google/wiki40b huggingface dataset:
Ferdinand II (Toscana)

Ferdinand II (ital. Ferdinando de’ Medici; 14. heinäkuuta 1610 – 24. toukokuuta 1670) oli Toscanan suurherttua vuosina 1621–1670. Hänen pitkällä valtakaudellaan Toscanan taloudellinen ja poliittinen valta alkoi heiketä.
Medicin sukuun kuulunut Ferdinand tuli Toscanan suurherttuaksi vain 10-vuotiaana isänsä Cosimo II:n kuoltua. Aluksi valtaa käyttivät sijaishallitsijoina hänen äitinsä, Itävallan Maria Magdalena, ja hänen isoäitinsä, Lothringenin Kristiina, jotka eivät kyenneet rakentavaan yhteistyöhön. Alaikäisen Ferdinandin opiskellessa Roomassa ja Wienissä Toscanan valtiontalous ja oikeuslaitos ajautuivat huonon hallinnon vuoksi rappiolle, ja ylenmääräisiä etuoikeuksia saanut aatelisto kävi yhä itsetietoisemmaksi. Valtakuntaansa palannut Ferdinand II julistettiin täysi-ikäiseksi 17-vuotiaana vuonna 1627, mutta hän päätti edelleen jakaa vallan äitinsä, isoäitinsä ja lisäksi nuorempien veljiensä kanssa. Ferdinand toimi määrätietoisesti vuoden 1630 Firenzen ruttoepidemian aikana, mutta muuten hän ei osoittautunut valtiomiehenä edeltäjiensä veroiseksi.
Ferdinand II piti Toscanan puolueettomana kolmikymmenvuotisessa sodassa ja vuosien 1628–1631 Mantovan perimyssodassa. Hänen aikanaan Toscanan suhteet paavinistuimeen olivat ongelmalliset. Hän luovutti vuonna 1633 entisen opettajansa ja suojattinsa tiedemies Galileo Galilein pyhän istuimen tuomittavaksi tämän oppien vuoksi. Ferdinand II meni vuonna 1634 naimisiin Urbinon herttuakunnan perijättären Vittoria della Roveren kanssa, mutta koska kyseinen herttuakunta oli jo kahdeksan vuotta aiemmi liitetty Kirkkovaltioon, Ferdinand sai avioliiton seurauksena käsiinsä vain suvun irtaimen omaisuuden. Ferdinand liittoutui vuosien 1641–1644 ensimmäisessä Castron sodassa lankonsa, Parman herttua Odoardo Farnesen kanssa paavi Urbanus VIII:tta vastaan, mutta saavutetusta voitosta huolimatta rauhansopimus ei hyödyttänyt Toscanaa. Ferdinandin kuoltua vuonna 1670 Toscanan hallitsijaksi tuli hänen poikansa Cosimo III. Ferdinandin toinen poika oli kardinaali Francesco Maria de' Medici, joka peri äitinsä kautta Roveren ja Montefeltron herttuan arvon.
Ferdinand II tunnettiin myös tieteiden suosijana. Hän kannusti veljeään, kardinaali Leopoldo de’ Mediciä perustamaan vuonna 1657 tieteellisen seuran Accademia del Cimenton. Ferdinandia pidetään yhtenä lämpömittarin keksijöistä, sillä hänen johdollaan kehitettiin vuonna 1654 ensimmäinen umpinainen nestelämpömittari, joka tunnetaan virheellisesti myös Galilein lämpömittarina. Hän mahdollisesti kehitti myös ensimmäisen lauhduttamiseen perustuneen kosteusmittarin.
Neutrogena

Neutrogena on yhdysvaltalainen tuotemerkki, johon kuuluu erilaisia ihonhoito-, hiustenhoito- ja kosmetiikkatuotteita. Neutrogena perustettiin 1930. Nykyisen se on osa Johnson & Johnsonia, joka osti yrityksen 1994.
FS Foudroyante (1855)

