google/wiki40b huggingface dataset:
Mauno Järvelä

Mauno Ilmari Järvelä (s. 25. marraskuuta 1949, Kaustinen) on suomalainen viulisti, kaustislaisen pelimannimusiikin opettaja ja esittäjä. Hän aloitti soittoharrastuksen 7-vuotiaana ja soittaa nykyisin viulua ja urkuharmonia. Järvelä kirjoitti ylioppilaaksi 1969 ja sai klassisen koulutuksen Sibelius-Akatemiassa 1969–1975.
Työuransa Järvelä aloitti Suomen Kansallisoopperan orkesterin jäsenenä 1970. Vuosina 1971–1975 hän toimi Radion sinfoniaorkesterin 2. viulun soittajana ja vuodet 1976–1979 2. viulun varaäänenjohtajana. Kokkolan orkesterin 2. viulun äänenjohtajana hän soitti 1978–1981 ja virkaa tekevänä ensimmäisenä konserttimestarina hän toimi 1982–1986. Perhonjokilaakson kansalaisopiston musiikin opettajana hän on toiminut vuodesta 1985 lähtien ja Keski-Pohjanmaan konservatorion ja Kaustisen musiikkilukion viulunsoiton tuntiopettajana vuodesta 1978 lähtien.
Järvelä on soittanut pelimanniyhtyeissä Järvelän pelimannit, Kankaan pelimannit ja JPP. Hän on kehittänyt oman, kansanmusiikkiin voimakkaasti tukeutuvan opetusmenetelmän jota sanotaan näppärimenetelmäksi tai sisuki-menetelmäksi, koska se muistuttaa japanilaista Suzuki-menetelmää.
Sibelius-Akatemian hallitus kutsui Järvelän kunniatohtoriksi vuoden 2012 promootioon.
Martti Laitinen

Martti Laitinen (s. 2. elokuuta 1925) on entinen suomalainen jalkapalloilija.
Tukimiehenä pelannut Laitinen edusti koko uransa ajan Helsingin Ponnistusta vuosina 1947–1958. Ponnistus pelasi mestaruussarjassa ainoastaan kauden 1948, jona Laitinen pelasi 15 ottelua. Hän pelasi myös maajoukkueessa vuosina 1952–1953 kaksi maaottelua.
Jalkapallon lisäksi Laitinen pelasi Ponnistuksessa myös jääpalloa TUL:n mestaruussarjassa, jossa hän voitti hopeaa kaudella 1948.
Salambò

Juoni

Roomalaisten piirittämää Karthagoa uhkaa Mathon ja Narr Havasin johtama orjakapina. Kultaa ja naisia lupaamalla orjat saadaan pysymään uskollisina kaupungille. Roomalaiset kukistetaan ja voitonjuhla muuttuu orgiaksi, jonka aikana Havas yrittää raiskata Tanitin temppelin ylipapittaren Salambòn. Matho pelastaa Salambòn ja pari rakastuu toisiinsa. Orjat nousevat kapinaan ja Matho joutuu karthagolaisten vangiksi. Ystävänsä Spendiuksen avulla Matho onnistuu pakenemaan ja kukistaa lopulta Havasin.

Tuotanto

Yhdysvaltalaisen George Kleinen rahoittama Salambò tehtiin Pasqualin hyvin menestyneen Spartacuksen (1913) vanavedessä. Komeasti lavastetun elokuvan kerrontatapa on hidas ja kompelö, ja jo valmistuessaan sitä pidettiin tyyliltään vanhanaikaisena. Myöhemmin Flaubertin romaanista on laadittu vielä kaksi elokuvaversiota, Pierre Marodonin ranskalais-itävaltalainen Salammbô (1925) ja Sergio Griecon samanniminen ranskalais-italialainen yhteistuotanto (1961).

