google/wiki40b huggingface dataset:
Nummikeltalieko

Ulkonäkö ja koko

Nummikeltalieko kasvattaa jopa yli metrin pituisia suikertelevia varsia, jotka ovat tavallisesti noin viiden senttimetrin syvyydessä hiekassa. Pääversosta kohoaa 10–30 cm korkuisia, monihaaraisia pystyversoja, joiden kärjet ovat litteitä, eripituisia ja väriltään sini- tai kellanvihreitä. Pystyversojen haarakulma on noin 35°. Harjukeltalieon lehdet ovat pieniä, varrenmyötäisiä ja suomumaisia. Lehdet ovat varsissa neljänä pitkittäisrivinä. Kylkilehdet ovat selvästi vatsa- ja selkäpuolen lehtiä leveämpiä. Kynttilämäiset, 1,5–3 cm pitkät, vaaleankeltaiset itiötähkät ovat haarojen kärjissä 2–4 tähkän ryhmissä. Itiötähkien perät ovat 5–6 cm pitkiä. Itiölehdet ovat kolmiomaisia, suippokärkisiä ja litteäruotisia. Maansisäinen ja lehtivihreätön alkeisvarsikko on yksikotinen sekä mukulamainen.
Nummikeltalieko muistuttaa läheisesti kangaskeltaliekoa. Se on kuitenkin tätä tiheähaaraisempi ja kerroksellisempi.

Levinneisyys

Pohjoismaissa nummikeltaliekoa tavataan Tanskassa, Etelä-Norjassa, Etelä- ja Keski-Ruotsissa ja -Suomessa. Suomessa nummikeltalieko on harvinainen ja sitä tavataan paikoitellen Oulun–Kuusamon korkeudelle saakka.

Elinympäristö

Nummikeltaliekoa tavataan harjumänniköissä, mäntykankailla ja nummilla. Se muodostaa kasvupaikoillaan usein laajoja kasvustoja.
Hurling

Hurling (iiriksi iomáin tai iománaíocht), suomeksi myös irlantilainen nurmipallo, on irlantilainen pallopeli. Pallosta käytetään iirinkielistä nimitystä sliotar (kirjoitustapa sliothar ei ole ainakaan Niall Ó Dónaillin suuren iiri-englanti -sanakirjan mukainen), maila on camán. Kentällä on kummastakin joukkueesta viisitoista pelaajaa, joista kuusi hyökkääjiä, kuusi puolustajia, kaksi keskikenttäpelaajia ja yksi maalivahti. Varamiehiä saa olla enintään kolme. Pisteitä voidaan saada laukaisemalla sliotar joko maalitolppien välistä, mutta verkon ylitse (yksi piste) tai saamalla se osumaan verkkoon (kolme pistettä).
Naisten hurlingia kutsutaan nimellä camogie, iiriksi camógaíocht. Tämä tulee naisten hurling-mailaa tarkoittavasta sanasta camóg. Tyttöjen camogie-harrastus on Irlannissa hyvin levinnyttä, joten hurling-mailaa kantava sisäoppilaitoksen pikkutyttö on Irlannissa yleinen näky.
Hurling on suosittu, vauhdikas ja näyttävä peli, mutta loukkaantumisriskit ovat suuret, ja lajin "verisyyttä" on Irlannissa jonkin verran arvosteltu.  Myös pelaajien kurittomuus ja tappelut kentällä ovat herättäneet pahennusta jopa lajin harrastajien omissa riveissä.
Gaelic Athletic Assosiationin organisoimia muita lajeja ovat gaelic football, handball ja rounders.
Skotlantilaisten pelaama samankaltainen peli on nimeltään shinty.
NoScript

Yhteensopivuusongelmat

Vuonna 2009 NoScript ja Adblock Plus eivät toimineet keskenään. Saman vuoden loppupuolella NoScript ja Ghostery olivat epäyhteensopivia.
Maximilian Kolbe

Maksymilian Maria Kolbe (oik. Rajmund Kolbe, 8. tammikuuta 1894, Zduńska Wola, Puola – 14. elokuuta, 1941, Auschwitz) oli puolalainen fransiskaaniveli, jonka katolinen kirkko myöhemmin julisti pyhimykseksi (Pyhä Maximilian Kolbe) hänen uhrauduttuaan toisen vangin edestä Auschwitzin keskitysleirissä.

