Apartheid

Historia

Vaikka apartheid-politiikkaa ryhdyttiin virallisesti toteuttamaan Etelä-Afrikassa vuonna 1948, oli maassa harjoitettu rotusyrjintää jo paljon aikaisemmin. Etelä-Afrikan valkoinen asutus sai alkunsa hollantilaisten perustaessa Hyväntoivonniemelle vuonna 1652 siirtokunnan, jonka talous perustui Itä-Afrikasta ja Kaakkois-Aasiasta tuotuihin orjiin. Brittiläisen imperiumin kiellettyä orjuuden 1830-luvulla rotusyrjintä jatkui toisin muodoin sekä brittien että buurien hallitsemilla alueilla.

Rotuerottelupolitiikka luodaan 1910–1948

SANAC:in muotoilema rotuerottelupolitiikka oli vallalla Etelä-Afrikassa vuodesta 1910 vuoteen 1948 saakka, vaikka sen käytännön toimeenpano vaihteli maan eri osavaltioissa. Rotuerottelun tavoitteena oli turvata valkoisen vähemmistön poliittinen ja taloudellinen ylivalta ja samalla taata halvan mustan työvoiman saatavuus. Ensimmäinen mustaa työvoimaa rajoittanut laki uudesta parlamentista oli vuoden 1911 kaivos- ja työlaki (Mines and Works Act), jossa afrikkalaisilta kiellettiin suurin osa korkeaa ammattitaitoa vaativista kaivostöistä, jotka varattiin valkoisille. Samana vuonna säädetty alkuasukkaiden työnsäätelylaki (Native’s Labor Regulation Act) määritteli mustien työn tekemisen olosuhteet: mustat värvättiin maaseudulta, heiltä otettiin sormenjäljet ja heille myönnettiin ”passi”, joka oikeutti heidät siirtymään kaupunkeihin. Jos afrikkalaiset rikkoivat työsopimustaan tai jäivät kaupunkiin työsopimuksen päättymisen jälkeen, oli rangaistuksena kaksi kuukautta pakkotyötä.
Afrikkalaisten protestoidessa ja vastustaessa uutta lainsäädäntöä lakoilla ja ammattiliittoja perustamalla hallitus vastasi vuoden 1924 teollisuuden rauhoittamislailla (Industrial Conciliation Act), joka rajoitti afrikkalaisten oikeutta järjestäytyä tai neuvotella työoloistaan tai -sopimuksistaan. Lain mukaan ”passeja kantavat” mustat miehet eivät olleet lain mukaisessa työsuhteessa, eikä heillä siten ollut oikeutta ammattiedustukseen tai järjestäytymiseen.
Työolojen ja -ehtojen huonontumisen vuoksi halvan afrikkalaisen työvoiman tarjonta väheni ja hallituksen piti ryhtyä toimenpiteisiin turvatakseen halvan työvoiman saatavuuden eteläafrikkalaiselle kaivosteollisuudelle. Hallituksen keskeisenä tavoitteena oli pyrkiä heikentämään afrikkalaisten mahdollisuutta ansaita elantonsa maanviljelyllä omistamillaan maatiloilla. Brittiläiset olivat jo ennen vuotta 1910 määränneet korkeat verot afrikkalaisille maanviljelijöille (muun muassa koiria ja majoja verotettiin), mikä oli pakottanut afrikkalaiset maanviljelijät myymään suuremman osan sadostaan ja muodostuen kilpailijoiksi valkoisten omistamille maatiloille. Turvatakseen valkoisten maanviljelijöiden aseman hallitus sääti vuonna 1913 alkuasukkaiden maalain (Native’s Land Act), joka rajoitti mustien maanomistuksen erityisille alueille, jotka muodostivat vain 7 % maan pinta-alasta. Vaikka alueita laajennettiin vuonna 1936 yhteensä 13 %:iin oli pääosa maasta heikkolaatuista, eikä se riittänyt kasvavan mustan väestön tarpeisiin. Maan tuoton pienentyessä liikakansoituksen ja eroosion vuoksi sekä korkeiden verojen rasittamana kasvava joukko afrikkalaisia oli pakotettu siirtymään työskentelemään valkoisten omistamille maatiloille, kaivoksiin ja tehtaisiin.
Vaikka afrikkalaista työvoimaa yritettiin pitää kaupungeissa vain siirtotyövoimana, joka pyrittiin (joskus voimakeinoin) palauttamaan ”kotiseudulleen” työsuhteen päätyttyä, monet päättivät kuitenkin jäädä kaupunkeihin maaseudun kurjien olojen vuoksi. Hallitus reagoi säätämällä vuonna 1923 alkuasukkaiden kaupunkialuelain (Native’s Urban Areas Act), jossa mustien asuma-alueet rajattiin rotueroteltuihin alueisiin, townshipeihin, tai alueisiin, josta he saivat vuokrata kunnan omistamia taloja. Kaupunkiin saapuneet mustat saivat olla siellä vain rajoitetun ajan ja heidät palautettiin maaseudulle työsuhteen päätyttyä. Rotuerottelupolitiikan ylläpitämiseksi säädettiin vielä vuonna 1927 alkuasukkaiden hallintolaki (Native Administration Act), jolla kaikki afrikkalaisten asioiden hoito erotettiin muusta hallinnosta ja annettiin uudelle alkuasukasasioiden osastolle (Department of Native Affairs). Lain myötä afrikkalaisten alueita, joita ryhdyttiin kutsumaan heimoreservaateiksi, pystyttiin hallinnoimaan vain määräyksillä lakien sijaan, ja niiden hallinto annettiin erillisten hallintoelimien vastuulle. Hallintoelimien henkilökunta koostui pääasiassa virkamiehistä ja nimitetyistä heimopäälliköistä. Lain myötä afrikkalaisten valtaosa joutui despoottisen hallinnon alaisuuteen. Lopulta vuonna 1936 Kapmaan äänioikeusjärjestelmä kumottiin alkuasukkaiden edustuslailla ja mustat menettivät viimeisetkin poliittiset oikeutensa.

