google/wiki40b huggingface dataset:
Mitogaku

Mitogaku (jap. 水戸学) tarkoittaa japanilaista historian ja šintolaisuuden tutkimuksen koulukuntaa, joka syntyi Miton hanissa nykyisen Ibarakin prefektuurin alueella. Koulukunta sai alkunsa vuonna 1657, kun Tokugawa Mitsukuni, Miton hanin toinen daimio, määräsi koottavaksi Dainihonshi -teoksen ("suuren Japanin historia"). Projektiin osallistuneisiin oppineisiin kuuluivat esimerkiksi Asaka Tanpaku, Sassa Munekiyo, Kuriyama Senpō ja Miyake Kanran. Projektin lähtökohta oli uuskungfutselainen, perustuen näkemykseen historiallisesta kehityksestä moraalisääntöjen seurauksena. Tokugawa Mitsukuni uskoi, että Japani oli pitkään keisarin yhtenäisessä hallinnossa olleena valtiona täydellinen esimerkki kiinalaiskeskeisen ajattelun mukaisesta "kansakunnasta". Dainihoshistä tuli siten erityisesti keisarin hallitseman Japanin historia, ja se painotti kunnioitusta keisarillista hovia ja šintolaisia kameja kohtaan.
Historiallisten tietojen tallentamiseksi koulukunnan historioitsijat keräsivät paikallisia historiallisia lähteitä ja usein kokosivat samalla omia historiateoksiaan. Aikainen mitogaku keskittyikin historiografiaan ja tutkimukseen.
1700-luvun lopun tienoilla mitogaku alkoi puuttua ajan sosiaalisiin ja poliittisiin kysymyksiin. Yhdeksäs Miton daimio Tokugawa Nariaki laajensi huomattavasti mitogakua perustamalla Kōdōkan-koulun. Kungfutselaisuuden ja kokugaku-ajattelun lisäksi koulussa käsiteltiin lääketiedettä, tähtitiedettä ja muita luonnontieteitä. Myöhemmän mitogakun aika kesti Bakumatsu-kaudelle Tokugawa-bakufun loppuun. Koululla oli merkittävä vaikutus sonnō jōi -liikkeeseen ja se oli yksi Meiji-restauraatiota ajavista voimista. Se ei kuitenkaan saanut uuden, restauraation jälkeisen hallinnon tukea, joten Kōdōkan hajotettiin ja sen kirjasto otettiin suureksi osaksi valtion haltuun.
On herran temp'liin tulla

Toivo Kuula sävelsi kappaleen J. L. Runebergin virteen "On Herran templiin tulla" (nyk. virsi 196 "On Herran temppelissä"). 

[Op. 34b On herran templiin tulla = Hur ljuvt det är att komma 1918 (Johan L. Runeberg, suom. Alpo Noponen)]

Virsi lisättiin virsikirjaan vuonna 1986. Se on myös Ruotsin kirkon virsikirjassa numerolla 80, "On Herra temppelissään", Niilo Rauhalan 1998 uudistamana.

Tämä teksti on Alpo Noposen kirjoittama alkuperäinen runo.

1. On Herran templiin tulla

suloista lapsenaan;

siell´ sielut saavat olla

kuin liljat tarhassaan.

Ne kääntää katsehensa

janoisna Herrran päin

Hän taivaan kastehensa

suo heitä virkistäin.
2. Siell' yksi Henki liittää 
pyhäksi perheeks ne,
ne puhtain mielin kiittää
ja uhraa Herralle.
Näin rauhan kartanoissa 
kun Herran kiitos soi,
Ken silloin olla poissa,
taa portin jäädä voi?
3. Saan Herran suloisuutta

mä siellä tuntea,

rukoilla voimaa uutta

valittuin joukossa.

Aarteitaan kyllä tarjoo

tuo turha maailma,

ne tyhjät on kuin varjo

tään riemun rinnalla.
4. Yön teillä kauas harhaan

en tahdo eksyä.

Mä tunnen päivän parhaan,

sit´ aina etsin mä.