DVD-julkaisu

Elokuva on saatavilla heikkotasoisena, ilmeisesti 16 millimetrin kopiosta tehtynä DVD:nä.
Ripsientaivutin

Ripsientaivutin on metallinen tai muovinen kauneudenhoidossa käytetty väline, jonka tarkoitus on taivuttaa silmäripsiä ylöspäin. Ripsientaivuttimessa on ylä- ja alapuolilla pienet tyynyt, jotta ripset eivät katkeaisi taivuttaessa. Ripsiväri tulisi laittaa vasta ripsien taivuttamisen jälkeen. Täytyy myös olla tarkka, mistä kohtaa taivuttaa, ettei ripsien taivutuskohdasta tulisi epäaitoa.
Marie Anne de La Trémoille

Marie Anne de La Trémoille, Ursinsin prinsessa (oik. Orsini; 1642 Pariisi, Ranska – 5. joulukuuta 1722 Rooma, Kirkkovaltio) oli ranskalainen aatelisnainen, jolla oli suuri vaikutusvalta Espanjan hovissa kuningatar Maria Luisan ollessa Filip V:n puolisona vuosina 1701–1714.
La Trémoillen ensimmäinen puoliso oli vuodesta 1659 ranskalainen Adrien Blaise de Talleyrand, Chalais’n prinssi, jota hän seurasi vuonna 1663 maanpakoon Italiaan, ja joka kuoli vuonna 1670. Hän nai vuonna 1675 italialaisen herttuan Flavio Orsinin, Orsini-Braccianon suvun viimeisen edustajan. Jäätyään vuonna 1698 toisen kerran leskeksi hän alkoi käyttää nimeä ”prinsessa Ursins”. Hän piti Roomassa suosittua ranskalaista salonkia, josta tuli myös poliittisen juonittelun keskus. Ursins järjesti vuonna 1701 Savoijin prinsessa Maria Luisan avioliiton Espanjan ranskalaissyntyisen kuninkaan Filip V:n kanssa, jolloin hänestä itsestään tuli kuningattaren camarera mayor, pääkamarineito. Ursins sai pian suuren vallan kuningattareen ja tämän kautta myös kuninkaaseen, ja hänen on sanottu käytännössä johtaneen Espanjan politiikkaa vuoteen 1714. Hän vaati Espanjan hovia ottamaan etäisyyttä Ranskaan, joten hänet karkotettiin kertaalleen hovista vuonna 1704, mutta hän palasi jo seuraavana vuonna entistä vaikutusvaltaisempana. Ursinsin tavoitteena oli lisätä vastikään valtaan tulleiden Bourbonien suosiota Espanjassa, mitä ilman Filip V tuskin olisi säilyttänyt valtaistuintaan Espanjan perimyssodan halki.
Ursinsin valta oli huipussaan vuonna 1713, jolloin hän järjesti ranskalaisen ministeri Jean Orryn uudistamaan Espanjan koko hallinnon. Saman vuoden Utrechtin rauhanneuvotteluissa Ursins yritti huonolla menestyksellä saada itselleen oman ruhtinaskunnan Luxemburgista. Kuningatar Maria Luisan kuoltua helmikuussa 1714 hän järjesti Filip V:n toiseksi puolisoksi Parman prinsessa Elisabet Farnesen, joka kuitenkin piti häntä kilpailijanaan. Kuningatar Elisabet erotti ja karkotti Ursinsin välittömästi Espanjaan saavuttuaan joulukuussa 1714.
Gewalthaufen