Kolben tausta ennen vangitsemista

Ennen toista maailmansotaa Kolbe oli aktiivi useissa järjestöissä ja kirjoitti erilaisiin julkaisuihin. Hän oli myös aktiivinen radioamatööri (puolalaisella kutsumerkillä SP3RN). Vuonna 1939 hänen perustamansa ja johtamansa Niepokalanowin luostari lähellä Varsovaa tarjosi suojan monille puolalaisille pakolaisille, joista osa oli juutalaisia.

Vangitseminen ja uhrautuminen

Gestapo pidätti hänet 17. helmikuuta 1941. Hänet vietiin Varsovaan, Pawlakin vankilaan, jossa vankeja kidutettiin ankarasti. Jonkin ajan kuluttua, 28. toukokuuta, franskiskaaniveli kuljetettiin Auschwitzin keskitysleirille (Auschwitz KL I).
Heinäkuussa 1941 eräs Kolben sellin miehistä oli kadonnut. Natsit valitsivat kymmenen miestä samasta sellistä näännyttääkseen nämä kuolemaan. Näillä tavoin haluttiin estää pakoyritykset jatkossa. Paenneeksi luultu mies löydettiin myöhemmin hukkuneena leirikäymälään. Kun eräs valituista miehistä itki ja pyysi vapautusta perheensä tähden, Kolbe astui esiin ja halusi tulla miehen tilalle. Pyyntöön suostuttiin. Kahden viikon näännytyksen jälkeen vain neljä kymmenestä oli yhä elossa, mukaan lukien Kolbe. Sellejä tarvittiin muuhun käyttöön, joten Kolbe ja kolme muuta miestä tapettiin myrkkyruiskeella (fenolilla).

Autuaaksijulistaminen ja kanonisaatio

Isä Kolben pelastama mies, Francis Gajowniczek, selvisi leiristä ja sodan jälkeen oli yksi niistä ihmisistä, jotka edesauttoivat papin pyhimyksesi julistamisessa. Harmaapäisenä eläkeläisenä vuonna 1971 hän sai kutsun Vatikaaniin: itse paavi Paavali VI johti autuaaksijulistamisen seremoniaa, joka on kanonisoinnin ensimmäinen vaihe.
Lopullisen kanonisaation toimitti paavi Johannes Paavali II 10. lokakuuta 1982. 
Maximilian on päihderiippuvaisten, poliittisten vankien, perheiden sekä radioamatöörien suojeluspyhimys.

Muut muistamiset ja jälkimaine

Heinäkuussa 1998 paljastettiin Kolben patsas Westminster Abbeyssä, Lontoossa osana 1900-luvun marttyyrien monumenttia.
Pyhä Maximilian Kolbe oli puolalaisen marttyyripappi Jerzy Popiełuszkon suuri ihanne ja esikuva.
Sanna Erkinheimo

Sanna Kaarina Erkinheimo (o.s. Aaltonen, s. 23. helmikuuta 1981 Eurajoki) on suomalainen pikajuoksija, joka voitti Kalevan kisoissa Vaasassa 2013 400 metrin Suomen mestaruuden ajalla 54,45. Hän sai samalla matkalla SM-hopeaa vuosina 2008, 2012 ja 2014 sekä pronssia vuosina 2006, 2009 ja 2010. 200 metrin juoksussa hän saavutti SM-pronssia 2006. Viestijuoksun SM-kilpailuista hänellä on 4×100 metrin viestissä kaksi kultaa ja kolme hopeaa, 4×400 metrin viestissä yksi kulta ja yksi hopea sekä 4×800 metrin viestissä yksi kulta. Sisäratojen SM-kilpailuissa hän saavutti pronssia sekä 200 metrin että 400 metrin juoksussa vuonna 2009, hopeaa viestijuoksussa (4×300 m) 2015 sekä hopeaa 400 metrillä ja viestissä 2016.
Erkinheimoa valmentaa Jaakko Erkinheimo ja hän edustaa Lahden Ahkeraa. Vuoteen 2008 saakka hän edusti Eurajoen Veikkoja, vuosina 2009–2011 Lahden Ahkeraa ja vuosina 2012–2017 Helsingfors IFK:ta. Hänellä on maaotteluedustuksia.
9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen

Taustaa

Stalingradin taistelun jälkeen SS oli joutunut siirtämään kolme panssaridivisioonaa Ranskasta itärintamalle ja 9. ja 10. perustettiin niiden tilalle.

