google/wiki40b huggingface dataset:
Vallila

Yleistä

Vallila kuului alun perin Helsingin asemakaavoitetun alueen liepeille 1840-luvulla muodostettuihin vuokra-alueisiin. Ruotsinkielinen nimi Vallgård juontuu siitä, että alue oli aikoinaan Helsingin kaupunkilaisten karjalaitumena (ruots. vall 'nurmi'). Suomenkielinen nimi Vallila virallistettiin vuonna 1909 ja vahvistettiin kaupunginosan nimeksi vuonna 1959. Alueelle laadittiin jaotussuunnitelma vuonna 1908 ja lopullinen asemakaava vahvistettiin vuonna 1940.  
Vallila on suurelta osin kerrostaloaluetta, mutta siellä on myös 1910-luvulla rakennettu pientaloalue, Puu-Vallila. Se oli pitkään purku-uhan alaisena, mutta kunnostettiin 1980-luvulla.
Vallilan eteläosa vanhan Sörnäisten satamaradan molemmin puolin rakennettiin 1900-luvun alussa teollisuusalueeksi. Suurin siellä sijainnut teollisuuslaitos oli VR:n Pasilan konepaja, joka siis nimestään huolimatta sijaitsi Vallilan puolella. Satamarata siirrettiin 1960-luvulla kulkemaan Vallilan pohjoispuolitse, ja sen jälkeen vanhan satamaradan varsilla olleet teollisuusrakennukset on vähitellen purettu tai muutettu toimistorakennuksiksi. Nykyään siellä ovat muun muassa Telia Finlandin, SOK:n, OP-ryhmän ja Nordean pääkonttorit. Entiselle VR:n konepajan alueelle rakennettiin 2010-luvulla uusi asuntoalue, Konepaja. Volvo-autoja maahantuoneen Oy Volvo-Auto Ab:n päätoimipaikka sijaitsi 1980-luvun lopulle saakka yhtiön rakennuttamassa, juuri ennen talvisotaa valmistuneessa kiinteistössä Sturenkadun varrella. Kyseinen rakennus on luokiteltu rakennushistoriallisesti arvokkaaksi ja on suojeltu.
Oppilaitoksista Vallilassa sijaitsevat  Taideyliopiston Kuvataideakatemia, Suomen Liikemiesten Kauppaopisto, Helsingin tekniikan alan oppilaitos (Vallilan ammattikoulu) ja Mäkelänrinteen lukio. Myös Helsingin yliopistolla on toimitiloja Vallilassa Teollisuuskadulla. Vallilan näkyvimpiin rakennuksiin kuuluu Paavalinkirkko, joka sijaitsee viheralueen reunassa lähellä Hämeentien ja Sturenkadun risteystä. Julkisia palveluja Vallilassa ovat kirjasto, alakoulu ja Mäkelänrinteen uintikeskus.
Liikenneyhteydet Vallilaan ovat hyvät: kaupunginosan kautta kulkevat raitiovaunulinjat (1, 6, 6T, 7, 8 ja 9) ja noin 60 Helsingin sisäistä ja seudullista linja-autolinjaa. Lisäksi Sturenkadulta pääsee Lahdenväylän ja Tuusulanväylän kaukobusseihin ja Junatieltä Itäväylän kaukobusseihin.
Vallilassa sijaitsevat seuraavat puistoalueet:
Vallilanlaakso, Vallilan puisto, Hollolan puisto, Hattulan lehto, Paavalinpuistikko, Nokian puisto, Puijon puistikko, Hauhon puisto, Hartolanpuisto, Keuruun puisto, Roineenpuisto, Dallapénpuisto ja Konepajanpuisto.
Vallilanlaaksossa sijaitsevat Vallilan siirtolapuutarha (perustettu 1932, 174 palstaa) ja Vallilanlaakson jalkapallokentät (2 kpl). Vallilanpuistossa on myös vuonna 1908 perustettu jalkapallokenttä, "Kuntsin kenttä".
Vallilassa sijaitsee myös HKL:n raitiovaunuvarikko.
Risto Jarvan menestyselokuva Mies, joka ei osannut sanoa ei kuvattiin lähes kokonaisuudessaan Puu-Vallilassa kesällä 1975.