Mä Herran kirkkaudessa

vaeltaa tahtoisin,

sen päivän paistehessa

on rauha runsahin.
Torvijäkälät

Poronjäkälät

Poronjäkälät (Cladonia subg. Cladina) on nykyään polyfyleettiseksi katsottu torvijäkälien ryhmä. Ryhmää on perinteisesti käytetty mm. suomalaisessa ekologisessa tutkimuksessa, varsinkin 1900-luvulla. Metsätyyppiluokittelussa ja poron ravintoon viitattaessa on termillä 'poronjäkälät' tarkoitettu seuraavia lajeja: palleroporonjäkälä (Cladonia stellaris), valkoporonjäkälä (Cladonia arbuscula) ja harmaaporonjäkälä (Cladonia rangiferina). Samanlaisilla kasvupaikoilla esiintyvät lisäksi kahta jälkimmäistä lajia suuresti muistuttavat mietoporonjäkälä (Cladonia mitis) ja sysiporonjäkälä (Cladonia stygia). Maastossa näiden kahden lajin tunnistaminen on ollut vaikeaa ja ne ovat siksi jääneet tavallisesti huomiotta. Mainittujen viiden lajin lisäksi Lounais-Suomen ulkosaaristossa, varsinkin luodoilla, tavataan kahta lajia: lännenporonjäkälä (Cladonia portentosa) ja hentoporonjäkälä (Cladonia ciliata).
Pekka Kangasalusta

Uran alku

Ensimmäiset pelinsä Pekka Kangasalusta pelasi Jurvassa, mutta koska Jurvassa ei ollut jäähallia, hän siirtyi jo varhaisessa vaiheessa edustamaan Kurikan Ryhtiä. Kun Kangasalusta kasvoi pelaajana, hän siirtyi pelaamaan juniorisarjoissa Vaasan Sportin riveissä. Muutaman Vaasan-vuoden jälkeen hän muutti Tampereelle jo 15-vuotiaana ja pääsi Ilveksen junioreihin. Jo kaudella 1994–95 pelaamaan edustusjoukkueen mukana kaksi ottelua. Seuraavalla kaudella hän edusti A-nuoria, mutta kävi kokeilemassa myös aikuisten pelejä niin Kooveen riveissä I-divisioonassa kuin Ilveksessäkin. Keväällä 1996 Kangasalustan tilastoihin merkattiin kaksi SM-liigan pudotuspeliä Ilveksen riveissä.

Ura pelaajana

Kangasalusta vakiinnutti liigapaikkansa Ilveksessä kaudella 1996–97, vaikka pelasikin vielä muutamia A-junioreiden pelejä ja edusti Suomea myös nuorten MM-kisoissa. Seuraavasta kaudesta hän pelasi suurimman osan Ruotsissa Malmö Redhawksissa, mutta palasi kaudelle 1998–99 taas Ilvekseen.
Kaudella 1999–2000 Kangasalusta ehti edustaa kolmea seuraa Suomessa: kahden pelin ajan Ilvestä, 26 ottelun verran HIFK:ta ja lopulta seitsemän ottelun ajan Oulun Kärppien I-divisioonajoukkuetta. Kärpät nousi kauden päätteeksi SM-liigaan, ja Kangasalusta jatkoi joukkueessa.
Syksyllä 2001 Kangasalustan tie vei Turkuun TPS:n riveihin. Siellä hän pelasi yhden kauden kunnes siirtyi uransa kahdeksi viimeiseksi kaudeksi Porin Ässiin. Loukkaantumisista kärsinyt Kangasalusta pelasi kahden viimeisen kautensa aikana SM-liigassa 25 ja 18 ottelua ja joutui lopettamaan ammattilaisuransa vasta 27-vuotiaana. Kaudella 2004–05 Kangasalusta palasi vielä jäille pelaten Suomi-sarjassa HC Montrealin riveissä pelaten 15 ottelun ajan. 
Urallaan Kangasalusta ei pisteillä juhlinut. SM-liigassa hän tienasi kaikkiaan 11 kauden aikana 30 pistettä. Hän oli perusvarma puolustaja, jonka tehtävänä oli puolustaa omaa maalia ja pitää yllä taklauspeliä. Kangasalusta tunnettiin lempinimellä Parru. Etenkin uransa alussa mies kunnostautui kovan pelin taitajana, ja kaudella 1998–99 jäähyminuutteja kertyi 119 kaikkiaan 44 ottelussa.