Perustaminen

SS-Führerhauptamt die Aufstellung antoi 8. tammikuuta käskyn perustaa panssarikrenatööridivisioonan esikunnan ja se perustettiin 1. helmikuuta 1943 Berliini-Lichterfelden alueella, josta se siirrettiin Ranskaan Mailly-le-Campin harjoitusalueelle noin 35 kilometriä etelään Sézannesta. Divisioona perustettiin 1. maaliskuuta 1943 pääosin asevelvollisista, joista monet olivat jo palvelleet Reichsarbeitsdienst (RAD) -työpalvelussa. SS-panssarikrenatööridivisioona Hohenstaufen nimettiin 3. lokakuuta SS-panssaridivisioona Hohenstaufeniksi ja vain hieman myöhemmin 22. lokakuuta Waffen-SS:n joukkoja numeroitaessa nimeksi tuli 9. SS-panssaridivisioona Hohenstaufen. Vuoden lopussa divisioonan vahvuus oli 18 234 miestä, mikä laski 1. helmikuuta 1944 mennessä 17 412 mieheen. Sen koulutus päättyi keväällä 1944. Divisioona sai jo perustettaessa nimen "Hohenstaufen" keskiaikaisen hallitsijasuvun mukaan.

Palvelus

Divisioona sai tulikasteensa itärintamalla huhtikuussa 1944, jolloin se oli osana II SS-panssariarmeijakuntaa vapauttamassa 1. panssariarmeijaa Kamenets-Podolskin motista. Tämän jälkeen divisioona siirrettiin vapauttamaan puna-armeijan piirittämää Tarnopolia, mutta vastahyökkäys epäonnistui. Divisioona toimi II SS-panssariarmeijakunnan reservinä, kunnes se siirrettiin Ranskaan.
Kesäkuussa 1944 divisioona siirrettiin Ranskan läpi torjumaan liittoutuneiden maihinnousua. Vastahyökkäystä ei voitu toteuttaa koska britit olivat jo hyökkäämässä Caeniin. Divisioona onnistui vetäytymään Falaisen motista ja vetäytyi taistellen Belgiaan ja se määrättiin huollettavaksi ja täydennettäväksi Arnhemiin, jonne kohdistui liittoutuneiden laskuvarjojoukkojen hyökkäys Operaatio Market Gardenissa.
Divisioona siirrettiin Saksaan ja otti osaa Ardennien taisteluun osana 6. SS-panssariarmeijaa. 31. joulukuuta 1944 divisioona määrättiin ottamaan osaa Bastognen valtaukseen.
Divisioona siirrettiin itärintamalle, jossa se otti osaa vastahyökkäykseen Budapestiin (Operaatio Frühlingserwachen) osana XXII armeijakuntaa ja 6. panssariarmeijaa.
Divisioona antautui amerikkalaisille Steyrissa.
Belousov–Zhabotinskyn reaktio

Belousov–Zhabotinskyn reaktio (BZ reaktio) on kemiallinen reaktio, jolla monesti demonstroidaan kemiallista systeemiä, joka ei ole tasapainossa. Kyseessä on oskilloiva reaktio eli reaktio liikkuu tasapainoasemansa ympärillä.