Vallilan peruspiiri

Vallilan peruspiiri kattaa Vallilan kaupunginosan lisäksi viereisen Hermannin. Peruspiirissä on asukkaita yhteensä 16 431 (1.1.2017).
Piae Cantiones

Piae Cantiones (lat. ’hurskaita lauluja’; koko nimeltään Piæ Cantiones ecclesiasticæ et scholasticæ veterum episcoporum) on kokoelma latinankielisiä teini- eli apupappilauluja, joita laulettiin Suomessa ja Ruotsissa katoliselta keskiajalta 1800-luvulle asti.

Historia

Kokoelman julkaisi viipurilainen ylioppilas Theodoricus Petri Rutha Saksassa vuonna 1582. Sen tekstien oikeaoppisuuden tarkasti Turun katedraalikoulun rehtorina toiminut Jacobus Finno. Laulut ovat alkuperältään yleiseurooppalaisia. Joukossa saattaa kuitenkin olla myös jokunen Suomessa syntynyt. Vuonna 1616 Hemminki Maskulainen julkaisi lauluista suomenkielisen, nuotittoman käännöksen, Wanhain Suomen maan Piispain ja Kirkon Esimiesten laulud Christuxesta ja inhimillisen elämän surkeudhesta.
Vuonna 1625 Theodoricus Petrin sukulaiset julkaisivat kirjasta uuden, laajennetun laitoksen. Siihen vaihdettiin tai lisättiin useita Rostockin Mariankirkon kanttorin Daniel Fridericin laatimia moniäänisiä sovituksia.
Latinankielisiä lauluja on useissa 1500–1700-luvulta säilyneissä käsikirjoituksissa ja muutamissa painetuissa arkkijulkaisuissa. Vuonna 1679 Ruotsissa painettiin vuoden 1582 kokoelmasta uusintapainos, tosin ilman nuotteja. Turun tuomiokirkon kanttori Johan Lindell julkaisi lauluista 17 muuntunutta versiota kahdessa kokoelmassa (1761 ja 1776), joista vain jälkimmäisessä oli nuotit.
Ruotsalainen Tobias Norlind kiinnitti 1900-luvun alussa huomiota kokoelmaan. Hänen tutkimustensa innoittamana Heikki Klemetti julkaisi vuonna 1911 lauluista omina sovituksinaan valikoiman, jota hän laajensi 1922. Alkuperäisyyteen pyrkineet ja uusilla suomennoksilla varustetut suomen- ja ruotsinkieliset laitokset (1967, 1972) julkaisivat Harald Andersén ja Timo Mäkinen. Viimeksi mainittu on käsitellyt kokoelmaa saksankielisessä väitöskirjassaan (1964) ja sitä täydentävässä suomenkielisessä kirjassa (1968). Ruotsista käsin on vuodesta 2009 alkaen pyritty käynnistämään uutta tutkimusprojektia.

Sisältö

Kokoelma sisältää 74 laulua, joista seitsemän kaksiäänistä, kolme kolmiäänistä ja kaksi neliäänistä. Kokoelma sisältää pääosin hengellisiä joulu-, pääsiäis- ja helluntailauluja sekä valituslauluja. On todennäköistä, ettei kokoelma sisällä kaikkia tuohon aikaan laulettuja laulutyyppejä, vaan Jacobus Finno ei pitänyt sopivana ottaa mukaan esimerkiksi juoma- ja rakkauslauluja. Suomessa on ilmeisesti laulettu niitäkin, vaikkei niitä olekaan alkuperäisinä säilynyt.
Eräs tunnetuimpia kirjan lauluista on Jeesuksen syntymän ylistys ”Gaudete”, josta on tehty lukuisia versioita. Pertti Neumann julkaisi a cappella -version sooloalbumillaan Albion 1986. Brittiläinen folkrockyhtye Steeleye Span sai albumillaan Below the Salt niin ikään a cappellana esittämänsä version singlelistan 14. sijalle joulukuussa 1973. Molemmat versiot on esitetty alkuperäisellä tekstillä. Neumannin version soolo-osuudet esittää Niko Haukkala, kun taas Steeleye Spanin versiossa osuudet esittää Maddy Prior.
Hokkus pokkus taikaluudalla

