat vuoropuhelut pelinsisäisten NPC-hahmojen kanssa sekä avoimen maailman ympäristö, mikä saa pelaajan syventymään pelimaailmaan sisältäen aikaisen 1400-luvun aseita, vaatteita, taistelutekniikoita sekä arkkitehtuuria mitkä ovat kehitetty peliin yhdessä historioitsijoiden sekä arkkitehtien kanssa.

Vaikutus

Pelin kehittänyt studio on ilmoittanut, että peliä tullaan käyttämään tšekkiläisessä yliopistossa keskiajan historian opetuksessa.

Vastaanotto

GameSpot antoi pelille arvosanaksi 8/10 arvostellussaan.
Pelin versiot eri alustoilla ovat saaneet runsasta kritiikkiä julkaisuversiossa olleista ohjelmointivirheistä.

Myynti

Peli myi kahdessa viikossa julkaisunsa jälkeen yli miljoona kappaletta eri alustoilla. Noin vuosi julkaisunsa jälkeen Kingdom Come: Deliverance oli myynyt kaksi miljoonaa kappaletta.
Yalın

Yksityiselämä

Hüseyin Yalın syntyi 30. maaliskuuta 1980 Istanbulissa, Turkissa. Hän sävelsi ensimmäisen laulun lukiovuosinaan ja kaivautui syvemmälle musiikkiin, kun opiskeli yliopistossa taloustieteitä. Tuolloin hän levytti ensimmäisen demo-CD:n. Yalınista tuli Turkin suosituimpia laulajia.
Abbey Lincoln

Anna Marie Wooldridge eli Abbey Lincoln (6. elokuuta 1930 Chicago, Illinois, Yhdysvallat – 14. elokuuta 2010) oli yhdysvaltalainen jazzlaulaja ja näyttelijä. Hän aloitti pitkäaikaisen levytysuransa 1950-luvulla ja oli vuosina 1962–1970 naimisissa Max Roachin kanssa. Elokuvien joukkoon lukeutuvat Minkäpä tyttö sille voi (1956), Nothing But a Man (1964) ja Sulhasta etsitään (1968).
Billie Holidaylta musiikillisia vaikutteita saanut Abbey Lincoln julkaisi viimeisen albuminsa (Abbey Sings Abbey) Verve Records -levy-yhtiön kautta vuonna 2007.
Lincoln oli vuonna 1969 ehdolla parhaan naissivuosan Golden Globen saajaksi roolistaan elokuvassa Sulhasta etsitään.
Jarl Hemmer

Elämä ja ura

Hemmerin vanhemmat olivat varatuomari Balder (1864–1947) ja Emmy Hemmer o.s. Finnilä (1866–1943).
Hemmer kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1912, opiskeli venäjän kieltä ja kirjallisuutta Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1917. Hemmer oli naimisissa Saga Södermanin (1897–1987) kanssa, ja heillä oli kaksi lasta.
Jarl Hemmer aloitti kirjailijanuransa 1914 runokokoelmalla Rösterna ja teki varsinaisen läpimurtonsa julkaistuaan runokokoelman Rågens rike (Viljan valtakunta). Tunnetuin Hemmerin teoksista on Suomen sisällissotaan sijoittuva Mies ja hänen omatuntonsa (En man och hans samvete), joka ilmestyi 1931 ja josta Hemmer sai suuren pohjoismaisen romaanipalkinnon. Romaani kuvasi punaisten vankileirillä toiminutta pappia, joka menee teloitettavaksi erään punavangin asemesta.
Vuonna 1927 Hemmer osti Eckerössä Ahvenanmaalla sijainneen 1700-luvulta peräisin olevan vanhan Ängstorp-nimisen postitalon. Tässä talossa hän asui kesäisin elämänsä loppuun asti. Talvet Hemmer vietti 1933 alkaen Porvoon suomenruotsalaisessa Runoilijakodissa (Diktarhemmet). Viimeisiä Hemmerin elinvuosia varjosti alkoholismi ja lääkkeiden väärinkäyttö, ja hän teki itsemurhan Porvoossa itsenäisyyspäivänä 6. joulukuuta 1944.
Hemmerin vuonna 1886 rakennettu lapsuudenkoti Koulukatu 8:ssa Vaasassa siirrettiin vuonna 1977 Stundarsin ulkoilmamuseoon Sulvalle. Hemmer-talon nimellä tunnetussa talossa on näytteillä Hemmerin lesken Saga Hemmerin vuonna 1979 lahjoittamaa Hemmerin jäämistöä, kuten kirjoja, asiapapereita, lehtileikkeitä ja esineitä.
Korppolaismäki