Palvelus

Aluksen piti osallistua Oolannin sotaan, mutta sitä ei koskaan lähetetty Itämerelle. Se oli koko uransa reservissä. Aluksen höyrykone siirrettiin Cherbourgin kuivatelakan altaiden kuivaamiseen.
Alus poistettiin alusluettelosta Cherbourgissa 29. marraskuuta 1871 ja se romutettiin vuonna 1874.
PRS Guitars

PRS eli Paul Reed Smith Guitars on yhdysvaltalainen soitinmerkki. PRS valmistaa kitaroita, bassoja ja mandoliineja, joita ovat käyttäneet muun muassa Carlos Santana, Paul Allender ja Dave Navarro. PRS-kitarat tunnetaan niiden linnunmuotoisista otelaudan merkeistä.
Soitinrakentaja Paul Reed Smith (s. 1956) perusti yrityksen vuonna 1985. Smith oli rakentanut ensimmäisen soittimensa lukioiässä ja työskennellyt sen jälkeen kitarankorjaajana Washingtonissa. Smith alkoi tarjota kuuluisille kitaristeille käsintehtyjä mittatilauskitaroita ilman ennakkomaksua tai muita sitoumuksia. Ensimmäinen asiakas oli Ted Nugent vuonna 1975. Vuoteen 1978 mennessä Smith-kitaran olivat hankkineet mm. Peter Frampton, Al Di Meola, Roy Buchanan ja Gary Tallent (bassokitara).
Carlos Santanan hankittua Paul Reed Smith -kitaroita, merkin maine kasvoi eikä pienen tiimin käsityömuotoinen tuotanto enää riittänyt lisääntyneeseen kysyntään. Smith tarjosi uusinta kitaramalliaan suurten yritysten (mm. Guild, Kramer, Yamaha) valmistettavaksi, mutta sopimuksia ei syntynyt. Sen sijaan PRS:n oma tehdas aloitti toimintansa alkuvuodesta 1985.
Danny Wilde

Nuoruus

Wilden lapsuus oli hyvin köyhä, mutta hän kävi koulua normaalisti niin kuin muutkin lapset. Kun Wilde sai päättötodistuksen, hän oli taitava kitaristi ja hänellä oli hyvä ääni. Hän kasasi pienimuotoisia klubibändejä, jotka kaikki ajan mittaan hajosivat. Loppujen lopuksi, kun mikään yhtye ei menestynyt, hän päätti vuonna 1986 lähteä soolouralle. Samana vuonna julkaistiin Wilden ensimmäisen albumi nimeltä The Boyfriend joka sai paljon radiosoittoa ja joka menestyi kohtalaisen hyvin. Vuonna 1988 julkaistiin hänen toinen levynsä Any Man's Hunger, jonka jälkeen hän alkoi tehdä ylijäämistä kappaleista uutta levyä. Vuonna 1988 hän alkoi tehdä kolmatta soololevyään nimeltä Danny Wilde. Wilden kolmas albumi julkaistiin vuonna 1989. Albumit julkaisi Geffen Records, joka julkaisi myös niihin aikoihin huippusuosiossa olevan Guns N' Rosesin albumeita.

The Rembrandts ja suursuosio

Vuonna 1990 Wilde kasasi ympärilleen yhtyeen, jolle hän antoi nimen The Rembrandts. Bassoon hän valitsi Phil Solemin, joka oli hänen lukioaikainen opiskelukaveri, joka aina tuki Dannya kun muut kiusasivat. Rumpuihin tuli Pete McRae, joka ei koskaan ollut yhtyeen täysvaltainen jäsen. The Rembrandts teki kolme studiolevyä 1990-luvulla, hajosi vuonna 1996 ja julkaisi kokoelmia kunnes palasi vuonna 2000 ja teki uuden studioalbumin, Lost Togetherin vuonna 2001.
Ole Henrik Magga