Juoni

Elokuva kertoo neiti Pricesta (Angela Lansbury), yksinäisestä vanhastapiiasta, joka joutuu toisen maailmansodan vuoksi ottamaan kolme lontoolaista orpolasta, Charlesin, Carrien ja Paulin, luokseen asumaan. Aluksi neiti Pricen ja lasten yhteiselo on hankalaa, koska etenkin vanhin lapsi Charles kapinoi neiti Pricea vastaan. Lapset eivät kuitenkaan tiedä että neiti Price on jo lähes valmis noita, joka opiskelee kirjekurssin avulla ja jonka taitoja on tarkoitus käyttää sotaponnistelujen hyväksi.
Tärkeä loitsu jää kumminkin saapumatta lontoolaisesta koulusta, ja niinpä neiti Price matkustaa yhdessä lasten kanssa Lontooseen etsimään koulun johtajaa, huijaria nimeltä Emelius Immediately Browne (David Tomlinson). Yhdessä lasten ja Emiliuksen kanssa neiti Price lähtee etsimään loitsua, jolla esineet saadaan eläväksi. Myöhemmin loitsua käytetään estämään saksalaisten maihinnousu. Englanti on pelastuu, Emilius liittyy kodinturvajoukkoihin, eikä neiti Price ole enää noita, kun saksalaiset räjäyttävät hänen kotinsa.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 elokuvalle annettiin kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Tanssii susien kanssa

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kati Sinisalo luonnehti elokuvaa komeaksi ja massiiviseksi länneneepokseksi, joka on samalla surumielinen tarina kadonneesta paratiisista. Hän antoi elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Konepaja (Helsinki)

Konepaja on uusi rakennettava asuin- ja toimistoalue Helsingin kantakaupungissa. Konepajan alue rajoittuu etelässä Aleksis Kiven katuun, idässä Sturenkatuun, pohjoisessa Teollisuuskatuun ja lännessä Ratapihantiehen. Konepajan asuinalue on osa Vallilaa, mutta rajoittuu myös Alppilaan ja Itä-Pasilaan. Vuosina 1901 – 2001 alueella sijaitsi VR:n Pasilan konepaja. Sinne johtava pistoraide erkani Sörnäisten satamaradasta, joka alkoi Pasilan ratapihalta. Konepajan säilytettävät rakennukset tunnetaan nykyään nimellä Vallilan makasiinit.
Konepajan uusi asuinalue mitoitetaan kaikkiaan 2 500 asukkaalle. Ensimmäiset asunnot valmistuivat vuoden 2007 lopulla, ja rakentaminen jatkuu vuoteen 2020 saakka.
Alueen poikki kulkee raitiolinja numero 9, joka otettiin käyttöön elokuussa 2008.
Luca Zingaretti

Ura

Zingaretti opiskeli l'Accademia Nazionale d'Arte Drammatica -oppilaitoksessa Roomassa. Hän aloitti ammattilaisuransa 1980-luvun alussa teatterinäyttelijänä. Hänen ensimmäinen elokuvatehtävänsä oli rooli Giuliano Montaldon teoksessa Gli occhiali d'oro vuonna 1987. Vuonna 1999 Zingaretti astui komissario Montalbanon saappaisiin samannimisessä televisiosarjassa.