Historia

Korppolaismäellä on ollut asutusta jo esihistoriallisina aikoina, ja Ruotsin vallan aikana Turun linnan piirittäjät kaivoivat mäelle taisteluvarustuksia. Eerik XIV:n hyökätessä ylivoimaisella sotajoukolla Turkuun, hän valloittikin ensin Korppolaismäen, mutta koki samalla suuria miesmenetyksiä. Eerik XIV oli 1570-luvulla vankina Turun linnassa. Kansan suussa kiertäneen rakkaustarinan mukaan hänen puolisonsa Kaarina Maununtytär asui tuolloin Korppolaismäessä sijainneessa mökissä, jotta voisi olla lähellä puolisoaan.  
Mäelle nousi 1800-luvun lopulla kaavoittamaton työläiskaupunginosa, ja tältä ajalta peräisin olevat pientalot hallitsevat yhä mäen ilmettä. Mäen Aurajoen puoleinen ranta rakennettiin 1900-luvun alkupuolella telakka- ja laivateollisuusalueeksi. Alue liitettiin Kaarinasta Turkuun vuonna 1939. Laivanrakennusperinne katkesi vasta vuoden 2004 lopussa Wärtsilän siirrettyä Turun laivanmoottoritehtaansa Italian Triesteen.
Sotien jälkeen rakennettiin Korppolaismäen itäosiin rintamamiestaloalue. Uusinta rakennustoimintaa edustaa Turun Eteläranta, neljän korkealaatuisen kerrostalon ryhmä Korppolaismäen rinteessä. Tämän projektin yhteydessä Korppolaismäen kallioon louhittiin suuri parkkiluola. Tulevaisuudessa rakentaminen tulee keskittymään hylätylle telakka-alueelle Aurajoen rantaan.

Miinanraivaajien muistomerkki

Korppolaismäen Lyhytpuistossa paljastettiin 1997 suomalaisten miinanraivaajien 1945–1950 muistomerkki.
Arpalahti

Arpalahti on kylä Suomusjärvellä Salossa. Arpalahti sijaitsee noin 10 kilometriä Suomusjärveltä etelään, lähellä Lohjan rajaa. Sen lähimmät naapurikylät ovat Lemula lännessä, Salittu etelässä ja Salmi idässä. Arpalahden kylässä sijaitsee 1950-luvulla toiminnassa ollut kalkkikivilouhos.
Niittynätkelmä

Ulkonäkö

Niittynätkelmän rento varsi kasvaa 25–60 cm pitkäksi. Varsi on siipipalteeton ja tavallisesti karvainen. Lehdet ovat yksiparisia ja kärhellisiä. Lehdykät ovat suikeita ja suippoja, korvakkeet ovat isoja ja keihästyvisiä. Niittynätkelmän kukinto on pyöreähkö, 5–12-kukkainen terttu. Yksittäiset kukat ovat huulimaisia ja kirkkaan keltaisia, teriö on kooltaan 10–16 mm. Niittynätkelmä kukkii Suomessa kesä-elokuussa. Kukinnan jälkeen kypsyvät mustat, 2–4 cm pitkät palot. Niittynätkelmä on myrkyllinen laji. Niittynätkelmän kukat muistuttavat hieman keltamaitetta (Lotus corniculatus).