Ura valmentajana

Vuosina 2007 — 2010 Kangasalusta valmensi Ilveksen juniorijoukkueita, B-junioreiden apuvalmentajana yhden kauden ja A-junioreiden päävalmentajana kaksi kautta. Kaudella 2011—2012 hän toimi Ilveksen edustusjoukkueen apuvalmentajana. 
Ilveksen jälkeen Kangasalusta valmensi kaksi kautta Mestiksen Kiekko-Vantaata päävalmentajana. Vuosien 2014–2017 aikana hän toimi kolmen kauden ajan HIFK:n apuvalmentajana. 
HIFK-aikansa jälkeen hän toimi vuoden Suomen jääkiekkomaajoukkueen apuvalmentajana. Kaudeksi 2018–2019 hänet nimettiin jääkiekon SM-liigassa pelaavan Mikkelin Jukurien päävalmentajaksi.

Muu toiminta

Kaudella 2010–11 Kangasalusta toimi Ilveksen pelaajakoordinaattorin tehtävissä.
Christian Theodor Weinlig

Christian Theodor Weinlig (25. heinäkuuta 1780 Dresden – 7. maaliskuuta 1842 Leipzig) oli saksalainen musiikkipedagogi, säveltäjä ja kuoronjohtaja. Hän opiskeli oikeustiedettä Leipzigin yliopistossa vuosina 1797–1803 ja työskenteli Dresdenissä lakimiehenä. Musiikkia hän opiskeli setänsä Christian Ehregott Weinligin johdolla sekä lisäksi Stanislao Mattein johdolla Bolognassa, jossa hän kävi Accademia Filarmonicaa.
Weinlig toimi vuosina 1814–1817 Kreuz-kanttorina Dresdenissä, ja vuonna 1823 hänestä tuli Leipzigin Tuomas-kanttori, jona hän toimi loppuikänsä. Hänen mukaansa nimettiin Leipzigissä vuonna 1900 katu Weinligstraßeksi. 
Weinligin johdolla opiskelivat muiden muassa Clara Schumann (o.s. Wieck) ja Richard Wagner. Viimeksi mainittu omisti opettajalleen ensimmäisen teoksensa, pianosonaatin B-duurissa. Tämä teos teki Weinligiin niin suuren vaikutuksen, että hän ei enää pyytänyt oppitunteista korvausta ja toimitti sävellyksen Breitkopf und Härtelin kustannettavaksi. 
Weinligin lapsesta Albert Christianista tuli myöhemmin Saksin sisäministeri.
Jävla måndag

Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Rolf Wikström, ellei toisin mainita.
Shirley Jackson

Tuotanto

Jacksonin ehkä tunnetuin teksti on vuonna 1948 New Yorker -lehdessä ilmestynyt novelli The Lottery. Novellissa Jackson käsittelee yhdysvaltalaisen kyläidyllin synkkää kääntöpuolta, joka on toistuva teema myös hänen myöhemmässä tuotannossaan. Vuonna 1959 ilmestynyt The Haunting of Hill House on yliluonnollinen kauhutarina, josta on tehty useita elokuvasovituksia, ja vuonna 1962 ilmestynyt Linna on aina ollut kotimme on myös kulttimaineeseen noussut goottilainen pienoisromaani.
Vuodesta 2007 alkaen Yhdysvalloissa on jaettu Shirley Jackson -palkintoa joka myönnetään psykologista jännitystä, kauhua ja synkkää fantasiaa edustaville teoksille. Tuore Jackson-elämäkerta A Rather Haunted Life esittää, että elinaikanaan aliarvostetun Jacksonin teoksia tulisi lukea esifeministisinä.
Bellagio (Italia)