Yksityiselämä

Luca Zingaretti on poliitikko Nicola Zingarettin vanhempi veli. Vuonna 2004 Luca Zingaretti erosi ensimmäisestä aviopuolisostaan, journalisti ja kirjailija Margherita d'Amicosta, jonka täti oli käsikirjoittaja Suso Cecchi d’Amico. Zingarettilla on vuonna 2011 syntynyt tytär näyttelijä Luisa Ranierin kanssa. Zingarettista tuli Montalbano Eliconan kunnia-asukas 22. toukokuuta 2011.
Per Erik Rundquist

Per Erik Gunnar Rundquist (23. maaliskuuta 1912, Tukholma – 1986) oli ruotsalainen kirjailija, joka kirjoitti psykologisesti ja tyylillisesti onnistuneina pidettäviä nuoruusikää kuvaavia teoksia, rakkaus- ja avioliittoromaaneja sekä novelleja ja runoutta. Rundquistin teoksista on suomennettu Kalla mig Ismael (suom. Lola). Romaaneissaan Rundquist kuvaa myös Välimeren seudun ympäristöä.
Barry Pepper

Barry Robert Pepper (s. 4. elokuuta 1970 Campbell River, Brittiläinen Kolumbia, Kanada) on kanadalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleista Jonnie Goodbye Tyler elokuvassa Taistelukenttä Maa, Kersantti Michael Strank elokuvassa Isiemme liput ja Sotamies Daniel Jackson elokuvassa Pelastakaa sotamies Ryan.
Pepper voitti vuonna 2011 Parhaan miespääosan Primetime Emmy -palkinnon näyteltyään Robert F. Kennedyn roolin draamasarjassa Kennedyt (The Kennedys).
Lisäksi hän on ollut ehdolla useiden palkintojen saajaksi.
Henkesi edestä

Juoni

Yksi hetki muuttaa peruuttamattomasti neljän ihmisen elämän. Kiia ja Lauri kiitävät yössä kohti sairaalaa. Kiia pitelee tuskissaan toisella kädellä rattia ja toisella vatsaansa - synnytys on alkanut etuajassa. Yllättäen auto törmää johonkin. Kiia säikähtää ja jarruttaa, auto heittelehtii ennen pysähtymistään. Lauri nousee autosta tarkistamaan tilanteen ja kertoo, ettei nähnyt mitään. Kiia synnyttää terveen lapsen ja ystävystyy sairaalassa Hanna-nimisen naisen kanssa. Hannan mies on jäänyt samalla seudulla auton alle ja päälle ajanut kuski on paennut paikalta.

Tuotanto

Elokuva kuvattiin kokonaisuudessaan Turussa huhti–kesäkuun välisenä aikana vuonna 2014. Laura Birn opetteli rooliaan varten soittamaan urkuja.
Elokuvan kaikki jälkityöt tehtiin Dublinissa, Irlannissa. Elokuvan musiikin on säveltänyt irlantilainen Stephen McKeon.
Annukka Talvitie

Ura

Talvitie aloitti uransa Alajärven Ankkureiden junioreissa, josta hän jatkoi Seinäjoen Tangoon. Tangossa hän pelasi liigassa uransa ensimmäiset kaudet kausina 2000–2001. Tämän jälkeen hän siirtyi pelaamaan Vaasan Vasamaan 1-sarjaan, kunnes tie vei jo vuoden jälkeen huippujoukkue Salon Viestin väreihin, Saloon. Kausi 2004–2005 oli hänen ensimmäisensä Viestin väreissä. Hän  voitti heti Suomen cupin kultaa Viestin väreissä. Toisella kaudellaan hän voitti Viestin väreissä SM-hopeaa, sekä Suomen cupin hopeaa. Kolmannella kaudellaan hän voitti jälleen SM-hopeaa, ja Suomen cupin hopeaa. Lisäksi hänet valittiin liigan tähtikuusikkoon, sekä kuukauden pelaajaksi SM-liigassa marraskuussa. Kaudella 2007–2008 hän voitti Suomen cupin, sekä otti SM-pronssia Viestin väreissä.

Maajoukkue

Naisten A-maajoukkueessa Talvitie esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 2005. Takanaan hänellä on tällä hetkellä (1.1.2008) A-maaotteluita 24 kappaletta. Hän on pystynyt vakiinnuttamaan paikkansa joukkueen avauskuusikon pelaajissa.