Ole Henrik Magga (s. 12. elokuuta 1947) on koutokeinolainen kielentutkija ja poliitikko.
Magga oli Norjan saamelaiskäräjien ensimmäinen presidentti vuosina 1989–1997. Vuosina 2002–2004 hän oli saamelaisten edustaja YK:n alkuperäiskansa-asioita käsittelevässä pysyvässä foorumissa (UN Permanent Forum on Indigenous Issues).
Hän valmistui tohtoriksi vuonna 1986, ensimmäisenä äidinkielellään saamenkielellä väitelleenä.
Magga toimi fennougristiikan professorina Oslon yliopistossa vuosina 1987–1990, Knut Bergslandin jälkeen, mutta hän luopui tästä virasta työskennelläkseen saamenkielen professorina ensin Tromssan yliopistossa ja vuodesta 1997 Saamelaisessa korkeakoulussa Koutokeinossa.
Hänestä tuli Norjan tiedeakatemian jäsen vuonna 1993.
Janne Vilkuna

Janne Tapio Vilkuna (s. 8. elokuuta 1954 Helsinki) on Jyväskylän yliopiston museologian professori ja Jyväskylän yliopiston museon johtaja. Hän on myös toiminut useissa museoalan luottamustoimissa ja asiantuntijatehtävissä sekä kirjoittanut lukuisia julkaisuja arkeologian, kansatieteen, Suomen historian, taidehistorian ja museologian alalta. Vilkuna on Suomen ensimmäinen museologian professori.
Vilkuna on sotilasarvoltaan majuri.
Vuonna 2000 Vilkuna osallistui seurueeseen, joka matkasi soutamalla Jyväskylästä Viron Tarttoon.

Ura

Vilkuna valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1979 pääaineenaan arkeologia. Hän työskenteli Keski-Suomen museossa eri tehtävissä vuosina 1980–1989. Vilkuna siirtyi Jyväskylän yliopiston palvelukseen vuonna 1989, kun hänet nimitettiin vasta perustettuun museologian yliassistentin virkaan. Hän väitteli filosofian tohtoriksi vuonna 1992. Vuonna 1993 hänet nimitettiin Jyväskylän yliopiston museon johtajaksi. Ylisassistentin virka muuttui määräaikaiseksi apulaisprofessuuriksi 1997, määräaikaiseksi professuuriksi 1998 ja edelleen vakinaiseksi professuuriksi 1999. Vilkunasta tuli Suomen ensimmäinen museologian professori.
Vilkunan merkittävimpiä julkaisuja on 75 vuotta museoiden hyväksi – Suomen museoliitto 1923–1998 (1998).

Sukutausta

Janne Vilkuna on edesmenneen akateemikko, kansatieteilijä, kielitieteilijä ja historiantutkija Kustaa Vilkunan pojanpoika ja historiantutkija Kustaa H. J. Vilkunan veli.
Eksegeesi

Eksegeesi (m.kreik. ἐξήγησις eksēgēsis) tarkoittaa tulkintaa, tekstin merkityksen löytämistä. Eksegeesiin kuuluu oleellisesti tekstin tutkiminen objektiivisesti. Sen vastakohtana voidaan nähdä eisegeesi, (m.kreik. εἰσήγησις eisēgēsis "sisään tuominen"), joka tarkoittaa subjektiivista oman tulkinnan lukemista mukaan tekstiin. Eksegetiikan harjoittajaa kutsutaan eksegeetiksi.
Gunnar Tolnæs

Gunnar Tolnæs (7. joulukuuta 1879 Oslo – 9. marraskuuta 1940 Oslo) oli norjalainen näyttelijä.
Opettajan perheeseen syntynyt Tolnæs aloitti teatteriuransa Fahlstrømin teatterissa vuonna 1906 ja näytteli sen jälkeen muun muassa Oslon Kansallisteatterissa vuosina 1908–1916. Hän aloitti elokuvauransa Ruotsissa vuonna 1914 ja työskenteli vuodesta 1915 lähtien Nordisk Filmillä Tanskassa, jossa hänestä tuli yksi maan suurimmista elokuvatähdistä. Tolnæsin suurin yleisömenestys oli maharadžan osa Robert Dinesenin Maharadjahens yndlingshustrussa (1917) ja sen useissa jatko-osissa. Hän esitti pääosaa myös Holger-Madsenin Avaruuslaivassa (Himmelskibet, 1918). 1920-luvulla Tolnæs työskenteli Saksassa ja vuosina 1929–1939 Oslon Uudessa teatterissa.
6-fosfoglukonaatti