Vastarinnan radikalisoituminen

Toisen maailmansodan aikana joukko nuoria ANC:n jäseniä, muun muassa Oliver Tambo, Nelson Mandela ja Walter Sisulu perustivat ANC:n nuorisojärjestön CYL:n (engl. Congress Youth League) tarkoituksenaan aktivoida ja radikalisoida järjestöä. 1940-luvun lopulla he osittain Mahatma Gandhin johtaman Intian itsenäisyystaistelun innoittamana ehdottivat järjestön ottavan käyttöön lakot, boikotit ja kansalaistottelemattomuuden. Vuonna 1949 CYL:n onnistui syrjäyttää ANC:n entinen puheenjohtaja Alfred Xuma, joka suhtautui uuteen strategiaan kielteisesti ja ANC:n johtoon nousi James Moroka. Lisäksi kolme CYL:in edustajaa (Tambo, Sisulu ja Mandela) valittiin ANC:n toimeenpanevaan komiteaan. Kansallispuolueen vaalivoiton jälkeen vuonna 1949 ANC hyväksyi uuden toimintaohjelman ja uudenlainen vastarinta alkoi. Myös Etelä-Afrikan kommunistinen puolue, SACP, organisoi yleislakon toukokuussa 1950.

Kommunismin hävittämislaki

Hallituksen vastaus lakkoihin ja vastarintaan oli nopea ja kovakourainen. Poliisi ja sotilaat pakottivat työläiset töihin. Johannesburgissa 18 ihmistä kuoli poliisin avattua tulen muun muassa Alexandrian kaupunginosassa. Kukistaakseen vastarinnan hallitus myös sääti uuden kommunismin hävittämislain (Suppression of Communism Act) jossa kommunistinen puolue kiellettiin. Laissa kommunismi määriteltiin ”toiminnaksi, jonka tarkoituksena on aikaansaada mikä tahansa poliittinen, teollinen, sosiaalinen tai taloudellinen muutos unionissa epäjärjestystä tai häiriötä edistämällä..tai joka lisää vihamielisyyttä eurooppalaisten ja ei-eurooppalaisten rotujen välillä”. Laki antoi oikeusministeriölle oikeuden kerätä luetteloita kommunistisina pidettyjen järjestöjen jäsenistä ja antamaan näille, yleensä viideksi vuodeksi kerrallaan, ”pannamääräyksen”. Pannamääräyksen saanut henkilö ei saanut esiintyä julkisesti ja hänen asumistaan ja liikkumistaan rajoitettiin. Oikeusministerille myönnettiin lisäksi oikeus julistaa mikä hyvänsä yhteisö laittomaksi ja takavarikoida sen varat. Hänellä oli lisäksi oikeus kieltää julkiset kokoontumiset, jotka ”edistivät kommunismia”. Kommunismin hävittämislakia käytettiin lähes kaiken hallitukseen kohdistuneen kritiikin vaimentamiseen.
Hallitus ei kuitenkaan onnistunut kukistamaan apartheidin vastustajia. Huhtikuussa 1952 ANC aloitti yhdessä SAIC:n ja sen johtajien Yusuf Dadoon ja M.P. Naickerin kanssa vastarintakampanjan, joka koostui lakoista ja työseisauksista. Hallitus vastasi kieltämällä opposition sanomalehtiä ja antamalla pannamääräyksiä liikkeen johtajille. Joulukuuhun mennessä 8 500 oli pidätetty pääasiassa Kapmaassa. Kampanjan aikana ANC:n suosio lisääntyi nopeasti ja sen jäsenmäärä kasvoi vuoden 1952 alun alle 7 000 jäsenestä vuoden lopun yli 100 000 jäseneen. Samalla liikkeen johto myös vaihtui: James Moroka erotettiin hänen myönnettyä kommunismin hävittämislain nojalla häntä vastaan nostetut syytteet, vetosi lieventäviin asianhaaroihin ja julkisesti sanoutui irti ANC:n periaatteista. ANC:n puheenjohtajaksi nousi päällikkö Albert Luthuli.