Historia

1950-luvulla Boris Belousov oli töissä Neuvostoliiton terveysministeriön biofysiikan laitoksella. Belousov tutki tuolloin Krebsin sykliä, jossa asetyylijohdannaiset hapetetaan hiilidioksidiksi. Hän yritti simuloida sykliä koeputkessaan sekoittamalla sitruunahappoa, bromaattia, happoa ja ceriumia, jolloin syntyi oskilloiva reaktio värittömästä keltaiseen. Reaktio kesti yli tunnin huoneenlämmössä. Belousov ryhtyi tutkimaan löytämäänsä reaktiota. Hän myös luonnosteli ensimmäisen version reaktiomekanismista. Hänen kollegansa Safronov ehdotti lisäämään reaktioon ferroiinia, joka toimii reaktiossa väriaineena. Belousov ei koskaan saanut julkaistua artikkelia tieteellisessä julkaisussa, koska hänen teoriansa ei ollut virheetöntä. Vuonna 1961 opiskelija Anatol Zhabotinsky kehitti Belousovin reakiota. Zhabotinsky julkaisi tulokset viitaten Belousovin aikaisempiin tuloksiin. Länsi-Euroopassa tulokset tulivat julkisuuteen vasta 1968. Vuonna 1972 Richard J. Field, Endre Körös, and Richard M. Noyes julkaisivat mekanismin Belousov–Zhabotinskyn reaktiolle.
Verenpisarat

Ulkonäkö

Verenpisarat ovat pensaita tai puita, jotka pudottavat lehtensä talveksi viileässä ilmastossa mutta kasvavat ikivihreinä lämpimämmillä alueilla. Niillä on tyypillinen, erikoisen muotoinen kukka, jossa terälehdet muodostavat alaspäin suuntautuvan torven ja sen kantaan kiinnittyneen kruunun. Suurimmat verenpisarat ovat 12–15 metriä korkeita puita.
Usein luullaan, että oranssinväriset verenpisaran kukat on jalostettu nykyaikana, mutta ’Lye’s Unique’ -lajikkeen lohenpunaiset kukat ovat vuodelta 1886. Kestävä pensaslajike ’Charming’-lajike on vuodelta 1877.

Historia

Euroopassa verenpisaroita kasvatettiin ensimmäisen kerran 1780-luvulla. Useita 1800-luvulla jalostettuja lajikkeita viljellään edelleenkin. Vuodelta 1872 tunnetaan ’Bland’s New Striped’ ja vuodelta 1880 ’Claire de Lune’.

Verenpisara ravintona

Verenpisaran hedelmät ovat meheviä, ja yhtä lajia kasvatetaan lähinnä marjojensa takia. Koristekasveina kasvatettavat verenpisarat ovat kookkaita, noin 50 cm korkeita kasveja. Ne kasvavat pensaan muodossa, ja niiden kukat ovat melko isot, fuksianpunaiset. Uudessa-Seelannissa elävät, hyvin harvinaiset kakapo-papukaijat käyttävät verenpisaran hedelmiä ravinnokseen.

Verenpisarat huonekasveina

Sisätiloihin kannattaa valita pienikasvuisia lajikkeita. Esimerkiksi lajike ’Ballet Girl’ kasvaa vain 30-47 cm:n korkuiseksi, ja sillä on suuret, kerrannaiset, kirsikanpunaiset ja valkoiset kukat. Rentovartiset muodot, kuten lajike ’Marinka’, sopivat mainiosti kukkapylvään päälle. Ne tulevat noin 30 cm:n korkuisiksi ja jopa 60 cm:n levyisiksi. Multa pidetään kosteana. Keväästä syksyyn kasvia lannoitetaan kerran viikossa miedolla nestemäisellä, kukkiville kasveille sopivalla lannoitteella. Keväällä voi ottaa puutumattomia pistokkaita ja myöhäiskesällä puolipuutuneita pistokkaita, jotka juurrutetaan kylvömullassa.
Kertokaa se hänelle...