Biologinen merkitys

6-Fosfoglukonaattia muodostuu osana pentoosifosfaattireittiä. Reitin kolmannessa vaiheessa 6-fosfoglukonolaktonaasi hydrolysoi 6-fosfoglukono-δ-laktonin ja 6-fosfoglukonaatti muodostuu vesimolekyylin nukleofiilisellä additioreaktiolla. Seuraavassa vaiheessa 6-fosfoglukonaatti hapettuu 6-fosfoglukonaattidehydrogenaasin katalysoimana ribuloosi-5-fosfaatiksi ja samalla vapautuu hiilidioksidimolekyyli ja NADPH-molekyyli.
Toinen aineenvaihduntareitti, jonka osa 6-fosfoglukonaatti on, on niin kutsuttu Entner–Doudoroff-reitti, joka esiintyy tietyissä bakteereissa. 6-Fosfoglukonaattia muodostuu glukonokinaasientsyymin siirtäessä fosfaattiryhmän ATP-molekyyliltä glukonihapolle. Tämän aineenvaihduntareitin seuraavassa vaiheessa 6-fosfoglukonaatti hapettuu 2-keto-3-deoksi-6-fosfoglukonaatiksi 6-fosfoglukonaattidehydrataasin katalysoimana.
Harold Bloom

Harold Bloom (11. heinäkuuta 1930 – 14. lokakuuta 2019) oli yhdysvaltalainen professori, kirjallisuusarvostelija ja kulttuurikriitikko.

Ura

Ensimmäisissä kirjoissaan (Shelley's Mythmaking, 1959, The Visionary Company, 1961, ja Blake's Apocalypse, 1963) Bloom puolusti 1800-luvun romanttisia runoja, jotka eivät vielä olleet kokeneet maineenpalautusta. Bloomin läpimurtoteos oli The Anxiety of Influence (1973). Siinä ja sitä seuraavissa kirjoissa hän esitti runoilijoiden välisiä vaikutussuhteita koskevan teoriansa ensimmäisen version. Alun perin hän rajasi sen valistuksen ajan jälkeiseen länsimaiseen runouteen, mutta myöhemmin laajensi sen koskemaan kaikkea kirjallisuutta. Seuraavassa vaiheessaan Bloom kirjoitti uskontoaiheiset kirjat Ruin the Sacred Truths (1989), The Book of J (1990) ja The American Religion (1993).
Vuonna 1994 Bloom julkaisi erään tunnetuimmista teoksistaan The Western Canon. Siinä ja sen jälkeen Bloom on ollut ankara sosiopoliittisten ideologioiden valtaamien kirjallisuuskritiikkisuuntausten kriitikko. Länsimaisen kanonisen kirjallisuuden puolustamisen lisäksi Bloom kirjoitti myöhempinä vuosinaan William Shakespearesta kirjat Shakespeare: The Invention of the Human (1998) ja Hamlet: Poem Unlimited (2003). Bloomin mukaan Shakespeare oli paitsi suurin koskaan elänyt kirjailija, myös keksinyt käsityksemme inhimillisestä persoonallisuudesta.
Bloom hoiti Sterling-professuuria Yalen yliopistossa sekä englantilaisen ja amerikkalaisen kirjallisuuden Berg-professuuria New Yorkin yliopistossa.