Levinneisyys

Niittynätkelmä kasvaa villinä lähes koko Euroopassa Portugalia ja Espanjan keski- ja eteläosia lukuun ottamatta. Levinneisyysalue ulottuu edelleen Keski-Aasiaan, Kaukasukselle, Lähi-itään ja Turkkiin. Ihmisen mukana laji on levinnyt myös muualle, esimerkiksi Yhdysvaltojen ja Kanadan itäosiin. Suomessa niittynätkelmää voi tavata koko maassa. Lappia lukuun ottamatta laji on varsin yleinen. Suomessa niittynätkelmän katsotaan olevan maan eteläosissa alkuperäinen laji, pohjoisempana muinaistulokas.

Elinympäristö

Niittynätkelmä kasvaa aurinkoisilla niityillä, tienvarsilla, heinäpelloissa ja ruohoisissa metsissä. Lehdissä olevilla kärhillään kasvi tarttuu mihin tahansa tukeen tai omiin varsiinsa muodostaen läpitunkemattomia takkuisia kasvustoja, usein yhdessä hiirenvirnan (Vicia cracca) kanssa.

Käyttö

Niittynätkelmää käytetään rehuna sen valkuaisainepitoisuuden takia. Siitä on myös keitetty teetä käytettäväksi hengitystievaivoihin.
Vilkaharju

Vilkaharju on harju Sulkavan kunnassa Etelä-Savon maakunnassa. Vilkaharju on noin neljä kilometriä pitkä ja koko harjun matkan kulkee Virmutjoelta Sulkavalle johtava seututie 438. Vilkaharjun suojelualueen pinta-ala on 155 hehtaaria.
Vilkaharju on viimeisen jääkauden aikana syntynyt luode-kaakkosuuntainen harju. Vilkaharju sijaitsee kokonaan Sulkavan kunnassa ja on maisemallisesti, geologisesti ja metsäluonnoltaan maakunnallisesti merkittävä harjualue. Vilkaharju muutettiin Mikkelin lääninhallituksen päätöksellä luonnonsuojelualueeksi, Sulkavan seurakunnan hakemuksesta vuonna 1978. Vilkaharjun luonnonsuojelualue on Sulkavan seurakunnan yksityinen luonnonsuojelualue ja kuuluu myös Natura 2000 -alueisiin. Alueella tulenteko, telttailu ja muu leiriytyminen on kielletty.

Luonto

Vilkaharju muodostaa maisemallisesti ja geologisesti arvokkaan kokonaisuuden, jonka metsäluonto edustaa paikoitellen kohtalaisen hyvin kehittynyttä harjumetsää, lähinnä häränsilmä-kanerva- ja häränsilmä-puolukkatyyppejä. Paikka paikoin yleisenä esiintyvä kangasvuokko on myös osoitus hyvin kehittyneestä harjukasvillisuudesta. Vilkaharjun pesimälinnustoon kuuluvat tyypilliset avoimien harjumetsien lajit, kuten leppälintu, kulorastas ja harmaasieppo.
Topografialtaan Vilkaharjun eteläosa on jyrkkäpiirteistä, kun taas pohjoisosalle on tyypillistä laajalle sorakerrostumalle syntyneet suppakuopat.
Vilkaharjun länsipuolella kulkee luontopolku ja sen varrella on yksi Suomen suurimmista siirtolohkareista. Vilkaharjun luontopolku esittelee alueen komeaa harjuluontoa, sen eläimistöä ja kasvistoa, geologiaa ja historiaa. Luontopolku on kaksiosainen ja kummankin osan voi kiertää erikseen. Poluista ensimmäisen osan pituus on noin 3,1 km ja toisen osan pituus on noin 3,6 km.
Engelbrekt Rancken