Joukkueet

2001-2002 Seinäjoen Tango
2003-2004 Vaasan Vasama (1-sarja)
2004- Salon Viesti
Ernst Gustaf von Willebrand

Ernst Gustaf von Willebrand (19. elokuuta 1751 Karuna – 25. kesäkuuta 1809 Turku) oli suomalainen kenraali. Hän toimi Turun ja Porin läänin maaherrana vuosina 1790–1806 ja sen jälkeen oli koskenperkauskomission puheenjohtajana.
Alikapteenin poika von Willebrand toimi sotilasurallaan 1788–1790 Kustaa III:n sodassa sota-asioiden valtiosihteerinä. Hänet ylennettiin kenraalimajuriksi vuonna 1792 ja hän sai vapaaherran arvon 1806.
Von Willebrand omisti Jokioisten kartanon ja rakennutti sen päärakennuksen. Hän perusti kartanoon verkatehtaan, johon hankki vuonna 1800 Suomen ensimmäiset karstaus- ja kehruukoneet, ja vuonna 1804 rautaruukin. Von Willebrand omisti myös sahoja, myllyjä ja laivoja sekä perustamastaan Turun tupakkatehtaasta osake-enemmistön. Hän oli Suomen Talousseuran ja Turun Soitannollisen Seuran puheenjohtaja sekä vuonna 1808 Suomen lähetyskunnan jäsen.
Von Willebrand alkoi heti 1808 luoda kauppasuhteita venäläisten kanssa.
Galleria Academica (kirja)

Toimittaminen

Teoksen kustansi WSOY ja sen toimitti Matti Malmberg. Helsingin yliopisto otatti teokseen sisältyvät mustavalkoiset valokuvat muotokuvista. Johdannoksi Onni Okkonen laati 59-sivuisen katsauksen  muotokuvataiteen kehittymisestä Suomessa ja Galleria Academica -kokoelmasta. Teoksen henkilöhakemiston tarkasti Yrjö Blomstedt ja kuvaluettelon Aimo Reitala.

Sisältö

Kirjassa on  johdannon jälkeen 388 muotokuvaa lyhyine tietoineen muotokuvan henkilön syntymävuoden mukaisessa järjestyksessä sekä kuvaluettelo ja henkilö- ja taiteilijahakemistot. Muotokuvista esitetään teoksessa käytetty järjestysnumero, kohteena olevan henkilön nimi ja syntymä- sekä edesmenneestä henkilöstä kuolinvuosi, taiteilijan nimi tai merkintä "tuntematon", muotokuvan valmistumisvuosi ja aiemmasta muotokuvasta uudelleen tehdyn työn tapauksessa merkintä "kopio".
Ensimmäinen teoksessa esitelty muotokuva on tuntemattoman taiteilijan maalaus  Isak Rothoviuksesta ja viimeinen Aarre Heinosen vuonna 1959 maalaama muotokuva professori Eeva Jalavistosta. Muotokuvien esittelysivuja ei ole teoksessa numeroitu, mutta ne ovat sivuilla 61–448. Keisari Aleksanteri I:stä, Edvard Jonas Wilhelm af Brunérista, Matthias Alexander Castrénista, Anders Donnerista, Fredrik Elfvingistä, Pentti Eskolasta, Harry Federleystä, Frans Mikael Franzénista, Johannes Gezelius nuoremmasta, Ivar Heikelistä, Heikki Klemetistä, Kaarle Krohnista, Iivari Leiviskästä, Edwin Linkomiehestä, Erik Lönnrothista, Adolf Mobergsta, Johan Jakob Nervanderista, Johan Axel Palménista, Johan Philip Palménista, Henrik Gabriel Porthanista, Karl Gabriel Thiodolf Reinistä, Waldemar Ruinista, Johan Ludvig Runebergistä, Maximus af Schulténista, E. N. Setälästä, Gunnar Suolahdesta, Hugo Suolahdesta, Werner Söderhjelmistä, Zachris Topeliuksesta, Antti Tulenheimosta ja Arvo Ylpöstä  teoksessa esitellään kaksi muotokuvaa, J. V. Snellmanista kolme muotokuvaa.
Kuvaluettelo on laadittu muotokuvien esittelyn numerojärjestyksessä. Muotokuvista ilmoitetaan kohteen nimi, taiteilijan nimi, valmistumisvuosi, kopion tapauksessa alkuperäisen tekijän nimi, koko, sijaintipaikka yliopistolla sekä muun kuin öljyvärimaalauksen tapauksessa muotokuvan tyyppi, kuten  Alpo Sailon vuonna 1911 valmistuneesta Viktor Heikeliä esittävästä  työstä numero 115. tieto "pronssinen rintakuva".
Aakkosellinen henkilöhakemisto muotokuvien kohteista sisältää muotokuvan kohteena olevan henkilön nimen ja syntymä- sekä mahdollisen kuolinvuoden, henkilöä esittävän kuvan tai kuvien numeron teoksessa sekä lyhyet tiedot henkilön yliopistotehtävistä – pienin poikkeuksin, vuosilukuineen suomeksi ja ruotsiksi. Esimerkiksi Toivo Kivimäen, joka oli myös poliitikko ja moninkertainen ministeri ja kansanedustaja, todetaan olleen siviilioikeuden professori 1931–1956. Aakkosellinen taiteilijahakemisto sisältää puolestaan muotokuvien tunnetut tekijät ja heidän teoksessa esitettyjen töidensä numerot.
Piikkimatto (itsehoitoväline)