Yksityiselämä

Harold Bloom, William ja Paula Bloomin poika, syntyi New Yorkissa ja asui Etelä-Bronxissa. Hänet kasvatettiin ortodoksijuutalaiseksi, vaikka hän ei aikuisena sellainen ollut, ja hänen äidinkielensä oli jiddiš. Hän oppi kotonaan myös kirjallista hepreaa. Kuuden vanhana hän opetteli itse lukemaan englannin kieltä. Haroldilla oli kolme isosiskoa ja yksi isoveli, joista hän oli ainoa selviintynyt.
Poikana Bloom luki Hart Cranen Collected Poems -laitosta, joka sytytti hänen elinikäisen kiinnostuksensa runouteen. Bloom sai Bachelor of Arts -tutkintonsa Cornellista vuonna 1951 aja filosofian tohtorin tutkintonsa Yalesta vuonna 1955.
Frank Selvy

Franklin Delano "Frank" Selvy (s. 9. marraskuuta 1932) on yhdysvaltalainen koripalloilija.
Kentuckyssä syntynyt Selvy sai sata pistettä ottelussa, jonka hän pelasi Furman Universitylle Newberry Collegea vastaan 13. helmikuuta 1954. Hän oli samana vuonna NBA:n ykkösvaraus; hän pelasi ammattilaistasolla 1960-luvulle saakka.
Selvyn uraa söi kolmivuotinen palvelu Yhdysvaltain armeijassa. Hän tuli ammattilaisuransa aikana tunnetuksi varsinkin ajastaan Los Angeles Lakersissa ja oli kahdesti pelaajana tähdistöottelussa.
Isla de la Juventud

Historiaa

Saaren historiasta ennen Kolumbuksen aikaa tiedetään varsin vähän. Luolastosta läheltä Punta del Esten rantaa on löydetty 235 alkuasukkaiden tekemää kalliomaalausta. Eurooppalaisten tietoisuuteen saari tuli vuonna 1494 Kolumbuksen toisen löytöretken myötä. Kolumbus antoi saarelle nimen La Evangelista ja julisti sen Espanjan kruunun omaisuudeksi. Myöhemmin saari tunnettiin myös nimillä Isla de Cotorras (Papukaijasaari) ja Isla de Tesoros (Aarresaari). Jälkimmäinen nimitys juontanee juurensa alueen merirosvotoimintaan ja siitä kertovaan englantilaiseen kirjallisuuteen.
Espanjan ja Yhdysvaltain välisen sodassa kärsimänsä tappion ja Pariisin rauhansopimuksen nojalla Espanja luopui kaikista vaateistaan Kuubaan. Isla de la Juventudin asema jäi avoimeksi koska rauhansopimukseen liittyvä Plattin lisäys ja sen kuudes pykälä, joka määritti itsenäisen Kuuban rajat, ei säätänyt mitään saareen liittyen. Tämä johti aluevaateisiin sekä Yhdysvaltain että Kuuban taholta. Vuonna 1907 Yhdysvaltain korkein oikeus päätti tapauksen Pearcy vs. Staranahan yhdeydessä että kysymys saaren omistusoikeudesta ei ole juridinen vaan poliittinen.
Vuonna 1904 laadittu Hay-Quesada sopimus, jonka Yhdysvaltain senaatti ratifioi 1925 joidenkin siirtokuntalaisten ja kauppiaiden vastustuksesta huolimatta, tunnusti saaren kuuluvan Kuuballe.
The Clash