Hallitus vastasi kampanjaan myös uudella lainsäädännöllä. Yleisen turvallisuuden laki vuodelta 1953 antoi sille oikeuden julistaa hätätilan ja tilapäisesti kumota minkä tahansa lain, jos se katsoi, että jokin toiminta uhkasi yleistä turvallisuutta ja järjestystä. Nämä hallituksen koventuneet otteet saivat oppositionkin harkitsemaan uudelleen aikaisempaa sitoutumistaan väkivallattomaan vastarintaan. ANC ryhtyi alustavasti varautumaan maanalaiseen toimintaan peläten sen julistamista laittomaksi. Vuonna 1952 Nelson Mandela julistettiin pannaan ja pannamääräystä pidennettiin useasti niin, että se jatkui yhtämittaisesti aina vuoteen 1965 asti.

Vapauden peruskirja

Pannamääräyksistä ja pidätyksistä huolimatta ANC:n, SAIC:n, Värillisten kansalliskongressin ja ammattijärjestöjen keskusliiton SACTU:n onnistui järjestää 25. - 26. kesäkuuta 1955 suuren kansankongressiksi kutsutun kokouksen pienessä Kliptownin kylässä lähellä Sowetoa. Kokoukseen osallistui yli 3 000 delegaattia. Sen tarkoituksena oli esitellä järjestöjen yhteinen näkemys uudesta, demokraattisesta Etelä-Afrikasta ja keskustelun pohjana oli useita viikkoja ennen kokouksen alkua valmisteltu Vapauden peruskirja (Freedom Charter). Poliisit hajottivat kokouksen 26. kesäkuuta ilmoittaen, että käynnissä oli maanpetos ja kirjasi kaikkien osallistujien nimet ja osoitteet muistiin. Seuraavana vuonna 156 kokoukseen osallistunutta, muun muassa Sisulu, Luthuli, Mandela ja Tambo, asetettiin syytteeseen maanpetoksesta. Hallitus sääti lisäksi kaksi uutta lakia, joilla maahan perustettiin sensuurivirasto, jonka tehtävä oli sensuroida Etelä-Afrikassa tuotettuja tai sinne tuotuja elokuvia, kirjoja ja muuta materiaalia.
Vaikka poliisit keskeyttivätkin kokouksen, lähes kaikki Vapauden peruskirjan pykälät ehdittiin hyväksyä sen aikana. Vapauden peruskirjan lähtökohtana oli, että Etelä-Afrikan tulisi olla roduton yhteiskunta, jossa millään kansanryhmällä ei olisi erityisoikeuksia tai -vapauksia. Kaikkia ihmisiä tulisi myös kohdella lain edessä tasavertaisesti ja maa tulisi jakaa niiden kesken, jotka viljelevät sitä. Vapauden peruskirjan mukaan kansan tulisi myös ”saada osuus maan varallisuudesta”, mikä usein, erityisesti Kansallispuolueen propagandassa, tulkittiin kaikkien maassa toimivien yritysten sosialisoimiseksi.
ANC:n johtajia vastaan käyty maanpetosoikeudenkäynti venyi viiden vuoden mittaiseksi. Samaan aikaan laaja vastarinta jatkui. Tuhannet ihmiset osallistuivat Witwatersrandissa linja-autoboikottiin, jolla vastustettiin matkalippujen hintojen nostamista. Etelä-Afrikan naisliitto (Federation of South African Women) järjesti mielenosoituksia uusia passilakeja vastaan, joilla passienkantopakko ulotettiin myös naisiin. Vuonna 1956 20 000 ihmisen mielenosoitus toimitti hallitukselle passilakien vastaisen vetoomuksen.