Gewalthaufen tai gevierthaufen oli myöhäiskeskiaikainen jalkaväen neliömäinen taistelumuoto, jota käyttivät ensimmäiseksi sveitsiläiset 1450-luvulta lähtien. Sveitsiläisillä ei perinteisesti ollut lainkaan ratsuväkeä, vaan koko armeija koostui jalkamiehistä. Käyttämällä gewalthaufenia (kirjaimellisesti väkivaltajoukkio) taistelumuotona, pystyttiin torjumaan ratsaintaistelevien ritarien muuten jalkaväelle kohtalokas rynnäkkö. Ainoa edellytys oli, että muoto pysyi rohkeasti yhdessä, eikä kukaan paennut ritarirynnäkön paineessa.
Gewalthaufenissa piikkimiehet muodostivat neliön kaikki sivut, ja keskellä olivat hilpareilla ja jalkajousilla aseistetut sotilaat. Piikkimiehet olivat raskaammin varustettuja, hilparimiehet kevyemmin. Lähitaistelussa piikkien ja hilparien yhteistyö oli tappavan tehokasta. Jalkajousimiehet taas valmistelivat taistelua, jonka jälkeen he vetäytyivät muodon sisälle turvaan. Joutuessaan pulaan taistelukentällä sveitsiläiset siirtyivät siilipuolustukseen, jossa piikkimiehet puolustautuivat joka suuntaan.
Sveitsiläiset jakoivat armeijansa yleensä kolmeen neliöön, joista ensimmäinen oli etujoukko, keskellä pääjoukko, ja viimeisenä jälkijoukko. Etujoukko hankkiutui taisteluun vihollisen kanssa, pääjoukko etsi rauhassa vihollisen heikon kohdan ja iski siihen, ja viimeinen gewalthaufen varmisti selustan tai toimi reservinä.
Sveitsin valaliiton onnistui lyödä sekä Burgundin (1470-luvulla) että Habsburgien (1499) ritariarmeijat käyttämällä gewalthaufenia. Tämän ansiosta sveitsiläisestä jalkaväestä tuli haluttuja palkkasotureita ja pelättyjä vastustajia renessanssi-Euroopassa. Myöhemmin gewalthaufen-taktiikan omaksuivat lähes sellaisenaan (joskin hieman raskaampana muotona) nopeasti ranskalaiset sekä saksalaiset landsknechtit. Espanjalaiset sen sijaan kehittivät oman espanjalaisen neliönsä, tercion, joka syrjäytti gewalthaufenin.
Cottbus

Historia

Kaupunki sijaitsee ikivanhalla sorbien asuma-alueella. Ensimmäinen maininta kaupunkina on vuodelta 1156. 1200-luvulla alueella alkoi virrata germaaneja, jotka elivät kaupungissa yhdessä sorbien kanssa. Ajan mittaan kaupunki ja alue saksalaistui. Kaupunki on historiansa aikana vaihtanut usein omistusta kuuluen muun muassa Saksille ja Preussille. Vuonna 1871 kaupungista tuli osa Saksan valtakuntaa. Vuosina 1949–1990 kaupunki oli osa Itä-Saksaa.

Kulttuuri ja koulutus

Cottbus (Chośebuz) on sorbilaisen kulttuurin keskus. Moni asia kaupungissa merkitty kahdella kielellä ja siellä on mm. sorbinkielinen lukio, mutta kaduilla sorbia kuulee harvoin. Kaupungissa sijaitsee myös Brandenburgin teknillinen yliopisto (BTU) ja matemaattis/tieteellisesti suuntautunut Max-Steenbeck-Gymnasium, jota pidetään yhtenä Saksan parhaista kouluista.
Kaupungissa toimii jalkapalloseura FC Energie Cottbus.
Gustaf Zakris Sandman

Gustaf Zakris (t. Zachris) Sandman (1837–1922) oli suomalainen merikapteeni ja kollegiasessori. Hän oli Viipurin merikoulun vt.-johtaja vuodesta 1869, johtaja vuodesta 1872.
Minamoto no Yoshimoto

Minamoto no Yoshimoto (jap. 源義基, ?–1180) oli Kawachi-Genji-suvun sotilaskomentaja Heian-kaudella. Arvoltaan hän oli alempi jugoi. Hän oli Minamoto no Yoshiien kuudennen pojan Yoshitokin kolmas poika.