Yhtyeen vaiheet

Yhtye nousi vuonna 1977 suosioon ensimmäisellä albumillaan The Clash, jolta varsinkin kappale ”White Riot” nousi punk-klassikoksi. Vaikka The Clash olikin punkyhtye, sen musiikki erosi selvästi Ramonesin yksinkertaisuudesta ja Sex Pistolsin nihilismistä. The Clash yhdisteli ennakkoluulottomasti monia musiikkityylejä poliittisesti kantaa ottaviin sanoituksiinsa. 
The Clashin pääteoksena pidetään vuonna 1979 ilmestynyttä tupla-albumia London Calling, joka on usein äänestetty yhdeksi historian parhaista rocklevyistä. London Callingin hallitsevia piirteitä on musiikillinen eklektismi, joka yhdistelee punk rockin soundeihin ja hyökkäävään asenteeseen muun muassa reggaeta, skata, funkia ja kitarapoppia. Seuraavan vuoden Sandinista!-tripla-albumia on arvosteltu liiallisuuksiin menemisestä. Vuoden 1982 Combat Rock oli kohtalainen menestys, joka sisälsi esimerkiksi kappaleet ”Rock the Casbah” ja ”Should I Stay or Should I Go”.
The Clashin viimeinen albumi Cut the Crap julkaistiin 1985. Monet pitävät sitä enemmän laulaja Joe Strummerin ja manageri Bernie Rhodesin projektina kuin todellisena The Clash -albumina. Yhtye lopetti toimintansa vuoden 1986 alussa. Joe Strummer kuoli vuonna 2002 sydänkohtaukseen, mikä lopetti pitkään liikkuneet huhut The Clashin paluusta.
The Clash on vaikuttanut moniin nykyajan punkyhtyeisiin.
The Clash esiintyi Ruisrockissa 4.8.1979.
Rutger Hauer

Elämä ja ura

Rutger Hauer syntyi 23. tammikuuta 1944 Breukelenissa Alankomaissa ja kasvoi Amsterdamissa. Hänen vanhempansa olivat taideopettajia. Nuoruudessaan Hauer kiersi maailmaa rahtilaivan kansimiehenä, palveli Hollannin armeijassa ja teki sekalaisia töitä.
Hauer kiinnostui näyttelemisestä, alkoi käydä taidetunneilla ja liittyi kokeilevan teatterin ryhmään viideksi vuodeksi. Hänen ensimmäinen menestysroolinsa oli hollantilaisessa televisiosarjassa Floris (1969) ja hänen ensimmäinen merkittävä elokuvaroolinsa Paul Verhoevenin ohjaamassa elokuvassa Turkkilaisia makeisia (1973). Hauerin ensimmäinen Britanniassa tehty rooli oli sivuosa elokuvassa The Wilby Conspiracy (1975). Rooli elokuvassa Gestapon vihollinen n:o 1 (1977) teki hänestä tunnetun myös Yhdysvalloissa.
Hauer alkoi esiintyä 1980-luvulla yhdysvaltalaisissa elokuvissa, joista ensimmäisiä olivat Nighthawks (1981) ja Blade Runner (1982). Niitä seurasi lisää merkittäviä rooleja Hollywood-elokuvissa sekä televisiosarjoissa. Hauer sai elokuvasta Pako Sobiborista (1987) Golden Globe -palkinnon ja elokuvasta Fatherland (1994) palkintoehdokkuuden. Alankomaissa Hauer sai useita näyttelijäpalkintoja ja tunnustuksia, kuten ”vuosisadan hollantilainen näyttelijä” vuonna 1999. Hauer sai 2000-luvulla myös useita elämäntyöpalkintoja eurooppalaisilla filmifestivaaleilla.
Hauer oli ympäristöaktivisti ja HIV/AIDS-aktivisti. Hänen omaelämäkertansa All Those Moments: Stories of Heroes, Villains, Replicants, and Blade Runners julkaistiin vuonna 2007.
Hauer kuoli sairastettuaan lyhyen aikaa 75-vuotiaana kotonaan Alankomaissa 19. heinäkuuta 2019.
Kauppakeskus Kupiainen

Laajennus 2007

Kauppakeskus Kupiaisessa aloitettiin mittavat laajennus- ja muutostyöt vuonna 2007. Kauppakeskuksen K-Supermarket laajeni Suomen suurimmaksi ja keskuksen alakerrokseen valmistui Kiteen ensimmäinen parkkihalli. Kauppakeskuksen kokonaispinta-ala on 12 000 neliömetriä.
Trimaraani