Arviot

Aikalaiskriitikot eivät juuri kiinnittäneet Lindmanin esikoisohjaukseen huomiota, ja sekin vähä oli pääosin vähättelyä: "kovin heppoiselta ja paikoitellen naiviltakin vaikuttaa juonen kehittely"  (Mauri Nordberg, Etelä-Suomen Sanomat) ja ohjaaja "on jättänyt elokuvansa kokonaan ohjaamatta"  (Tapani Maskula, Uusi Päivä).
Erään kriitikon arvion mukaan se on "tolkuttoman imelä", ja juonenkäänteet on arvattavissa ennalta. Käsikirjoitus saa moitteita löysäilystä, joka haittaa ohjaajan työtä.
Valtter Luoto

Veikko Valtter Luoto (s. 3. syyskuuta 1936 Valkeala) on suomalaisen helluntailiikkeen vaikuttaja ja toimittaja. Hänelle myönnettiin seurakuntaneuvoksen arvonimi vuonna 2002.
Valtter Luoto syntyi helluntailaiseen perheeseen. Hän opiskeli kansakoulunopettajaksi ja työskenteli aluksi Kouvolassa opettajana, mutta vuonna 1963 hänet valittiin Ristin Voitto -lehden toimitussihteeriksi. Hän kohosi merkittävään asemaan sekä kustannusyhtiö Ristin Voiton palveluksessa että Suomen Kristillisten Kustantajien luottamustehtävissä: hän oli Ristin Voitto -lehden päätoimittaja vuosina 1978–1993 ja kustannusyhtiön toimitusjohtaja vuosina 1983–1993, ja sen jälkeen hän ryhtyi toimittamaan yhtiön suurteoshankkeita. Hänen päätoimittajakaudellaan lehdelle oli ominaista korkeatasoinen journalismi ja pyrkimys vuorovaikutukseen muiden kristillisten kirkkojen, kuten Suomen evankelis-luterilaisen kirkon kanssa. Luoto edusti vapaita kristillisiä liikkeitä raamatunkäännöskomiteassa vuosina 1974–1991. Vuosina 1996–1998 hän johti Helsingin Saalem-seurakuntaa.
Magneettikolangiografia

Magneettikolangiografia (engl. Magnetic resonance cholangiopancreatography, MRCP) on lääketieteellinen kuvantamismenetelmä, jossa magneettikuvauksen avulla kuvannetaan sappi- ja haimatiet. Magneettikolangiografiaa voidaan käyttää esimerkiksi epäiltäessä sappi- ja haimateiden tukoksia, kasvaimia, sappikiviä ja leikkausten jälkeisiä komplikaatioita.
Toisin kuin endoskooppinen retrogradinen kolangiopankreatikografia (ERCP), magneettikolangiografia ei ole tähystystutkimus. Siten se on ERCP:tä turvallisempi, mutta toisaalta sen avulla ei pystytä tekemään toimenpiteitä, kuten poistamaan sappikiviä tai ottamaan koepaloja. Magneettikolangiografian tarkkuus on todennäköisesti ERCP:n veroinen arvioitaessa muun muassa sappitietukoksia ja -kiviä, tiehyiden anatomisia poikkeavuuksia, leikkauksen jälkeisiä muutoksia ja primaaria sklerosoivaa kolangiittia. Tutkimuksen etuna on lisäksi koko sappitiepuuston, myös tukoksen yläpuolisen osan, hyvä näkyminen. Magneettikolangiografia onkin korvaamassa ERCP:n potilailla, joilla tarvitaan ainoastaan diagnostista sappi- ja haimateiden kuvausta.
Julkku

Julkku on Aalto-yliopiston opiskelijoiden toimittama vappulehti, joka ilmestyy parillisina vuosina. Sitä julkaisee Aalto-yliopiston (ent. TKK:n) opiskelijoiden yhdistys Teekkarikulttuurin Tuki ry. Ensimmäisen kerran se ilmestyi vuonna 1978, ja on siitä lähtien julkaistu joka toinen vappu. Julkku sisältää vitsejä ja humoristisia artikkeleita sekä pilapiirroksia.
Aalto-yliopiston opiskelijat myyvät Julkkua vapun aikaan pääkaupunkiseudulla ja satunnaisesti muuallakin. Julkkua kustantava Teekkarikulttuurin Tuki ry tukee myynnistä saaduilla tuotoilla teekkarihenkisiä tempauksia, tapahtumia ja projekteja, kuten saunoja, kiltahuoneita ja historiikkeja.
Vuoden 2012 huhtikuussa lehden toimikunta lähetti lehden itse rakentamallaan luotaimella 30 kilomertrin korkeuteen. Se laskeutui maahan muutaman tunnin kuluttua.
Julkku on ensimmäinen vappulehti, joka on saatavilla myös e-kirjana.
Vuonna 2009 Ylioppilaslehti kirjoitti jutussaan, että Julkkua toimittavaan yhdistykseen kuului vain miehiä. Yhdistyksen puheenjohtajan mukaan naiset ovat kuitenkin voineet osallistua yhdistyksen toimintaan ja lehden tekemiseen. Silloisen Teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnan TKY:n järjestösihteerin mukaan avustuksia saamattomat yhdistykset saavat valita jäsenensä eikä niiden tarvitse kertoa valintaperusteista.
Shan shui