Elämäkerta

Yoshimoto oli Shimoumon ja sittemmin Musashin provinssien valvoja. Kawachi-Genji-suvun kantaisän Minamoto no Yorinobun kotialueen Kawachi no kunin Ishikawa-sōn (nyk. Ōsakan prefektuurin Habikino) mukaan hän otti sukunimekseen Ishikawa.
Kun vuoden 1180 talvella prinssi Mochihito käskyn seurauksena koko Minamoto-klaani kapinoi, Kawachi-Genjin vanhalla tukialueella Kawachi-Ishikawassa olevat Minamotot uhaksi kokenut Taira no Kiyomori houkutteli Ishikawa-Genjien pääjoukot Tobaan (nyk. Kioton prefektuurin Fushimi), missä hän saartoi ja tuhosi ne täydellisesti.
Saarrossa ikääntynyt Yoshimoto taisteli joukkojen etunenässä, mutta sotaonni ei ollut hänen puolellaan ja hän kaatui taistelussa. Yoshimoton poika Miyamoto no Yoshikane otti tämän jälkeen käsiinsä Ishikawa-Genji-suvun johdon Minamotojen ja Tairojen taistelussa.
Myöhempinä aikoina suvun jälkeläiset käyttivät Ishikawa-sukunimeä.
HMS Warspite (1758)

Palvelus

HMS Warspite otettiin palvelukseen toukokuussa ensimmäisenä päällikkönään Charles Holmes, joka luovutti aluksen päällikkyyden 1759 Sir John Bentleylle. Seitsenvuotinen sota Ranskaa vastaan oli käynnissä ja alus lähti 16. helmikuuta Välimerelle, jossa  se liittyi amiraali Edward Boscawenin laivueeseen. Alus osallistui 19. elokuuta 1759 laivueen mukana Lagosin taisteluun, jossa se valtasi Ranskan laivaston Témérairen. Se osallistui amiraali Sir Edward Hawken alaisuudessa Quiberoninlahden taisteluun. Pariisin rauhansopimuksen jälkeen alus poistettiin palveluksesta, kunnes se palautettiin Yhdysvaltain vapaussodan aikana sairaalalaivaksi.
HMS Warspite siirrettiin satamapalvelukseen 1778 ja nimettiin maaliskuussa 1800 HMS Arundeliksi. Alus romutettiin 1802.
Olavi Merimaa

Henrik Olavi Merimaa (26. syyskuuta 1908 – 3. kesäkuuta 1970) toimi oikeusministerinä Lehdon virkamieshallituksessa vuosina 1963–1964. Hän oli kotoisin Vaasasta.
Narsissikasvit

Tuntomerkit

Narsissikasvit eroavat liljakasveista siinä, että sikiäin on kehänpäällinen. Narsissikasvit ovat monivuotisia sipulikasveja. Lehdet ovat yleensä kapeita, tasasoukkia ja tylpähköjä sekä sijaitsevat kahdessa rivissä. Kukinto on vanallinen, sarjamainen tai viuhkomainen, ja siinä on kaksi tai useampi suojuslehti, suojukset ovat kalvomaisia. Kukkaperät ovat nivelettömiä. Kehälehdet muodostavat tavallisesti yhteen kasvaneen putken, heteet sen sijaan ovat tavallisesti erillisiä. Emiön vartalo on pitkä. Siemenessä on endospermi, alkiosta puuttuu alkeisvarsi (hypokotyyli).
Eeli J. Hakala

Eeli Johannes Hakala (24. huhtikuuta 1886 Veteli – 20. maaliskuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen rovasti, evankelisen herätysliikkeen vaikuttaja ja kristillinen kirjailija.
Hakalan vanhemmat olivat maanviljelijä Henrik Kustaa Hakala ja Maria Laasanen. Hän pääsi ylioppilaaksi Kokkolan suomalaisesta yhteiskoulusta 1906 ja suoritti teologian erotutkinnon 1909 sekä pastoraalitutkinnon 1912. Hakala vihittiin papiksi 1909. Hän teki vuonna 1916 kolme kuukautta kestäneen opintomatkan Amerikassa asuneiden suomalaisten siirtolaisten keskuuteen.
Hakala oli Haapaveden kirkkoherran apulaisena 1909, Suomen Merimieslähetyksen siirtolaissaarnaajana 1909–1912, matkasaarnaajana kotimaassa 1912, Janakkalan vt. kappalaisena ja kirkkoherran apulaisena 1912–1913, Mouhijärven kappalaisena 1913–1917 sekä Huittisten kappalaisena 1917–1923. Hän toimi viimeksi Suomen Lähetysseuran pappina 1923–1933, Suomen Luterilaisen Evankeliumiyhdistyksen pappina 1933–1946 ja Kurikan kirkkoherrana 1946–1955. Hakala sai rovastin arvon 1944. Hän toimitti myös 10 vuoden ajan Sanansaattaja-lehteä.
Eeli Hakala oli naimisissa vuodesta 1909 Eeva Katariina Ulénin kanssa. Heidän tyttärensä oli opettaja ja kirjaiija Mirja Suomela.
Stasi