PAC:n synty ja Sharpevillen verilöyly

Vuonna 1959 joukko ANC:n joukkotoiminnan laihoihin tuloksiin kyllästyneitä aktivisteja ryhtyi kritisoimaan ANC:n johtajistoa liiallisista kompromisseista ja siitä, että yhteistyö muiden järjestöjen kanssa oli estänyt ANC:tä ajamasta täysipainoisesti mustien etuja. Robert Sobukwen johtama ryhmittymä pakotettiin pian eroamaan ANC:stä ja he perustivat uuden järjestön Pan-Africanist Congressin, PAC:n. Heti perustamisensa jälkeen PAC ryhtyi organisoimaan kampanjaa passilakeja vastaan. He kehottivat ihmisiä kerääntymään poliisiasemien eteen ilman passejaan ja vaatimaan poliisia pidättämään heidät. 21. maaliskuuta 1960 eräs tämänkaltainen mielenosoitus Sharpevillen townshipissä Johannesburgin eteläpuolella päättyi verisesti poliisien avattua tulen väkijoukkoon ja ampui 30 sekunnin aikana yli 700 laukausta väkijoukkoon tappaen 69 ja haavoittaen 186:ta. Suurinta osaa kuolleista ja haavoittuneista oli ammuttu selkään väkijoukon paetessa tulitusta. Tapahtuma aikaansai suuria protestimielenosoituksia, jotka huipentuivat 30 000 ihmisen mielenosoitukseen parlamenttitalon edessä Kapkaupungissa. Verwoerd vastasi mielenosoituksiin julistamalla hätätilan, pidättämällä 18 000 mielenosoittajaa ja julistamalla sekä ANC:n että PAC:n laittomiksi järjestöiksi.

Aseellinen vastarinta ja Rivonian oikeudenkäynti

Laittomaksi julistamisen jälkeen sekä ANC että PAC perustivat maanalaiset organisaatiot hallituksenvastaisen vastarinnan jatkamiseksi. Nelson Mandelan vuonna 1961 perustama ANC:n aseellinen siipi Umkhonto we Sizwe (suom. Kansakunnan keihäs), lyhyesti MK, aloitti pommikampanjan strategisia kohteita, kuten poliisiasemia ja voimalaitoksia vastaan pyrkien välttämään ihmisten vahingoittamista. PAC:n aseellinen siipi Poqo (suom. Puhdas), aloitti puolestaan terrorikampanjan afrikkalaisia hallituksen kanssa yhteistyössä olleita päälliköitä vastaan. Mandelan näkemyksen mukaan aseellisen kamppailun aloittaminen oli välttämätöntä, koska hallitus oli estänyt kaikki lailliset vastarinnan muodot.
Hallituksen oppositionvastaista kamppailua johtivat oikeusministeri John Vorster ja turvallisuuspoliisin johtaja kenraali Hendrik J. van den Bergh, jotka molemmat olivat nuoruudessaan kuuluneet Ossewabrandwagiin ja olleet toisen maailmansodan aikana vangittuna natsisympatioidensa takia. Merkittävin heidän läpiajamansa uusi laki oli vuoden 1963 asetus, jolla poliisille annettiin oikeus pidättää kuka hyvänsä korkeintaan 90 päiväksi ilman syytettä ja oikeutta tavata lakimiestä. 90 päivän päätteeksi poliisi saattoi pidättää saman henkilön välittömästi uudelleen 90 päiväksi ja toistaa tätä periaatteessa niin kauan kuin halusi. Samana vuonna hallitus sai merkittävän voiton vastarintaliikkeestä, kun sen onnistui pidättää kesäkuussa seitsemäntoista ANC:n ja Umkhonto we Sizwen johtajaa maatilalta Rivoniassa, läheltä Johannesburgia. Vuonna 1964 järjestetyssä niin kutsutussa Rivonian oikeudenkäynnissä heitä ja Mandelaa, joka oli jo vankilassa muista syytteistä, syytettiin maanpetoksesta. Kahdeksan, mukaan lukien Sisulu ja Mandela, tuomittiin elinkautiseen vankeuteen. Vuonna 1960 Nobelin rauhanpalkinnon saanut ANC:n puheenjohtaja Albert Luthuli laitettiin kotiarestiin Zulumaan maaseudulle kuolemaansa vuonna 1967 asti. Oliver Tambo pakeni Etelä-Afrikasta ja valittiin maanpaossa olleen ANC:n puheenjohtajaksi. Verwoerdin kuoltua värillisen parlamentin lähetin murhaamana nousi Vorster maan pääministeriksi vuonna 1966 erityisesti ANC:n murskaamisessa saavuttamillaan ansioilla.