Nähtävyyksiä

Bellagion nähtävyyksiä on 1800-luvun alussa rakennettu kesähuvila Villa Melzi d'Eril. Sen rakennutti Francesco Melzi d’Eril, joka oli Napoleonin nimittämä Lodin herttua ja Italian tasavallan varapresidentti. Huvilan puutarhassa on paljon eksoottisia puita, japanilainen lampi lumpeineen sekä runsaasti keväällä kukkivia alppiruusuja. Puutarhassa on myös egyptiläisiä veistoksia ja roomalaisia patsaita. Huvilan kappeli, museo ja puutarha ovat yleisölle avoimia.
Tiny Sandford

Stanley "Tiny" Sandford (26. helmikuuta 1894 Osage, Iowa, Yhdysvallat – 29. lokakuuta 1961 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen näyttelijä.
Suurikokoinen (196cm) ja roteva Sandford näytteli noin 150 elokuvassa vuosina 1916–1943. Sandford oli tuttu näky monissa Charles Chaplinin ja Laurel ja Hardyn komediaelokuvissa, joiden vakiokaartiin hän kuului. Sandford oli yksi tunnetuimmista Laurelin ja Hardyn elokuvien mieshahmoista Jimmy Finlaysonin ja Charlie Hallin ohella.
Sandfordin ehkä tunnetuin elokuvaesiintyminen oli Chaplinin elokuvassa Nykyaika (1936). Sandford näytteli usein poliisia (mm. Joulukuusikauppiaat (1929), Hotellissa tapahtuu (1929), mutta myös luontevasti esim. konnaa (mm. Merimiehiä ja maakrapuja (1936). Muutamassa elokuvassa Sandford näytteli oikealla nimellään Stanley J. Sandford.
Sandfordin viimeinen merkittävä esiintyminen oli Chaplinin mestarielokuvassa Diktaattori (1940). Hän menehtyi 67-vuotiaana vuonna 1961.
Mainalia

Mainalia (m.kreik. Μαινάλια, lat. Maenalia) oli antiikin aikainen alue Arkadian maakunnassa Kreikassa. Se käsitti alueen Arkadian länsi- ja lounaisosissa.
Mainalia oli yksi Arkadian neljästä heimoalueesta tai heimovaltiosta Eutresian, Kynurian ja Parrhasian ohella. Kukin näistä alueesta oli Arkadian valtiomallissa samantasoinen Arkadian polisten eli kaupunkivaltioiden, kuten Tegea, Mantineia ja Orkhomenos, kanssa.

Maantiede

Mainalia sai nimensä Mainalos- tai Mainalon-vuoresta (nyk. Maínalo). Sen itäpuolella sijaitsi Tegeatis eli Tegean kaupunkivaltion alue ja itä- ja pohjoispuolella Mantinike eli Mantineian kaupunkivaltion alue. Mainalos-vuoret toimivat rajana kummankin suuntaan. Mainalian eteläpuolella sijaitsi Maleatis eli Malean kaupungin alue. Se oli alun perin osa Arkadiaa, mutta myöhemmin Spartan valloittama ja osa Lakoniaa.

Historia

Mainalialaisista käytettiin etnonyymiä Mainalios (Μαινάλιος). Suurin osa Mainalian kaupunkien asukkaista siirrettiin Megalopoliin kaupunkiin sen perustamisen vuonna 371/370 eaa. jälkeen. Tämän jälkeen Megalopoliissa oli mainalialaisten (Μαινάλιοι,  Mainalioi) fyle. Kaupunki perustettiin Mainalian alueelle sen lounaiskulmaan, ja sen perustamista johtaneista kymmenestä perustajasta (oikistēs) kaksi oli mainalialaisia.
Myöhemmin ainakin osa mainalialaisista oli mukana Arkadian liitossa. Näin Mainalian heimovaltio vaikuttaa säilyneen olemassa myös Megalopoliin perustamisen jälkeen.
M/S Sydgard