Ministerium für Staatssicherheit, lyhennettynä MfS, kansanomaisesti Stasi, oli DDR:n valtiollinen turvallisuuselin 1950–1989. Se oli kymmenistä osastoista muodostunut organisaatio, jonka toiminta kattoi lähes kaiken mahdollisen DDR:n omien kansalaisten valvonnasta ulkomaanvakoiluun, vastavakoiluun ja radiotiedusteluun. Stasi toimi läheisessä yhteistyössä Neuvostoliiton turvallisuuspalvelun KGB:n kanssa.
DDR:n asukaslukuun (noin 16 miljoonaa) suhteutettuna Stasi oli maailman suurin salainen poliisi. Sen palveluksessa oli DDR:n loppuvaiheessa noin 91 000 päätoimista työntekijää ja 300 000 epävirallista työntekijää (IM, Inoffizieller Mitarbeiter).

Stasin jälkeen

Seuraajaorganisaatio Amt für Nationale Sicherheit (AfNS)1989–1990. Stasin päämaja oli Itä-Berliinissä Normannenstrassella. Stasin jälkeenjääneitä papereita hallinnoi Saksassa BStU-niminen viranomainen, jota johtaa Roland Jahn.
Vaikka Stasin arkistot osin tuhoutuivatkin Itä-Saksan romahtaessa vuonna 1989, onnistui Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelu hankkimaan Stasin ulkomaanvakoiluosaston arkistoista kriisitilannetta varten tehdyn kopion toisesta Itä-Euroopan maasta niin sanotussa Rosewood-operaatiossa (Rosenholz).
Stasin arkistojen paljastukset ovat herättäneet huomiota eri maissa. Suomessa ovat julkisuudessa puhututtaneet Tiitisen lista ja eräät yksittäiset henkilöt. 
Ruotsissa ilmeni vuonna 2011, että kirkkoherra, uskonnonhistorian professori Aleksander Radler oli ollut Stasin ilmiantaja. Itävaltalaissyntyisen papin 25 vuotta jatkuneen toiminnan vahvisti Ruotsin kirkko elokuussa 2012. Radler on Dagen-lehden haastattelussa tunnustanut toimintansa.
Sven Tito Achen

Sven Tito Achen (29. heinäkuuta 1922 Argentiina - 14. marraskuuta 1986) oli tanskalainen heraldikko.
Achen toimi kustannusyhtiö Politikenin toimittajana 1953-1976, Heraldisk Selskabin puheenjohtajana 1965-75, Heraldisk Tidsskriftin päätoimittajana 1960-69 ja Kööpenhaminan humanistisen tutkimuskunnan julkaisukonsulenttina. Hän oli Académie Internationale d'Héraldique'n jäsen sekä Suomen Heraldisen Seuran kirjeenvaihtajajäsen.
Leevi Haapala