Engelbrekt Rancken (28. joulukuuta 1790 Turku – 14. tammikuuta 1862 Mietoinen) oli suomalainen kappalainen ja kirjailija.
Ranckenin vanhemmat olivat Perniön kirkkoherra Gustaf Rancken ja Kristina Lovisa Rothovius. Hän pääsi ylioppilaaksi Turussa 1805, suoritti pedagogian tutkinnon 1807 ja vihittiin papiksi 1813.
Rancken toimi Perniössä isänsä apulaisena 1813–1818. Hän oli sitten Mietoisten kappalaisena vuodesta 1818 alkaen(astui virkaan 1820) yli 40 vuotta. Rancken oli myös saarnaajana Turun pappeinkokouksessa 1825. Hän sai varapastorin arvon 1836.
Rancken julkaisi vuodesta 1839 aikakauslehteä Ecclesiastikt Intelligensblad ja vuosina 1840–1845 aikakauslehteä Ecclesiastikt Litteraturblad. Hän oli vilkkaassa kirjeenvaihdossa muun muassa Adolf Ivar Arwidssonin kanssa.
Rancken oli naimisissa kolme kertaa: 1820–1828 Anna Maria Hirnin (k. 1828) kanssa, 1829–1845 Anna Erika Solitanderin (k. 1845) kanssa ja vuodesta 1848 Maria Gustava Pettersonin kanssa. Hänen lapsistaan tunnetuin oli pedagogi ja historiantutkija Oskar Rancken (1824–1895).
Pronssinen rituaalikirves

Pronssinen rituaalikirves on pronssikaudella ollut reikäkirveen  kirvestyyppi, joka oli varattu  vain uskonnollisten riittien toimittamiseen. Kirveiden tarkkaa roolia riiteissä ei tunneta, mutta siihen saattoi liittyä myyttiset kaksoset, jotka kantoivat kirveitä. Oikeiden ja usein myös parittain löydettyjen kirveiden lisäksi, on löydetty myös pienoispatsaita, jotka esittävät kirveitä kantavia kaksosia, ja kalliopiirroksia, joiden motiivit ovat aivan samat. Vaikka rituaalit olisi voinut toimittaa työkirveidenkin avulla, on niitä varten teetetty vain esityksissä käytettäviä kirveitä. Ne eivät aina ole olleet teräviä taikka ne eivät olisi edes kestäneet toistuvia iskuja. Yleensä ne ovat muita kirveitä koristeellisimpia ja monesti epäkäytännöllisiä. Vaikuttavimmat seremoniakirveet ovat olleet hyvin leveäteräisiä.

Nimityksiä

Rituaalikirvestä voi kutsua myös nimellä paraatikirves tai kulttikirves. Sillä on muissa kielissä erilaisia nimityksiä: ruots. kultyxa, paradyxa, praktyxa, processionsyxa, skogstorpsyxa tai tansk. kultøkse, processionsøkse.

Esimerkkejä

Skogstorpin kirves (ruots. Skogstorpstyp, kuva alla) on yleisnimitys rituaalikirveille, jollainen löytyi Kälbyn Skogstorpista Eskilstunasta vuonna 1862. Kirveitä löytyi kaksi, joista toinen oli kokonaan hajonnut. Kirveen terä on 39 senttimetriä pitkä ja 27 korkea. Se on valettu savisydämen ympärille millimetrin paksuna pronssilevynä. Sen kapenevan varren putkessa oli löydettäessä vielä kiinni tammesta veistetty varsi. Koristelussa oli käytetty kultaisia ympyräkiekkoja ja meripihkan palasia. Aivan samanlaiset kirveet on löydetty myös Tanskasta. Kirves on näytteillä Tukholman Historiallisessa museossa.
Galstadin kirves (ruots. Galstadfyndet) löytyi Tumbergista (RAÄ Tumberg 11) ja se muistuttaa kovasti Tanskan Pohjois-Sjællannista löytynyttä rituaalikirvestä, josta on artikkelin pääkuva. Sen ajoituksen voisi ajatella olevan sama eli se kuuluisi myöhäispronssikaudelle.
Juho Keto

Juho Julius Keto (1. kesäkuuta 1892 Veteli – 2. helmikuuta 1964) oli suomalainen jääkärivänrikki. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Antti Keto ja Emma Finnilä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Laina Elma Vesisenahon kanssa.

Opinnot

Keto kävi kansakoulun ja Haminan taistelukoulun vuonna 1918.