Kohti muutosta

Etelä-Afrikka ajautui vuosien 1984 ja 1985 aikana kohti poliittista kaaosta, jota entisestään pahensi maan heikentynyt taloustilanne, kun maan tärkeimmän vientituotteen, kullan, maailmanmarkkinahinta kääntyi laskuun ja samalla tuontiöljyn hinta kallistui. ANC pyrki edistämään tätä sekasortoa kehottaen: ”Tehkää apartheidista toimimaton! Tehkää maasta mahdoton hallita!”. Vuoden 1985 aikana maan mustien alueiden apartheid-järjestelmän mukainen paikallishallinto käytännössä katosi kokonaan ja sen sijaan syntyi erilaisia yhteisöllisiä päätöksenteko- ja toimeenpanoelimiä, kuten katukomiteoita, asukasyhdistyksiä ja kansanoikeuksia.
UDF:n rinnalla merkittävimmäksi maan sisällä vaikuttaneeksi oppositionjärjestöksi nousi mustien ammattiyhdistysliikkeiden keskusjärjestö Congress of South African Trade Unions COSATU, jonka muodosti yli 30 erillistä ammattiyhdistystä ja yli 500 000 jäsentä. COSATU toimi Vapauden peruskirjan keskeisten periaatteiden puolesta ja toimi läheisessä yhteistyössä UDF:n kanssa. COSATU:n jäsenjärjestöt organisoivat laajoja apartheidia vastustaneita lakkoja ja lakoissa menetettyjen työpäivien määrä kolminkertaistui vuosien 1983 ja 1984 välillä ja edelleen kaksinkertaistui seuraavan vuoden aikana.
Maan lain ja järjestyksen ministerin Adriaan Vlokin mukaan Etelä-Afrikka oli ”anarkian ja verisen vallankumouksen” kynnyksellä ja Botha julisti maahan yleisen hätätilan poliisin murhaaman UDF-aktivistin, Matthew Goniwen, hautajaispäivänä 21. heinäkuuta 1985. Hätätilalain perusteella poliisille annettiin oikeus pidättää ihmisiä ilman syytteitä määräämättömäksi ajaksi ilman, että pidätetyillä oli oikeutta lakimieheen tai ilman että heidän perheenjäsenilleen ilmoitettiin pidätyksestä. Hallituksen oikeutta sensuroida sanomalehdistöä ja muita joukkotiedotusvälineitä laajennettiin entisestään. Poliiseja ja sotilaita sijoitettiin townshipeihin ja noin 8 000 UDF:n jäsentä pidätettiin. Erään tutkimuksen mukaan noin 85 % pidätetyistä kidutettiin vankilassa. Poliisin tuliaseiden käyttö mielenosoituksia vastaan lisääntyi ja yhteenotoissa kuoli vuonna 1984 100 ja vuonna 1985 jo yli 500 ihmistä.