Leevi Haapala (s. 1972 Keuruu) on Kiasman museonjohtaja. Hän on toiminut tehtävässä kesäkuusta 2015 alkaen. Aiemmin Haapala on työskennellyt Taideyliopiston Kuvataideakatemian professorina sekä Kiasman amanuenssina ja nykytaiteen tutkijana. Hän teki väitöskirjansa Helsingin yliopiston taidehistorian oppiaineeseen. Väitöskirjan otsikko oli Tiedostumaton nykytaiteessa: Katse, ääni ja aika vuosituhannen taitteen suomalaisessa nykytaiteessa (2012).
Haapala työskenteli Suomen nykytaiteen museossa jo 1994, johon hän tuli siviilipalvelusmieheksi Ars 95 -näyttelyn järjestelyiden avustajaksi. Vuodesta 1997 hän työskenteli Kuvataiteen keskusarkiston tutkijana ja Kiasman amanuenssina, kunnes 2014 nimitettiin Kuvataideakatemian Praxis-maisteriohjelman 2-vuotiseksi professoriksi.
Trollsländan

Trollsländan (”Sudenkorento”) oli Helsingissä vuosina 1867–1873 ilmestynyt ruotsinkielinen lastenlehti.
Theodor Sederholmin julkaisema Trollsländan oli varsinkin alkuvaiheessaan Eoksen kaltainen lennokas ja uudenaikainen lastenlehti, joka sisälsi satuja, tarinoita luonnosta ja eläimistä, runoja, arvoituksia ja tehtäviä. Sen tärkein avustaja oli Zachris Topelius, joka oli toiminut myös Eoksen tukipylväänä. Kerran viikossa oktaaviokokoisena ilmestyneen lehden ensimmäisten vuosien painos liikkui 600–700 kappaleen vaiheilla. Sederholmin laiminlyötyä lehtensä sen levikki alkoi laskea ja lopulta myös Topelius menetti kiinnostuksensa. Ongelmista suurin lienee ollut kuvituksen vähäisyys.
Maanpuolustusvelvollisuus

Maanpuolustusvelvollisuus on Suomen perustuslain 127. pykälässä määritelty velvollisuus, jonka mukaan jokaisella kansalaisella on velvollisuus osallistua isänmaan puolustukseen tai avustaa sitä lain tarkemmin määräämällä tavalla. Vaikka asevelvollisuus koskee vain miehiä, maanpuolustusvelvollisuus koskee molempia sukupuolia, ja vaikka siviilipalvelus tarjoaa miehelle mahdollisuuden saada vapautus asevelvollisuudesta, se ei vapauta maanpuolustusvelvollisuudesta.
Maanpuolustusvelvollisuus kattaa Suomessa asevelvollisuuden, siviilipalveluksen, työvelvollisuuden sekä velvollisuuden osallistua väestönsuojeluun. Lisäksi erinäisiä muita velvollisuuksia, kuten väestönsuojien rakentamisvelvoitetta ja huoltovarmuuteen liittyviä varastointivelvoitteita voidaan perustella maanpuolustusvelvollisuudella.
Tughra

Tughra (osmaniksi: طغرا‎ tuğrâ) on sulttaanien käyttämä kalligrafinen monogrammi. Se painettiin kaikkiin virallisiin dokumentteihin ja kirjeisiin sekä sulttaanin sinettiin ja valtakaudella painettuihin kolikoihin. Tughra toimi allekirjoituksena ja sulttaanin vallan vahvistuksena, jonka vuoksi ne tehtiin monimutkaisiksi ja hankalasti kopioitaviksi. Kullekin Osmanien valtakuntaa hallinneelle sulttaanille suunniteltiin hovin kalligrafin toimesta valtakauden alussa omanlaisensa tughra. Tughrat edustavat arabialaista kalligrafiaa.
Tughrasta kävi ilmi vallassa olevan sulttaanin ja hänen isänsä nimi, sulttaanin titteli ja sanonta "ikuisesti voittoisa". Ensimmäisen tughran otti tiettävästi käyttöön osmanivaltakuntaa vuosina 1326 ‒ 1362 hallinnut bey Orhan.
Manuel Faißt