Käyttöhistoria

9. syyskuuta 2000 alus laskettiin vesille alankomaalaisella Scheepswerf Petersin telakalla. Lokakuussa alus luovutettiin alankomaalaisen C.V. Scheepvaartonderneming Polar Snowin omistukseen, joka rekisteröi aluksen Polar Snow -nimellä Alankomaiden lipun alle. 6. lokakuuta 2006 alus sai nimen Griend. 25. huhtikuuta 2006 alus siirtyi Boren omistukseen ja kotisatamaksi tuli Rotterdam. Nykyisen Sydgard -nimensä alus sai 4. toukokuuta 2006.
Suomen Taiteilijaseura

Toiminta

Suomen Taiteilijaseura yhdistää kuvataiteilijoita tavoitteenaan hyvinvoiva kuvataiteilijakunta. Seura edistää suomalaista kuvataidetta, valvoo kuvataiteilijoiden ammatillisia ja sosiaalisia etuja sekä kasvattaa yleisön kiinnostusta kuvataiteisiin. Seura osallistuu muun muassa kulttuuripoliittiseen päätöksentekoon antamalla lausuntoja ja pitämällä kuvataiteilijoiden etuja esillä. Seura järjestää myös näyttelyitä Suomessa ja ulkomailla. Kotimaisista näyttelyistä tunnetuimpia ovat Nuoret- ja Taiteilijat-näyttelyt.
Taiteilijaseura oli aloitteellinen muun muassa Helsingin Taidehallin rakentamisessa. Seura on perustanut Suomen Taiteilijaseuran ateljeesäätiön, joka hankkii ja vuokraa työtiloja ja huoneistoja taiteilijoille. Säätiöllä on noin 30 asuntoa ja parisataa erilaista työtilaa Suomessa ja ulkomailla.
Suomen Taiteilijaseuran julkaisutoiminta on keskitetty seuran Kustannus Oy Taide -kustantamon ympärille. Kustantamo julkaisee muun muassa Taide-aikakauslehteä. Seuran oma verkkolehtenä ilmestyvä julkaisu on kuvataiteilijoiden ammattilehti Taiteilija.
Seura on jäsenjärjestöineen perustanut Kuvasto ry:n valvomaan tekijänoikeuksia ja välittämään teoskorvauksia. Kuvasto edustaa noin 2 200 kotimaista ja 50 000 ulkomaista taiteilijaa.
Seuran puheenjohtajana toimi kaksivuotiskaudella 2014–2015 kuvanveistäjä Satu-Minna Suorajärvi ja vuosina 2016–2017 mediataiteilija Markus Renvall. Vuoden 2018 alussa puheenjohtajana aloitti taiteilija Teemu Mäki. Seuran toiminnanjohtaja on Kirsi Korhonen.

Postimerkkejä

Vuonna 1954 Suomen Taiteilijaseura julkaisi kuorensulkijamerkkejä, joissa oli kuvattuna muun muassa Juho Rissasen henkilökuva Italiasta Vuoristolähteellä (1903) sekä Hugo Simbergin maalaus Perunatyttö (1901) ja Helene Schjerfbeckin Tyttö veräjällä (1897–1902). Taiteilijaseuran satavuotisjuhlaa vuonna 1964 juhlisti Pro Arte -postimerkki, johon on kuvattu Huittisten hirvenpää.
Vuonna 2015 julkaistiin Suomen Taiteilijaseuran 150-vuotisjuhlan kunniaksi kuuden postimerkin sarja. Merkeissä ovat Anneli Hillin Viiva-muoto, Mika Natrin Piste, Marjo Suikkasen Taiteilijan vuoristorata, Mayumi Niiranen-Hisatomin Dance From the Bridge, Laura Konttisen Lento ja Kalevi Karlssonin Hedelmistään puu tunnetaan.
Dokumenttien luokittelu