Shan shui (kiin. 山水, "vuoristo-vesi") on kiinalainen maalaustyyli. Teokset yleensä esittävät luonnonmaisemia ja ne on tehty musteella ja siveltimellä. Tyypillisiä kohteita ovat vuoret, joet ja vesiputoukset.

Historia

Tyyli kehittyi 400-luvulla Liu-Song-dynastian aikana. Myöhemmin maalaustyyli tuli tunnetuksi muun muassa Zhang Zeduanin töiden kautta. Useimmat teokset kuvasivat vuoria, joita Kiinassa pidettiin pyhinä paikkoina, sillä ne olivat kuolemattomien asuinpaikkoja ja täten lähellä taivasta. Filosofinen kiinnostus luontoon tai naturalismin myyttiset vaikutteet voivat osaltaan olla vaikuttaneet tyylin suosioon. Shan shui -tyylissä, kuten useissa kiinalaisissa maalaustyyleissä, on nähtävissä selkeitä viittauksia taolaisuuteen.

Käsitteet

Useimmat shan shui -tyylin määritelmät olettavat tyylin sisältävän kaikki antiikin Kiinassa tehdyt vuoria ja vesiä kuvaavat maalaukset. Nykyajan kiinalaiset taiteilijat kuitenkin katsovat, että ainoastaan vuoria ja tiettyjä sääntöjä noudattavat vesiä kuvaavat teokset ovat shan shui -tyylin mukaisia. Tyylin teoksissa taiteilija ei pyri toistamaan luonnossa näkemäänsä maisemaa vaan kuvaamaan mitä he ovat ajatelleet luonnosta. Oleellista ei ole, muistuttavatko teoksen värit ja muodot todellista maisemaa.

Kompositio

Shan shui -tyylin maalauksissa on hyvin tiukat säännöt tasapainolle, kompositiolle ja muodolle. Kaikissa maalauksissa tulisi olla kolme osaa:
Polku – polut eivät koskaan ole suoria vaan ne kiemurtelevat kuten puro tai joki. Tämän avulla maisemaan saadaan syvyyttä. Polku voi olla joki tai kävelypolku tai auringon matka taivaan halki vuorten poikki. Tarkoituksena on pyrkiä toistaa luonnon omia muotoja.
Kynnys – polun tulisi johtaa kynnykselle. Kynnyksen tarkoitus on ympäröidä katsoja ja toivottaa tämä tervetulleeksi. Kynnys voi olla vuori tai maassa oleva varjo. Tarkoituksena on, että vuori tai sen raja on aina selkeästi kuvattu.
Sydän – sydän on maalauksen keskipiste ja kaikkien elementtien tulisi johtaa sitä kohti. Sydän määrittää maalauksen tarkoituksen. Tarkoituksena on, että maalauksella on yksi keskipiste ja kaikki maalauksen luonnolliset viivat johtavat keskipistettä kohden.
Sinikka Siekkinen

Kirsti Sinikka Siekkinen (o.s. Hyyppä, s. 3. elokuuta 1943 Jyväskylä) on Yleisradion entinen toimittaja. Hän
työskenteli Yleisradiossa sekä radiossa että televisiossa eri
tehtävissä yhteensä 38 vuotta vuosina vuodesta 1968 vuoteen 2006,
jolloin hän jäi eläkkeelle. Siekkisestä tuli Yleisradion ensimmäinen
naispuolinen kirjeenvaihtaja, kun hänet nimitettiin Tukholmaan 1984. 
Siekkiselle myönnettiin vuonna 2006 valtion journalistipalkinto pitkästä ja merkittävästä journalistisesta urasta. Perusteluissa sanotaan Siekkisen koko uransa ajan puolustaneen rohkeasti sukupuolten välistä tasa-arvoa ja nostaneen esiin havaitsemiaan epäkohtia.