Piikkimatto on väline, johon kuuluu asettua makuulleen ja tällöin matossa olevat piikit laukaisevat jännitystä. Sitä käytetään stressinhallinnassa ja apuna nukahtamisessa. Piikkimaton vaikutuksen sanotaan perustuvan akupainantaan, joka puolestaan on osa perinteistä kiinalaista lääkintää.
HMS Whitehall

Palvelus

Toisen maailmansodan päätyttyä alus sijoitettiin poistolistalle ja se  myytiin BISCOlle. Alus saapui 27. lokakuuta 1945 hinattuna T. W. Wardille Barrowiin romutettavaksi.
20 ITK 40 VKT

Tausta

20 Itk 40 VKT on Aimo Lahden suunnittelema kaksoisilmatorjuntatykki. Tykin aseet perustuvat Lahden L-39 panssarintorjuntakivääriin mutta sarjatuliaseeksi muutettuna sekä lisäksi kahva- ja peräosat ja putkien suojukset on poistettu. Tykin prototyyppi ilmatorjuntatykki L-39 valmistui juuri ennen talvisotaa, mutta Lahti teki malliin vielä joitakin parannuksia jolloin sarjatuotantomallin nimikkeeksi tuli L-40. Ilmavoimien Esikunta tilasi 50 kappaleen sarjan Valtion Kivääritehtaalta (VKT) tammikuussa 1940 ja teki 120 tykin lisätilauksen kesäkuussa 1941. Tuotanto kuitenkin viivästyi ja ensimmäiset aseet valmistuivat vasta vuonna 1943. Aseita valmistui 155 vuonna 1943 ja 19 vuonna 1944. Tykit jaettiin joukoille pieninä erinä heti valmistumisen jälkeen.