Dokumenttien luokittelun tarkoituksena on helpottaa dokumenttien löytymistä tai käsittelyä liittämällä kukin dokumentti yhteen tai useampaan luokkaan. Luokittelua tarvitsevat kirjastot, lehtiarkistot, uutistoimistot, hakupalvelut, suuryritykset ja muut suurten tekstikokoelmien käsittelijät. Dokumentit voivat olla esimerkiksi kirjoja, lehtiartikkeleita, WWW-sivuja, sähköpostiviestejä tai yrityksen sisäisiä dokumentteja.
Luokittelua käytetään tiedonhaun apuna, ja se on yksi dokumenttien sisällönkuvailun tapa. Kirjastoissa dokumenttien luokitus on ollut käytössä kirjastojen historian alusta asti. Uusimpia dokumenttien luokittelun sovellusalueita on roskapostin tunnistaminen.

Käsitteiden suhteita luokittelussa

Dokumentit sijoitetaan luokkiin dokumentissa esiintyvine käsitteiden ja asioiden perusteella. Usein valintaperuste on dokumentin aihe. Luokat ilmaisevat näiden käsiteiden erilaisa suhteita.

Luokittelun alalajit (automaattinen luokittelu)

Alun perin dokumentteja ovat luokitelleet tehtävään koulutetut asiantuntijat. Ihminen ymmärtää lukemansa ja tekee harvoin karkeita virheitä luokittelussa. Käsin luokitteleminen on kuitenkin hidasta. Haittana voi olla myös ihmisen subjektiivisuus. Dokumenttikokoelmien kasvaessa on alettu käyttää apuna tietokoneohjelmia.
Yksi vaihtoehto on asiantuntijajärjestelmä eli asiantuntijoiden tietämyksen mallintaminen sääntökokoelmaksi. Hyvin toimivien sääntöjen löytäminen voi kuitenkin osoittautua työlääksi, ja säännöstö saattaa paisua laajaksi ja vaikeasti ylläpidettäväksi.
Nopeamman ja joustavamman vaihtoehdon tarjoaa koneoppiminen eli luokittelusäännöstön tai -mallin automaattinen muodostaminen. Jos käytössä ei ole valmiiksi luokiteltua aineistoa tai jos dokumenttien väliset yhteydet halutaan selvittää ilman etukäteen määrättyjä luokkia, luokitteluohjelma voi perustua ohjaamattomaan oppimiseen ja vain pyrkiä liittämään yhteen toisiaan muistuttavat dokumentit. Tällöin puhutaan dokumenttien ryvästämisestä eli klusteroinnista.
Ohjatussa oppimisessa luokitteluohjelman käytössä on etukäteen luokiteltu opetusaineisto. Tarkoituksena on luoda aineiston pohjalta malli tai säännöstö, jonka avulla ohjelma voi luokitella uusia dokumentteja.
Jouko Grip

Jouko Grip (s. 10. tammikuuta 1949 Pälkäne) on suomalainen vammaisurheilija, joka valittiin Paralympic Hall of Fameen Torinossa 2006. Edellisenä vuonna hän oli saanut opetusministeriön myöntämän Pro Urheilu -palkinnon. Gripille myönnettiin kesäkuussa 2016 valtion urheilijaeläke.
Grip on vammaluokitukseltaan LW 6/8, hänen vasen kätensä on halvaantunut polion seurauksena.
Margaret Mead

Margaret Mead (16. joulukuuta 1901 Philadelphia – 15. marraskuuta 1978 New York) oli yhdysvaltalainen antropologi, joka on tunnettu aktiivisesta osallistumisestaan humanistisen antropologian leviämiseen.

Elämäkerta

Vuonna 1921 Mead pääsi opiskelemaan psykologiaa ja antropologiaa Columbian yliopistoon. Vuonna 1925 hän asettui Samoasaarille Polynesiaan Franz Boasin kehotuksesta. Vuosina 1928–1929 hän vieraili Amiraliteettisaarilla.
Vuonna 1931 Mead aloitti tutkimuksensa kolmessa uusiguinealaisessa yhteisössä. Hänen vertaileva tutkimuksensa valmistui kaksi vuotta myöhemmin. Samana vuonna hän tapasi Chambuóulien-heimojen luona Gregory Batesonin, josta tuli myöhemmin hänen kolmas aviomiehensä.
Vuosina 1926–1928 Mead työskenteli Balilla. Hän palasi Uuteen-Guineaan vuonna 1938 ja asettui Latmuls-heimojen pariin aviomiehensä kanssa. Margaret Mead kuoli syöpään 76-vuotiaana 15. marraskuuta 1978.