Jääkärikausi

Keto työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 23. tammikuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Keto astui Suomen armeijan palvelukseen Saksassa 7. helmikuuta 1918 sotilasvalan ja palvelusitoumuksen allekirjoitettuaan, jonka jälkeen hänet ylennettiin aliupseeriksi. Takaisin Suomeen hän palasi 18. helmikuuta 1918 jääkärien etujoukon mukana Vaasaan. Vaasasta hänet komennettiin konekivääriupseeriksi Karjalan 2. rykmentin 10. pataljoonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Ahvolassa ja Naulasaaressa sekä Viipurissa. Keto haavoittui lievästi taistelussa Ahvolassa 6. maaliskuuta 1918.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Keto määrättiin 19. toukokuuta 1918 alkaen opettajaksi alipäällystökursseille Sortavalaan, jonka jälkeen hän palasi takaisin 2. Karjalan rykmenttiin, josta muodostettiin myöhemmin Itä-Suomen jalkaväkirykmentti 5. Itä-Suomen Jalkaväkirykmentistä hänet siirrettiin nuoremmaksi upseeriksi 6. marraskuuta 1918 Karjalan kaartin rykmentin 2. pataljoonaan. Armeijasta Keto erosi 28. helmikuuta 1919 ja siirtyi Suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja hänet sijoitettiin paikallispäälliköksi Vetelin suojeluskuntaan. 1. lokakuuta 1919, missä hän palveli 1. huhtikuuta 1921 saakka, jonka jälkeen erosi suojelukunnasta ja työskenteli sen jälkeen maanviljelijänä.
HMS A.6

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 8. lokakuuta 1920.
Agostino Baroni

Agostino Baroni (5. lokakuuta 1906 – 10. marraskuuta 2001) oli katolisen kirkon italialainen pappi. Hänet vihittiin papiksi 5. huhtikuuta 1930, sitten piispaksi 21. syyskuuta 1953.
Baroni työskenteli pitkään Sudanissa. Vuosina 1974–1981 hän oli Khartumin hiippakunnan arkkipiispana. Seuraajaksi tuli Gabriel Zubeir Wako. 
Missionarii Comboniani Cordis Iesu -sääntökuntaan kuulunut Baroni oli kuollessaan 95-vuotias.
Lauttasaarenselkä

Lauttasaarenselkä (ruots. Drumsöfjärden) on vesialue Helsingissä Lauttasaaren ja Länsisataman välillä.
Kultivaatiomalli

Kultivaatiomalli on yksi mediaväkivallan vaikutusten malleista. Kultivaatiomalli syntyi George Gerbnerin kehittämänä 1970-luvulla.
Teorian mukaan mediaväkivallan vaikutukset ihmisiin ja yhteiskuntaan ovat pitkäaikaisia ja kasautuvia. Teorian mukaan median välittämä "iloisen väkivallan" malli ohjaa ihmisiä ajattelemaan, että väkivalta on oikea ratkaisu ongelmiin. Lisäksi media ei korosta tarpeeksi väkivallan seurauksia ja ihmiset lopulta turtuvat väkivaltaan, eivätkä ymmärrä sen vaikutuksia tai tunne empatiaa. Kultivaatiomalli painottaa mediaväkivallan aggressiovaikutusten sijaan pelko- ja ahdistusvaikutuksia. Sen mukaan mediaväkivalta lisää sosiaalisia pelkoja (elokuvissa ja sarjoissa esitetty väkivalta luo pimeässä yksin kävelemisen pelkoa) ja sosiaalista epäluottamusta (media luo kuvan nuorisosta väkivaltaisena, jolloin epäluottamus nuorisoa kohtaan lisääntyy). Tällaisessa väkivallan symboliympäristössä elämisestä seuraa "pahan maailman syndrooma".
»The television set has become a key member of the family, the one who tells most of the stories most of the time»
(George Gerbner)
Widukind