Rakenne

L-39 panssarintorjuntakivääriin verrattuna tykin aseiden rakenne on tehty varta vasten sarjatulta ajatellen, joten samanlaisia rakenneongelmia kuin L-39/44 ilmatorjuntakiväärillä ei ole. Aseen tulinopeus on säädettävissä, suurin 2×700 laukausta minuutissa, tyypillisemmin käytetty 2×360 laukausta minuutissa. Ammukset ladataan aseeseen 20 laukauksen lippaissa joilla on painoa tyhjänä 5,6 kg ja täytenä 11–12 kg ammustyypistä riippuen. 20 ItK 40 VKT käyttää samaa 20×138 Solothurn-patruunaa kuin L-39 panssarintorjuntakivääri ja muut kenttäarmeijan 20 mm ilmatorjuntatykit 20 ItK 38 BSW ja 20 ItK 35 Breda. Tykin tähtäin oli Osmo Niskasen suunnittelema ja Strömbergin valmistama. Tähtäin ei ollut täysin tyydyttävä, ja sen käyttö oli monimutkaisempaa kuin saksalaisen 20 ItK 38 BSW:n. Tykin jalusta oli myös ongelmallinen, sillä se oli varsin heikkotekoinen ja tarjosi vain 20 cm:n maavaran. Niinpä hinausnopeus oli vain 30–40 km/h ja tykin maastokelpoisuus jätti toivomisen varaa. Aseen varusteisiin kuuluivat mm. varalippaat kuljetuslaatikkoineen, it-tähtäimen kuljetuslaatikko, peite ja varustelaatikko.

Palveluskäyttö

20 ItK 40 VKT oli käytössä jatkosodan ja Lapin sodan kevyissä ilmatorjuntapattereissa muiden 20 mm tykkien tapaan, ja se oli sodan lopussa yleisin rintamajoukkojen käytössä ollut 20 mm ilmatorjuntatykki (20 mm Madsen-tykkejä oli enemmän, mutta ne olivat pääasiassa laivaston ja rannikkotykistön käytössä tai kotirintamalla). Tykit selvisivät sodasta vähäisin tappioin. Sodan jälkeen 20 ItK 40 VKT arvioitiin kaksiputkisena ainoaksi kelvolliseksi 20 mm ilmatorjuntatykiksi, mutta uuden tähtäimen suunnittelua suositeltiin. Tämä toteutuikin 1955 kun uusi heilurirengastähtäin m/55 tuli käyttöön. Sama tähtäin otettiin myöhemmin käyttöön myös 20 ItK 38 BSW:ssä. Tykkejä käytettiin harjoituskalustona aina 1970-luvulle saakka ja varauskalustona aina vuoteen 1988.
FREMM-luokan fregatti

FREDA

DCNS esitteli uuden version aluksesta vastaamaan Ranskan merivoimien esittämää tarvetta uudesta ilmatorjuntafregatista (ransk. Frégates de Défense Aériennes), koska Horizon-luokan tilausta supistettiin peruuttamalla luokan kolmannen ja neljännen aluksen tilaukset. FREDA-fregattien tehtävänä on korvata palveluksessa olevat Cassard-luokan alukset.
Alusten aseistuksena olisi joko 24 MICA VL sekä 32 Aster 30 ohjusta tai 16 Aster 30 ja 16 SCALP Naval -ohjusta. Ilmatorjuntaohjusten lisäksi alusten varustuksena olisi yhteiset asejärjestelmät 76 millimetrin tykkeineen ja merimaaliohjuksineen.
Vuonna 2009 FREDAan päätettiin asentaa passiivinen Thales Héraklès-tutka ja ohjusjärjestelmäksi 32-siilon SYLVER A50 korvaamaan 16-siilon SYLVER A43 ja 16-siilon SYLVER A70. Uusi järjestelmä mahdollisti 120 kilometrin kantaman mahdollistavan Aster 30 -ohjuksen laukaisun. Samalla tehtiin päätös vedettävän kaikuluotaimen pois jättämisestä.
Euronaval 2012 -näyttelyssä DCNS esitteli uuden FREMM-ER konseptin, joka mahdollistaisi ilmatorjunnan lisäksi ballististen ohjusten torjunnan. Aluksella korvattaisiin Héraklès uudella Thales SeaFire 500 -tutkalla, jonka neljä kiinteää antennielementtiä muistuttavat Yhdysvaltain laivaston käytössä olevaa AN/SPY-1 -tutkaa. Tutka on kuitenkin aktiiviskannaava.