Paljastuneet virheelliset tutkimukset

Myöhemmin uusiseelantilainen antropologi Derek Freeman julkaisi teoksen The Fateful Hoaxing of Margaret Mead: A Historical Analysis of Her Samoan Research, jossa tämä osoittaa kuinka Meadin kirjoittama julkaisu Samoan saarten asukkaiden seksuaalisesta käytöksestä olikin vain asukkaiden vitsinä antamaa virheellistä tietoa Meadille. Mead ei ilmeisesti tajunnut, että hänen kustannuksellaan pilailtiin. Tapauksen noloutta lisäsi se, että Mead esitti kirjassaan hyvin voimakkaan väittämän, että Samoan saarten asukkailla ei olisi murrosikää kuten läntisillä ihmisillä. Toisaalta myös Freemanin esittämät väitteet ovat keränneet paljon kritiikkiä, sillä Freemanin on katsottu kuvanneen väärin Meadin tutkimuksia ja hänen esittämiään näkemyksiä. Yhdysvaltalainen antropologi Paul Shankman on käsitellyt vuonna 2009 julkaistussa kirjassaan The Trashing of Margaret Mead: Anatomy of an Anthropological Controversy Freemaniin kohdistettua kritiikkiä, jonka valossa Freemanin väitteet Meadista näyttävät ”paljolta melulta tyhjästä”.
Martin Orans tutki vuonna 1996 Meadiltä jälkeen jääneitä muistiinpanoja ja totesi hänen olleen tietoinen tutkimusalueensa vitsailutavoista ja että hän oli päättänyt jo ennen tutkimuksen tekoa ”tutkimuslöytönä” esittämänsä tulokset. Näin ollen Orans toteaa, että Meadin työ voidaan tuomita rankimmalla mahdollisella kritiikillä, sillä ”se ei ole edes väärässä”.
Mead myös tutki Chambri-nimisen kansan sukupuolirooleja ja väitti, että niissä miehet ovat alisteisessa asemassa naisille. Vuosina 1974–1975 Deborah Gewertz teki tutkimusta samalla alueella todeten, ettei mitään tällaista ollut koskaan ollut olemassakaan. Myöhemmin monet yhteiskuntatietelijät etsivät merkkejä entisistä tai nykyisistä yhteiskunnista, joissa miehet olisivat alisteisessa asemassa naisiin, mutta yhtäkään ei ole löytynyt.
FS Améthyste (S605)

Palvelus

Alus on palveluksessa 2013.
Kalajauho

Tuotantomäärät

Maailman kalajauhon tuotanto vuonna 2005 oli noin 6,2 miljoonaa tonnia ja kalaöljytuotanto noin 0,9 miljoonaa tonnia. Lähes puolet kalajauhotuotannosta tuli Etelä-Amerikan Tyynenmeren rannikolta Perusta (33 %) ja Chilestä (13 %); seuraavaksi tärkein tuotantoalue on Kauko-Itä (Thaimaa, Kiina, Japani, yhteensä 15 %). Euroopan kärkimaat ovat Tanska, Islanti ja Norja (yhteensä 9 %). Etelä-Amerikan saaliissa on ollut suuria heilahteluja El Niño –sääilmiön takia; silti maailman kokonaistuotantomäärä on pysynyt jokseenkin vakaana viimeisten 20 vuoden ajan.