Trimaraani on laiva tai vene, jossa on kolme runkoa. Keskimmäinen runko on kapea tavallisen venenrungon tyylinen, uloimmat rungot ovat lähinnä ponttoneja, jotka pitävät venettä pystyssä. Trimaraani-nimi viittaa runkojen määrään (tri = kolme). Ensimmäiset trimaraanit rakennettiin Polynesiassa.
Veneitä, joissa on useampi kuin yksi runko, kutsutaan myös monirunkoveneiksi (Multihull). Trimaraani voi olla purjevene tai moottorivene. Tavoitteena on suuri sivuttaisvakaus, joka mahdollistaa purjeveneessä suuremman purjepinta-alan ja pienen kölin.
Trimaraaneilla on saavutettu useita nopeusennätyksiä eri purjehduskilpailuissa. Ranskalainen Francois Joyon teki uuden maailmanennätyksen yksinpurjehduksessa maailmanympäri trimaraanillaan IDEC tammikuussa 2008 ajalla 57 päivää, 13 tuntia ja 34 minuuttia. Tämä aika on sittemmin alitettu uudemmalla kilpatrimaraanilla.
Moottoritrimaraani Earthrace teki syksyllä 2008 uuden moottoriveneiden maailmanennätyksen maapallon ympäri (käyttäen lisäksi biodieseliä). Uusi ennätys on 60 päivää 23 tuntia 49 minuuttia.
Tory Belleci

Elämä

Bellecilla on pitkä historia tulen ja räjähteiden kanssa työskentelemisestä. Varhaisiässä Bellecin isä opetti häntä rakentamaan Molotovin cocktailin eli polttopullon. Myöhemmin hän rakensi kotioloissa liekinheittimen ja sitä käyttäessään hän sytytti vahingossa pienen osan talostaan tuleen. 19-vuotiaana Bellecin rakentama putkipommi räjähti hänen vanhempiensa kodin luona Seasiden kaupungissa Kaliforniassa. Paikalle tullut poliisi pidätyksen sijaan kehotti Belleciä löytämään laillisen tavan työskennellä räjähdysten parissa.
Tory kertoo olleensa erittäin kiinnostunut erikoistehosteista tehtyään lukiossa esitelmän elokuvien erikoistehosteista.
Suoritettuaan San Franciscon yliopiston elokuvakoulun hän aloitti vuonna 1994 työt Jamie Hynemanin pienessä tuotantoyhtiössä. Aluksi hän työskenteli lavastajana, juoksupoikana ja siivoojana mutta hän yleni nopeasti työssään. Muutamia vuosia myöhemmin hän aloitti työskentelyn Industrial Light and Magicille, hän työskenteli ILM:lle kahdeksan vuotta mallien rakentajana, kuvanveistäjänä ja maalarina. Vuonna 2003 Tory aloitti työt Discovery Channelille.
Veikko Räsänen (hiihtäjä)

Veikko Räsänen (5. elokuuta 1928 Maaninka – 29. joulukuuta 2003 Siilinjärvi) oli suomalainen maastohiihtäjä.
Veikko Räsänen, joka tunnettiin lempinimellä ”Räsä-Ukko”, osallistui hiihtäjänä kaksiin olympiakisoihin ja kaksiin MM-kisoihin. Hänen paras saavutuksensa oli kuudes sija 15 kilometrin hiihdossa Falunin MM-kisoissa 1954.
Salpausselän kisoissa Räsänen sijoittui parhaimmillaan toiseksi ja Holmenkollenin kisoissa kolmanneksi. Suomen-mestaruuden hän voitti yhden kerran. Hän edusti urallaan Siilinjärven Ponnistusta, Maaningan Tarmoa, Äänekosken Urheilijoita, Puijon Hiihtoseuraa, Sonkajärven Pahkaa ja Pielaveden Sampoa.
Veikko Räsäsen poika Jari Räsänen on hiihdon olympia- ja MM-mitalisti.
Siilinjärven−Maaningan alueella on 1970-luvulta lähtien järjestetty Räsäsen mukaan nimetty vuosittainen Räsä-Ukon laturetki, jonka kokonaispituus on 40 kilometriä.
Taavi Törmälehto