Muut maat

24. lokakuuta 2007 ilmoitettiin Marokon tilaavan yhden aluksen laivastolleen korvaamaan palveluksessa oleva Descubierta-luokan korvetti. Sopimus allekirjoitettiin 18. huhtikuuta 2008 ja tilatun aluksen valmistus on aloitettu kesällä 2008 Lorientissa DNCS telakalla Ranskassa ja sen nimi on oletettavasti Mohammed VI nykyisen hallitsijan mukaan. Alus otettiin palvelukseen 30. tammikuuta 2014.
The Cab

Historia

Toisensa high schoolissa tavanneet Alex Deleon (s. 1989) ja Cash Colligan (s. 1989) perustivat yhtyeen vuonna 2004. He äänittivät demoja ja laittoivat niitä The Cabin MySpace-sivulle. Kaverukset tulivat kuitenkin pian siihen tulokseen, että yhtye tarvitsisi lisää jäseniä jatkaakseen. Deleon sai rumpali Alex Johnsonin (s. 1989) jättämään silloisen hardcoreyhtyeensä ja liittymään The Cabiin. Vuoden 2005 loppupuolella heillä oli jo kokonainen yhtye kasassa, kun Paul Garcia kitaroineen sekä pianoa ja kitaraa soittava Alex Marshall (s. 1989) olivat liittyneet yhtyeeseen. Tammikuussa 2006 The Cab solmi levytyssopimuksen paikallisen Olympus Records -levy-yhtiön kanssa. Yhtye ei kuitenkaan saanut mitään aikaiseksi tämän levy-yhtiön alaisena.
Kaverusten onneksi he sattuivat törmäämään Panic at the Disco -yhtyeen rumpaliin Spencer Smithiin Cobra Starshipin konsertissa. Hän auttoi heitä saamaan levytyssopimuksen Decaydance-levy-yhtiöön. Pian tämän jälkeen Paul Garcia korvattiin Ian Crawfordilla (s. 1988).
Ensimmäinen studioalbumi Whisper War julkaistiin 29. huhtikuuta 2008.
Pitkään odotettu toinen studioalbumi Symphony Soldier julkaistiin 23. elokuuta 2011. AbsolutePunk antoi ehdottoman hyvää palautetta levystä, kutsuen sitä "mestariteokseksi". Symphony Soldier on digitaalisesti ladattavissa iTunesissa, mutta fyysistä kopiota levystä pystyy ostamaan vain bändin nettikaupasta.
Bordj Bou Arreridj

Bordj Bou Arreridj (arab. برج بوعريريج‎, Burğ Bū Arrīriğ, myös Burj Bu Arririj) on saman nimisen maakunnan pääkaupunki Algeriassa. Kaupungin asukasluku on noin 170 000 (2005). Bordj Bou Arreridj sijaitsee Hodna-vuoriston pohjoisrinteillä 916 metrin korkeudessa noin 200 kilometriä Alger'stä etelään.
Bordj Bou Arreridjin talous perustuu lähinnä maanviljelyyn ja metsänhoitoon. Teollisuutta kaupungista löytyy vain vähän.
Hausdorffin dimensio

Taustaa

Georg Cantor kehitti aikoinaan kätevän menetelmän erilaisten käyrien pituuden arvioimiseksi. Esimerkiksi mitattaessa rantaviivaa, sitä pitkin piirretään -säteisiä ympyröitä pitkin rannikkoa, jolloin muodostuu alue, jolla on jokin pinta-ala. Kun tämä ala jaetaan :llä, saadaan arvio rannikon pituudelle. Kun nyt :ää pienennetään, saadaan rajatta tarkentuva arvio rannikon pituudelle.
Lewis Fry Richardson tutki 60-luvulla empiirisesti rannikoiden pituuksia päätyen lopputulokseen, jonka mukaan rantaviivaa approksimoivalla monikulmiolla, jonka sivujen pituus on , on aina  kappaletta sivuja. Richardsonille tässä esiintyvä  oli vain eksponentti vailla sen kummempaa merkitystä, mutta arvioitaessa rannan pituutta osoittautuu, että  on riippumaton tavasta, jolla pituus mitataan. Tämän perusteella  on siis jollakin tavalla pelkkää sovitusparametria tärkeämpi muuttuja.