Raaka-aineet

Kalajauhoa valmistetaan enimmäkseen varta vasten pyydetystä ulappaveden kalasta, joka on joko liian pientä ihmisravinnoksi tai jää käyttämättä markkinoiden puuttuessa. Toinen tärkeä raaka-aineen lähde ovat ruokakalan kuten esimerkiksi turskan perkuujätteet. Rehukalaksi käytettävän ulappakalan troolipyynti on viime vuosikymmeninä noussut keskeiseksi valtamerikalastuksen muodoksi. Esimerkiksi Koillis-Atlantilla teollisuuskalaksi pyydettävän mustakitaturskan saaliit ovat suuremmat kuin minkään muun kalan; Pohjanmeren kalastuksen kokonaissaaliista yli puolet oli kalajauhoksi prosessoitua tuulenkalaa. EU:ssa Tanskaa lukuun ottamatta kalajauhoa kuitenkin tuotetaan lähinnä perkuujätteistä.
Etelä-Amerikan länsirannikolla, joka siis on tärkein rehukalan kalastusalue, ensisijaiset saaliskalat ovat perunsardelli (Engraulis ringens),  perunpiikkimakrilli (Trachurus murphyi) ja chilensilli (Stangomera bentincki). Euroopassa tärkeimmät kalajauhon lähteet ovat villakuore, mustakitaturska, tuulenkalat, kilohaili, harmaaturska ja silli. 
Kalajauhoksi vuosittain käytetty kokonaiskalamäärä 2000-luvun alussa oli 30-35 miljoonaa tonnia (kuivaamattomana), joka on noin kolmannes maailman kaikesta kalansaaliista. Kalanviljely puolestaan tuotti noin 45 miljoonaa tonnia eli 43 % ihmisravinnoksi käytetystä määrästä.

Kalajauhon käyttö

Kalajauhosta suurin osa käytetään kalanrehuna vesiviljelyssä (v. 2003 53 %, v. 2005 46 %; kalaöljystä osuus on noin 87 %). Sianrehuksi käytetään 24 %, siipikarjan rehuksi 22 % ja lemmikkieläimet saavat myös osansa. Kalajauhon käyttö märehtijöiden rehussa on EU:ssa kielletty vuodesta 2001 lähtien hullun lehmän tautiin (BSE) liittyen. Kalajauho itse ei aiheuta BSE-riskiä, mutta väärinkäytösten tai sekaannusten välttämiseksi kaikki eläinperäinen rehu on kielletty.
Cumulus mediocris

Cumulus mediocris (lyhenne Cu med) on keskikokoinen kumpupilvi, joka on kasvanut jonkin verran korkeammaksi kuin Cumulus humilis. Sen huipuissa on kukkakaalimaista muotoa, mutta pilvi ei yleensä sada mahdollisia sadejuovia lukuun ottamatta.
Argos (taruolento)

Argos (muinaiskreikaksi Ἄργος, lat. Argus), myös Argos Panoptes ('kaikkinäkevä'), oli kreikkalaisessa mytologiassa satasilmäinen jättiläinen, jonka silmistä ainoastaan kahden tarvitsi nukkua kerrallaan ja muut jatkoivat vartioimista. Hera asetti Argoksen vartioimaan Io-neitoa, johon Zeus oli rakastunut. Argos vartioikin lehmäksi muuttunutta Ioa tunnollisesti, mutta vapauttaakseen rakkautensa kohteen Zeus lähetti Hermeen surmaamaan Argoksen.
Paimeneksi pukeutunut Hermes alkoi keskustella Argoksen kanssa, ja pian Argos pyysikin Hermestä soittamaan kanssansa. Hermes jatkoi tarinoitaan ja soittoaan, kunnes Argoksen kaikki silmät olivat yksi kerrallaan nukahtaneet. Välittömästi tämän jälkeen Hermes sivalsi jättiläiseltä pään irti yhdellä iskulla.
Kun Hera sai tietää Argoksen kuolemasta, hän otti tämän silmät haltuunsa ja levitti ne riikinkukon viuhkamaiseen pyrstöön.
Sanaa argos voidaan käyttää myös vertauskuvallisesti, jolloin se tarkoittaa tarkkasilmäistä, valpasta vartijaa.