Taavi Armas Törmälehto (27. maaliskuuta 1922 Haapavesi – 15. joulukuuta 2007 Kauniainen) oli suomalainen Mannerheim-ristin ritari.
Jääkäri Törmälehto palveli jatkosodan alussa konepistoolimiehenä Jääkäripataljoona 4:ssä, joka oli osa 1. Jääkäriprikaatia. Hän kunnostautui useissa hyökkäysvaiheen taisteluissa ja hänet nimitettiin 19. marraskuuta 1941 Mannerheim-ristin ritariksi numero 41. Hänet ylennettiin alikersantiksi 4. heinäkuuta 1944. Siviiliammatiltaan hän oli levyseppä.
Ritarinimityksen perusteluissa mainitaan Törmälehdon suojanneen konepistoolitulellaan omien haavoittuneiden evakuointia Vilokissa 14. heinäkuuta 1941. Tämän hän teki oma-aloitteisesti joukkueenjohtajansa haavoittumisen jälkeen.
Heinäkuulta 1941 mainitaan myös panssarintorjuntatykin valtaus Koirinojalla.  
15. syyskuuta 1941 Törmälehto oli avainasemassa konekivääripesäkkeiden valtauksessa Syvärillä suomalaisten hyökätessä voimalaitokselle. Pesäkkeet olivat tilanteessa vakava uhka suomalaisille, jotka olivat edenneet tavoitteeseensa, mutta eivät vielä vakiinnuttaneet asemiaan. 
Henkilökohtaisen rohkeuden kääntöpuolena on ainakin Törmälehdon tapauksessa ilmeisesti aimo annos itsetietoisuutta, joka tietyissä olosuhteissa näyttäytyy röyhkeytenä. Tämä puoli ei tule esiin varhaisissa, pelkästään ihannoivissa kuvauksissa.
Törmälehto on itse kirjoittanut teoksessaan Marskin ritarin tilitys kriittisesti suhteestaan Suomen armeijaan yleensä ja erityisesti esimieheensä Wolf H. Halstiin. Kirjan mukaan Törmälehto itse tunnettiin omapäisenä "Jermulehtona". Törmälehto osallistui vielä vuoden 2006 itsenäisyyspäivän vastaanotolle, vaikka vuonna 2005 hän ei juhliin saapunut, vuonna 2006 hän joutui käyttämään pyörätuolia. Vuoden 2007 juhliin hän ei enää kyennyt saapumaan, vaikka hän olikin ehtinyt lupautua Pentti Iisalon ja Tuomas Gerdtin kanssa juhliin vielä tulemaan.
Hän kuoli eri sairauksien murtamana 15. joulukuuta 2007 Kaunialan sotavammasairaalassa. Siunaus toimitettiin 4. tammikuuta 2008 Haapaveden kirkossa.
Kylmäpihlajan majakka

Majakan tiedot

Majakan rakennusmateriaalina on käytetty betonia ja tiiltä. Majakka on muodoltaan jykevä nelikulmainen rakennus, jonka huippu kohoaa 31 metriä perustansa yläpuolelle. Sen tornissa on 12 kerrosta ja 104 porrasaskelmaa. Tornissa ja kaksikerroksisessa siipirakennuksessa oli asuintilat 12 luotsille, kahdeksalle kutterinhoitajalle ja kahdelle majakkamiehelle. Myöhemmin majakkasaarelle on vedetty vesijohto mantereelta.
Majakan valo- ja radiolaitteisto sekä nautofoni saivat virtansa suurista dieselgeneraattoreista. Ennen majakan nautofonin ääni kantautui 50 kilometrin päähän ja 1,26 miljoonan kandelan tehoinen valo kantoi 27 meripeninkulman päähän, mutta sittemmin valon kantomatkaa pudotettiin 1988 peruskorjauksen yhteydessä 15 meripeninkulmaan ja nautofonikin on vaiennut jo vuosia sitten.
Majakka kunnostettiin vuonna 1988.
Majakan peruskorjaus ulkoa valmistui vuonna 2010, ja Suomen Majakkaseura palkitsi Rauman kaupungin Vuoden loistavin teko -palkinnolla.