Widukind tai Wittekind (noin 755–7. tammikuuta 810) oli saksipäällikkö ja saksien itsenäisyyden ja pakanallisen uskon puolustaja.
Kun Kaarle Suuri oli alistanut saksit vuonna 777, Widukind pakeni tanskalaisten luo. Widukind palasi kotiseuduilleen sen jälkeen, kun Kaarle Suuri oli lähtenyt Espanjaan. Widukind nostatti saksit kapinaan, ja saksit alkoivat tehdä ryöstöretkiä frankkien hallitsemille alueille. Myös vendit ja friisit yhtyivät kapinointiin.
Saksien ja frankkien taistelu laantui vasta kun Kaarle Suuri sai Widukindin kääntymään kristityksi. Widukind ja suuri joukko hänen seuraajiaan kastettiin vuonna 785. Kasteen jälkeen hän joutui ilmeisesti viettämään loppuelämänsä vankina luostarissa Tarinoiden mukaan hän kuitenkin rakennutti kääntymisensä jälkeen useita kirkkoja. Toisten legendojen mukaan Widukind ratsasti ennen kastettaan mustalla hevosella ja sen jälkeen valkealla.
Yves Bescond

Yves-Marie-Henri Bescond (s. 19. toukokuuta 1924) on ranskalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 29. kesäkuuta 1949 ja nimitettiin Corbeilin hiippakunnan vihkipiispaksi sekä Aquae Thibilitanaen titulaaripiispaksi 26. tammikuuta 1971. Piispaksi vihkiminen seurasi 28. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Louis-Paul-Armand Simonneaux, jota avustivat Albert Malbois ja Robert-Jacques-Victor Frossard.
Bescond sai 12. heinäkuuta 1979 nimityksen Meaux'n hiippakunnan vihkipiispaksi, jona hän toimi, kunnes erosi 20. lokakuuta 1986.
Alligaattori (elokuva)

Juoni

Kendallin perheen ollessa lomamatkalla Floridassa perheen tyttö Marisa anelee vanhemmiltaan pientä alligaattorin poikasta, jonka lopulta saakin. Mutta pian isä kyllästyy poikaseen ja huuhtoo sen WC:stä. Kaksitoista vuotta myöhemmin viemäreistä löytyy raadeltuja ihmisruumita ja kaupungissa liikkuu huhu, jonka mukaan liikkeellä olisi sarjamurhaaja. Rikosetsivä Madison kuitenkin asiaa tutkiessaan tulee toisiin ajatuksiin ja uskoo, että viemäreissä asustelee alligaattori. Ainoa joka uskoo Madisonia on nuori tunnettu matelijatutkija Marisa. Pieni alligaattorin poikanen on saanut kaikki nämä vuodet ravintoa koiranraadoista, joihin kokeiltiin kasvuhormoneja. Vuosien saatossa tuo otus on kasvanut yli 11-metriseksi ja painaa 600 kg. Lopulta alligaattori kyllästyy koiriin ja päättää nousta viemäristä hankkimaan ravintonsa ihmisistä.
Robert Patrick Maginnis

Robert Patrick Maginnis (s. 22. joulukuuta 1933 Philadelphia) on yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Philadelphian arkkihiippakuntaan John Joseph Krol 13. toukokuuta 1961. Hänet nimitettiin Philadelphian vihkipiispaksi ja Simininan titulaaripiispaksi 24. tammikuuta 1996. Piispaksi vihkiminen seurasi 11. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Anthony Joseph Bevilacqua, jota avustivat Francis Bible Schulte ja Edward Peter Cullen.
Maginnis jäi eläkkeelle 8. kesäkuuta 2010.
The International

Tarina

Interpolin agentti (Clive Owen) tutkii korruptiosta ja murhista epäiltyä kansainvälistä pankkia. Häntä avustaa manhattanilainen apulaispiiriasianajaja (Naomi Watts).

Tuotanto

The International perustuu käsikirjoittaja Eric Singerin alkuperäistyöhön. Pääosien esittäjä valittiin 2007, Clive Owen huhtikuussa ja Naomi Watts heinäkuussa.
Kuvaukset alkoivat Berliinissä 10. syyskuuta 2007. Osa kuvauksista tehtiin Filmstudio Babelsbergissä. Kuvauksia varten rakennettiin alkuperäisen kokoinen malli New Yorkin Guggenheim-museosta.