Työhistoria

Siekkisen työura alkoi Yleisradion Tv-uutisissa 1968 kotimaan
reportterina, mutta parin vuoden jälkeen hän sai nimityksen
ulkomaantoimittajaksi. Vahvan ruotsin kielen ansiosta Siekkisen
erikoisalueeksi tulivat Pohjoismaat, ja hän teki useita
reportaasimatkoja niin Ruotsiin, Tanskaan, Norjaan kuin Islantiin.
Työskennellessään Tukholman kirjeenvaihtajana 1984-1987 Siekkisen
kautta leimasi Ruotsin silloisen pääministerin Olof Palmen murha.
Palattuaan kotitoimitukseen Siekkinen ryhtyi vetämään Radiouutisten
päälähetystä Päivän peiliä.
Välillä hän oli lainassa TV-1:n puolella toimittajana A-studiossa
ja lauantaiaamun Kukkokiekuu-ohjelmassa.
Opiskelut Harvardin yliopistossa Ylen koulutusrahaston suurstipendillä siivittivät uraa eteenpäin, nyt kirjeenvaihtajaksi Washingtoniin.
Yhdysvaltain presidenttinä oli Bill Clinton, jonka värikkäästä urasta
Siekkinen raportoi kotimaahan. Kirjeenvaihtajan pesti kesti neljä
vuotta vuodesta 1995 vuoteen 1999.
Palattuaan kotimaahan Siekkinen työskenteli Radiouutisten politiikan
toimituksessa ainoana naisena, mikä mahdollisti erityisesti hänen
sydäntään lähellä olevien tasa-arvokysymysten seurannan ja
raportoinnin.

Yksityiselämä

Siekkisen isä Paavo Hyyppä oli eteläpohjalaista talonpoikaissukua
Lapualta, äiti Brita o.s. Björkman Pietarsaaresta
suomenruotsalaisesta virkamiesperheestä. Kotona
Lapuan Ruhan kylässä puhuttiin suomea, mutta kanssakäymisessä äidin
puoleisen suvun kanssa ruotsin kieli tuli tutuksi.
Siekkinen avioitui 1973 lastensuojeluohjaaja Esa Siekkisen (er. 1984) kanssa, ja
perheeseen syntyi kaksi lasta. Toinen heistä kuoli tapaturmaisesti puolitoistavuotiaana.
Sinikka Siekkisen koti on ollut vuodesta 1974 lähtien vanha rintamamiestalo Helsingissä.
Johan Jakob Chydenius

Johan Jakob Chydenius (17. elokuuta 1836 Helsinki – 4. marraskuuta 1890 Helsinki) oli suomalainen kemisti. Hän oli Helsingin yliopiston professori 1871–1880. Hänen ensi tutkimuksensa käsittelivät toriumia, mutta oltuaan opintomatkalla Pariisissa hän siirtyi orgaaniseen kemiaan. Hän oli innokas opettaja ja oli kiinnostunut ajan uusista orgaanisen kemian teorioista.
Kenttätykistörykmentti 4 (jatkosota)

Kenttätykistörykmentti 4:n (KTR 4) oli jatkosodan tykistöyksikkö. Rykmentti liitettiin osaksi 11. divisioonaa.
Démasquée

Alkuperäinen tilaaja

Démasquéen tilasi suomalainen keräilijä Herman Antell, joka halusi liittää maalauksen sukupuolisesti uskallettujen kuvien kokoelmiinsa. Hän ei kuitenkaan halunnut teosta itselleen sen nähtyään. On tulkittu, että maalaus oli kenties liian julkea ja liian miehistä kaikkivoipaisuutta uhkaava.
Lapinlahden linnut 25 v – Lennossa 1983–2008