Manuel Faißt (s. 11. tammikuuta 1993 Furtwangen) on saksalainen yhdistetyn hiihtäjä. 
Nuorten MM-kilpailuissa Erzurumissa vuonna 2012 Faißt saavutti hopeaa normaalikilpailussa ja pronssia joukkuekilpailussa. Liberecissä vuonna 2013 hän voitti kultaa molemmissa henkilökohtaisissa kilpailuissa sekä joukkuekilpailussa. Seefeldin MM-kilpailuissa 2019 hän sijoittui suurmäen Gundersen-kilpailussa 14:nneksi.
Yhdistetyn maailmancupissa Faißt kilpaili ensimmäisen kerran Lillehammerissa joulukuussa 2009. Ensimmäiset maailmancupin pisteensä hän saavutti Kuusamossa marraskuussa 2011 oltuaan 30:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran Ramsaussa joulukuussa 2011 oltuaan seitsemäs. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Ramsaun jälkimmäisessä kilpailussa joulukuussa 2015. Hän oli kolmas myös Sapporossa helmikuussa 2017 ja Hakubassa helmikuussa 2018. Helmikuussa 2013 hän kuului Sotšin joukkuekilpailun voittaneeseen Saksan joukkueeseen. Maailmancupin kokonaiskilpailussa hän oli kymmenes kaudella 2018–2019.
Acatiimi

Acatiimi on Professoriliiton, Tieteentekijöiden liiton ja Yliopistojen opetusalan liiton (YLL) yhdessä julkaisema lehti. Lehden painos on 12 000 kappaletta ja se ilmestyy 9 kertaa vuodessa, myös verkkoversiona.
Tampereen Lehti

Tampereen Lehti oli Tampereella vuosien 1898–1899 vaihteessa ilmestynyt sanomalehti.
Lehden julkaisijan ja vastaavan toimittajan Eino Wallinin tarkoituksena oli luoda nykyaikainen, ”amerikkalaishenkinen” kuvitettu uutislehti. Kuudesti viikossa ilmestynyt Tampereen Lehti ei kuitenkaan menestynyt kaupungin kovassa kilpailussa, ja se lopetettiin jo runsaan kuukauden kuluttua.
RN Bombardiere (1942)

Palvelus

Alus tuhoutui 17. tammikuuta 1943.
Elämyspedagogiikka

Elämyspedagogiikka on kasvatusmenetelmä, joka nähdään tavoitteelliseksi ja tietoiseksi kasvuprosessiksi, ja se tapahtuu omakohtaisen oppimisen kautta luonnossa ja ryhmässä. Saksalais-brittiläistä Kurt Hahnia (1886 - 1974) pidetään yhtenä elämyspedagogiikan tunnetuimpana kehittäjänä. Yhteisöllisyys, toiminta, itsensä löytäminen ja emotionaalisuus ovat Hahnilaisessa elämyspedagogiikassa keskeisiä käsitteitä. Uudet olosuhteet luovat seikkailun ja elämyksellisyyden. Kouluttajan rooli on käynnistää, mahdollistaa, tukea ja seurata prosessia.

Kokemusten luokittelu

Malinen ryhmittelee kokemukset kolmeen luokkaan: (1) havaintoperustaiset kokemukset (perceptual), (2) yksilön ainutlaatuiset kokemukset (first-order experiences), (3) ravistelevat kokemukset (second-order experiences). Malinen jatkaa analyysiään ja päätyy yhteen keskeiseen kokemuskategoriaan, joka on Personal experiential knowing (yksilön kokemusperäinen tietämys), jossa sekä kokemus että tieto yhdistyvät. Tämä kokemusydin sisältää kovan sisustan, joka on muodostunut aikojen saatossa yksilön (tässä tapauksessa aikuisen) kokemuksista elämän aikana, ja suojaavasta osuudesta, joka on joustavampi. Todellista oppimista syntyy aikuisen kohdalla silloin kun jokin uusi kokemus järkyttää tätä tasapainoa ja aiheuttaa ravistelua, särön, joka aiheuttaa muutoksen tavassa ajatella ja toimia.
Punasiipipiispa

Levinneisyys

Punasiipipiispaa tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Bikinit

Bikinit on kaksiosainen naisten uima-asu, joka peittää lähinnä rinnat ja vyötärön alapuolisen alan lahkeettomien housujen tapaan. Se on maailman suosituin naisten uima-asu.