Kansainvälinen painostus

Hallituksen otteiden koveneminen perustuslain hyväksymisen jälkeisten mellakoiden aikana johti laajaan kansainväliseen vastalausemyrskyyn. Vuosien 1984–85 aikana lähes 100 yhdysvaltalaista yritystä lähti Etelä-Afrikasta ja monet ylikansalliset pankit kieltäytyivät lainoittamasta maata. Botha pyrki vakuuttamaan, että maa oli matkalla muutokseen ja suostui vuonna 1986 Kansainyhteisön nimittämän ”Huomattavien henkilöiden ryhmän” (engl. Eminent Person's Group) vierailuun maassa ja salli ryhmän tavata myös vankilassa olleen Mandelan. Ryhmän vielä ollessa maassa Botha kuitenkin toteutti sotilasiskut ANC:n ja PAC:n sotilastukikohtiin Botswanassa, Zimbabwessa ja Sambiassa ja laajensi aikaisemman alueellisen hätätilan koko maahan. Ryhmä katsoi tämän tahalliseksi provokaatioksi ja poistui samana iltana maasta. Raportissaan se suositteli Kansainyhteisön asettavan laajat ja velvoittavat talouspakotteet Etelä-Afrikalle.
Pohjoismaista tuli merkittäviä rahallisia ja moraalisia ANC:n tukijoita. Ruotsin pääministeri Olof Palme piti helmikuussa 1986 puheen sadoille ruotsalaisille apartheidin vastustajille ja merkittäville ANC:n johtajille, jossa hän totesi, ettei ”apartheidia voida uudistaa, se täytyy hävittää”. Monet muut länsivallat suhtautuivat aluksi varauksellisemmin apartheidin-järjestelmän tuomitsemiseen. Vuoteen 1986 sekä Yhdysvaltain presidentti Ronald Reagan, että Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Margaret Thatcher pyrkivät toteuttamaan ”rakentavan yhteistyön” politiikkaa Etelä-Afrikan hallituksen kanssa ja käyttivät muun muassa veto-oikeuttaan YK:n asettamia talouspakotteita vastaan. Reagan ja Thatcher perustelivat näkemystään Etelä-Afrikan keskeisellä roolilla kommunismin leviämisen estämisessä eteläisessä Afrikassa. Thatcher myös julisti ANC:n terroristijärjestöksi. Kansalaismielipide kuitenkin kääntyi apartheid-järjestelmää vastaan ja lopulta Yhdysvaltain senaatti lokakuussa 1986 asetti Etelä-Afrikan kauppasaartoon ohittaen presidentti Ronald Reaganin veto-oikeuden.
Kansainvälisen kauppasaarron ja sisäisten levottomuuksien vaikutus maan taloudelle oli tuhoisa. Investoinnit maahan lakkasivat samalla, kuin tuontitavaroiden hinnat nousivat merkittävästi (esimerkiksi 60 % vuosien 1986 ja 1987 välisenä aikana). Maa ei saanut enää lainaa ulkomailta ja joutui käyttämään suuremman osan valtion varoista vanhojen lainojen hoitamiseen samalla kun randin arvo romahti. Myös maan tärkeimmän vientituotteen kullan maailmanmarkkinahinta oli laskenut jo kymmenen vuotta ja oli arvoltaan vuonna 1988 vain puolet siitä mitä se oli ollut vuosikymmen aikaisemmin. Taloustilanteen huononeminen käänsi maan yritysjohtajat, jotka aikaisemmin olivat hyötyneet apartheidin luomasta halvasta työvoimasta, Bothaa ja Kansallispuoluetta vastaan.

Reformoidun kirkon suhtautuminen

Historiallisista syistä afrikaanerit ovat pitäneet itseään sorrettuna vähemmistönä, joka on pyrkinyt pysymään Jumalalle uskollisena ulkoisten vihollisten ympäröimänä. Tämä uhan tunne sekä maan mustan enemmistön että poliittisesti ja taloudellisesti vahvan englanninkielisen ryhmän taholta johti afrikaanerikirkot kehittämään 1900-luvun aikana rasistisia näkemyksiä, joita ne ovat pyrkineet puolustamaan teologisesti. Etelä-Afrikan reformoidut kirkot olivat olleet osallisena afrikaanerinationalismin nousussa jo vuosisadan alkupuolelta asti, ja monet kirkon papeista olivat muun muassa Broederbondin jäseniä. Vuonna 1954 kirkko antoi lopullisen siunauksensa apartheid-järjestelmälle lausunnossaan, jossa se muun muassa totesi:

»Jumalan sana ei edistä tasavertaisuutta, vaan on todistettu raamatullinen periaate, että jokaisessa yhteisössä on pysyvä hierarkia auktoriteettien välillä. Ne, jotka ovat kulttuurillisesti ja henkisesti kehittyneempiä ovat velvollisia johtamaan ja suojelemaan vähemmän kehittyneitä.» 
Kun apartheid-järjestelmää alettiin kyseenalaistaa 70- ja 80-luvuilla, reformoidut kirkot olivat pääsääntöisesti tiukasti sen kannalla, ja kirkot olivatkin poliittisten uudistusten esteenä. Jotkut kirkkojen papeista kuitenkin vastustivat järjestelmää, esimerkiksi Beyers Naudé jätti oman valkoisen seurakuntansa 1970-luvun lopulla ja liittyi mustien seurakuntaan. Vasta reformoitujen kirkkojen maailmanliiton julistettua apartheidin harhaopiksi 1980-luvun alussa ja sen erotettua eteläafrikkalaiset kirkot alkoi sen kannatus vähentyä kirkon piirissä. Vuonna 1986 kaikki kirkkojen seurakunnat desegregoitiin.
Useat muut kristilliset kirkkokunnat, erityisesti metodistit ja anglikaaninen kirkko, tuomitsivat apartheid-järjestelmän. Etelä-Afrikan kirkkojen neuvosto, johon reformoidut kirkot eivät kuuluneet, oli äänekäs apartheidin vastustaja ja sen pääsihteerit Nobelin rauhanpalkinnon vuonna 1984 saanut arkkipiispa Desmond Tutu ja Beyers Naudé toimivat aktiivisesti sen poistamiseksi. Etelä-Afrikan hallitus järjesti vuonna 1988 pommi-attentaatin järjestön päämajaan Khotso Houseen.