25 v. Lennossa 1983-2008 on Nordisk Special Marketingin ja Provisualin 11. huhtikuuta 2008 julkaistu kolmen DVD-levyn boksi. Boksi sisältää Lapinlahden Linnut -yhtyeeseen liittyvää materiaalia vuosien varrelta, kuten muun muassa keikkataltiointeja, haastatteluja ja musiikkivideoita.
Robert Ettinger

Robert Chester Wilson Ettinger (4. joulukuuta 1918 – 23. heinäkuuta 2011) tunnettiin kryoniikan "isänä" sekä Cryonics Instituten ja Immortalist Societyn perustajana. Hän, hänen ensimmäinen ja toinen vaimonsa sekä hänen äitinsä ovat kryosäilytyksessä.
Jalapahartsi

Jalapahartsi on Ipomoea purga -nimisen kasvin juuresta saatavaa hartsia, jonka CAS-numero on 9000-35-5. Se on ollut käytössä ulostuslääkkeenä 1600-luvun alusta. Kasvi on kotoisin Meksikon vuoristosta, mutta sitä viljellään Intiassa ja Jamaikalla.
Jalapaa saadaan myös toisesta kasvista Ipomoea simulans, ja sitä sanotaan tampicojalapaksi.
Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 2012

Maantiepyöräilyn maailmanmestaruuskilpailut 2012 järjestettiin Limburgin provinssissa, Alankomaissa 16.–23. syyskuuta 2012. Kilpailujen ohjelmassa olivat maantieajo ja aika-ajo miehille, naisille, alle 23-vuotiaille miehille sekä junioreille. Mukana olivat myös miesten ja naisten joukkueaika-ajot, jotka käytiin edellisen kerran vuoden 1994 kilpailuissa.

Miesten joukkueaika-ajo

Kilpailu käytiin 53,2 kilometrin reitillä Sittardista Valkenburgiin 16. syyskuuta 2012.

Naisten joukkueaika-ajo

Kilpailu käytiin 34,2 kilometrin reitillä Sittardista Valkenburgiin 16. syyskuuta 2012.

Miesten aika-ajo

Kilpailu käytiin 45,7 kilometrin mittaisella reitillä Heerlenistä Valkenburgiin 19. syyskuuta 2012.

Naisten aika-ajo

Kilpailu käytiin 24,1 kilometrin reitillä Eijsdenistä Valkenburgiin 18. syyskuuta 2012.

Alle 23-vuotiaiden aika-ajo

Kilpailu käytiin 36 kilometrin reitillä Landgraafista Valkenburgiin 17. syyskuuta 2012.

Juniorimiesten aika-ajo

Kilpailu käytiin 26,6 kilometrin reitillä Landgraafista Valkenburgiin 17. syyskuuta 2012.

Juniorinaisten aika-ajo

Kilpailu käytiin 15,6 kilometrin reitillä Eijsdenistä Valkenburgiin 18. syyskuuta 2012.

Miesten maantieajo

Kilpailu käytiin 267 kilometrin reitillä Maastrichtista Valkenburgiin 23. syyskuuta 2012. Kilpailun voitti Belgian Philippe Gilbert, joka irtaantui kärkiryhmästä maalia edeltäneessä Caubergissa. Norjan Edvald Boasson Hagen oli toinen ja Espanjan Alejandro Valverde kolmas.

Naisten maantieajo

Kilpailu käytiin 128,8 kilometrin reitillä Valkenburgissa 22. syyskuuta 2012 ajamalla kahdeksan 16,1 kilometrin mittaista kierrosta. Kilpailun voitti emäntämaan hallitseva olympiavoittaja Marianne Vos, joka irtaantui irtiotosta viimeisellä kierroksella maalia edeltäneessä Caubergin nousussa.

Alle 23-vuotiaiden maantieajo

Kilpailu käytiin 177,1 kilometrin reitillä Valkenburgissa 22. syyskuuta 2012.

Juniorimiesten maantieajo

Kilpailu käytiin 128,8 kilometrin reitillä Valkenburgissa 23. syyskuuta 2012.

Juniorinaisten maantieajo

Kilpailu käytiin 80,5 kilometrin reitillä Valkenburgissa 21. syyskuuta 2012.