Mallit

Bikineillä on monia alalajeja, muun muassa urheilubikinit tai lappubikinit. Bikinihousut voivat olla myös lahkeelliset tai stringi-malliset. Lappu-bikinien yläosassa ei ole kuppeja, mutta perinteisesti bikinien yläosassa on kaarituet.
Yläosattomalla uimapuvulla on juurensa bikinin historiassa. Bikineitä voi olla myös shortsimallisina eli niissä on lyhyet lahkeet. Bikinit voivat olla naruilla kiinnitettävät tai takaa kiinni laitettavat. Bikineitä on pyöreämallisia ja kolmiomallisia. Bikineissä on useimmiten tavalliset olkaimet, mutta on olemassa niskalenkkibikineitä kuten myös olkaimettomia bikinejä. Toppauksia bikineissä ei yleensä ole valmiina, mutta sellaiset saa laitettua tai hankkimalla erikoisbikinit.
USS Tucson (SSN-770)

Palveluskäyttö

Alus sijitettiin käyttöön otettaessa Pearl Harboriin Havaijille.
Ashrita Furman

Ashrita Furman (s. 16. syyskuuta 1954) on yhdysvaltalainen ruokakauppias, jolla on nimissään eniten Guinnessin ennätysten kirjan ennätyksiä — ennätys tämäkin. Furmanin saavutuksiin kuuluu muun muassa nopein kengurukepillä kuljettu maili (12 minuuttia 16 sekuntia), 23 maitopurkin tasapainottelu leuan varassa 11,23 sekunnin ajan sekä mailin juoksu täysi maitopullo pään päällä ajassa 8 minuuttia 27 sekuntia. Furman teki ensimmäisen ennätyksensä vuonna 1979.
Alexandre Piankoff

Alexandre Piankoff (ven. Александр Николаевич Пьянков, Aleksandr Nikolajevitš Pjankov; 18. lokakuuta 1897 Pietari — 20. heinäkuuta 1966 Bryssel) oli venäläinen arkeologi ja egyptologi. Hänet tunnetaan parhaiten uskonnollisten tekstien käännöstyöstä.
Alexandre Piankoff syntyi Pietarissa Venäjällä vuonna 1897. Hän kiinnostui egyptologiasta jo nuorella iällä tutustuessaan venäläisten museoiden kokoelmiin.
Ennen ensimmäistä maailmansotaa Piankoff opiskeli kirjallisuutta, vieraita kieliä sekä muinaisen egyptin kieltä. Sodan alkaessa hän joutui keskeyttämään opiskelunsa mutta jatkoi niitä taas sodan päätyttyä Berliinissä. Hän muutti vuonna 1924 Pariisiin, jossa hän opiskeli Pariisin yliopistossa. Vuonna 1930 hän valmistui filosofian tohtoriksi.
Toisen maailmansodan alettua Piankoff liittyi Ranskan joukkoihin vuonna 1940. Hän päätyi ennen pitkää Kairoon, johon jäi sodan jälkeen asumaan. Hän työskenteli Ranskan itämaisen arkeologian instituutissa, Kairossa, jossa hän erikoistui muinaisen egyptin, arabian, koptin, persian, turkin, ranskan, saksan, englannin sekä venäjän kieliin.
Piankoff työskenteli Kuninkaiden laaksossa Ramses V:n ja Ramses VI:n haudassa (KV9), jossa hän dokumentoi seinämaalauksia ja käänsi niiden tekstejä. Hän tutki vuonna 1958 myös Tutankhamonin haudan (KV62) hautatekstejä. Merkittävin osa Piankoffin työstä tapahtui Theban nekropolissa, jossa hän tulkitsi useita muinaisia uskonnollisia tekstejä mm. Ran litanian, Unaksen hautatekstejä sekä Yön ja Päivän kirjat.
Piankoff kuoli vuonna 1966 Brysselissä Belgiassa.
Rajnath Singh

Yksityiselämä

Singh on naimisissa, hänellä on kaksi poikaa ja yksi tytär.