Suurapartheid

Suurapartheid oli massiivinen sosioekonominen ohjelma, jonka tarkoituksena Verwoerdin mukaan oli pitää musta väestö poissa valkoisten asuttamilta alueilta ja siten pelastaa valkoinen yhteisö häviämiseltä. Sen keskeisenä ajatuksena oli, että rotujen täydellinen erottaminen toisistaan johtaisi vakauteen ja järjestykseen. Uskottiin, että eteläafrikkalaiset ei-valkoiset väestöryhmät hyväksyisivät omien yhteisöjensä tilanteen, kunhan heidän yhteytensä valkoiseen Etelä-Afrikkaan pidettäisiin mahdollisimman vähäisenä. Verwoerdin mukaan afrikkalaisten ”ei tulisi haluta integroitua eurooppalaisen yhteisön elämään, vaan ymmärtää, että hänen omassa yhteisössään kaikki ovet ovat avoinna”.
Suurapartheidin tarkoituksena oli myös turvata halvan työvoiman saatavuus ja kuitenkin pitää afrikkalaiset poissa kaupungeista rakentamalla tehtaita mustien heimoreservaattien rajoille. Vaikka hallituksen nimittämä Tomlinsonin komissio oli jo 1956 todennut, etteivät heimoreservaatit pystyisi edes parhaiden olosuhteiden vallitessa elättämään kuin kaksi kolmasosaa mustasta väestöstä, hallitus kieltäytyi varaamasta mustille lisää alueita ja samalla lisäsi toimenpiteitä, joilla mustia siirrettiin reservaatteihin valkoisille nimetyiltä alueilta. Vuonna 1963 ensimmäinen bantustaniksi uudelleen nimetty heimoreservaatti, Transkei julistettiin itsehallintoalueeksi ja vuonna 1976 ”itsenäiseksi”. Muitakin bantustaneita pyrittiin saattamaan itsenäisiksi, vaikka ne olivat vielä vähemmän elinkelpoisia kuin Transkei. Esimerkiksi Bophuthatswana koostui 19:stä ja KwaZulu 11 irrallisesta maanpalasesta, joiden välissä oli valkoisille varattuja maanviljelysalueita. Koko maan rannikko oli myös nimetty valkoiseksi alueeksi. Hallituksen lopullisena tavoitteena oli siirtää kaikki afrikkalaiset bantustanien kansalaisiksi.
Ryhmäaluelain perusteella koko Etelä-Afrikka jaettiin alueisiin, joissa kussakin saattoi asua vain yhden etnisen ryhmän jäseniä ja kaikkien muiden ryhmien tuli muuttaa pois alueelta. Käytännössä kuitenkin vain mustat joutuivat muuttamaan. Jo vuonna 1954 Johannesburgin Sophiatownin, Newclaren ja Martindalen alueet julistettiin valkoisiksi ja mustat pakotettiin lähtemään kodeistaan. Sophiatowniin muutti 60 000 pakkosiirretyn mustan tilalle afrikaanereita ja se nimettiin uudelleen ”Riemuvoitoksi” (afrikaansiksi Triomf). Suurapartheidin aikana 1950-luvun puolesta välistä aina 1980-luvun puoleen väliin yhteensä 3,5 miljoonaa mustaa afrikkalaista siirrettiin pois ”valkoisilta” alueilta prosessissa, jota kutsuttiin ”mustien pisteiden hävittämiseksi”. Suurin osa näistä mustista siirrettiin jo aikaisemmin kroonisesti ylikansoitettuihin bantustaneihin.
Bantustanien avulla Etelä-Afrikan hallitus onnistui myös vähentämään ”tuottamattoman kansanosan” aiheuttamia kuluja. Koska mustat eteläafrikkalaiset siirrettiin kotimaihinsa, ei ”valkoisessa Etelä-Afrikassa” ollut tarvetta tarjota heille palveluja kuten terveydenhuoltoa, sähköä tai vesijohtoja. Valkoisen Etelä-Afrikan ei myöskään tarvinnut rakentaa mustille asuntoja. Tämän vuoksi esimerkiksi Pretoriassa ei rakennettu yhtään asuntoa mustille alueilla vuosien 1967 ja 1976 välisenä aikana. Arvioiden mukaan tämä politiikka johti 1970-luvun loppuun mennessä yli 140 000 asunnon vajaukseen maassa. Sowetolaisessa neljän huoneen talossa asui keskimäärin 14 ihmistä. Siirtämällä ihmisiä bantustaneihin ja myöhemmin myöntämällä niille itsenäisyys tai itsehallinto, Etelä-Afrikan onnistui nimellisesti vähentää mustien osuutta maan väestöstä mustien suuresta syntyvyydestä huolimatta. Samalla bantustanien väkiluku kasvoi 4,4 miljoonasta ihmisestä 11 miljoonaan ihmiseen. Kotimaiden väestötiheydet nousivat hälyttäviin lukuihin. Esimerkiksi Transkeissa asui 55 ihmistä neliökilometrillä ja QwaQwassa 298. Valkoisessa Etelä-Afrikassa Kapmaan provinssin väestötiheys oli samaan aikaan 2 henkeä / km².
Etelä-Afrikan hallitus säilytti otteensa ”itsehallinnollisiin” ja ”itsenäisiin” kotimaihin. Se asetti alueita hallitsemaan johtajia, jotka olivat yhteistyöhaluisia Pretorian kanssa. Alueiden talous oli myös täysin riippuvainen Etelä-Afrikasta ja suora tuki muodosti suuren osan niiden budjeteista. Suurin osa eteläafrikkalaisesta turvallisuuslainsäädännöstä oli myös voimassa alueilla siihen asti, kunnes kotimaa julistettiin itsenäiseksi. Bantustanien hallitsijat toimivat yleisesti diktatoriaalisesti ja niiden hallinto oli yleisesti erittäin korruptoitunutta.
1970-luvun loppuun mennessä alkoi Etelä-Afrikan hallituskin huomata kotimaa-järjestelmän epäonnistumisen. Hallituksen vuonna 1970 asettaman Riekertin komission raportin mukaan kotimaiden köyhyys oli niin musertavaa, ettei kymmenille tuhansille ihmisille jäänyt henkiinjäämiseksi muuta vaihtoehtoa kuin siirtyä suuriin kaupunkeihin laittomasti. Suurapartheidin kustannukset valtiolle olivat myös valtavat. Mustien afrikkalaisten kuljettaminen päivittäin asuinaluiltaan usein sadankin kilometrin päässä oleviin työpaikkoihin vaati valtavaa julkista liikennettä. Koska mustien palkkoja pidettiin myös keinotekoisen alhaisina, ei kuljetuksiin käytettyjen linja-autojen todellisia kustannuksia voitu periä työläisiltä, vaan valtio tuki sitä valtavilla summilla. KwaNdebelen saama bussituki oli suurempi kuin kotimaan bruttokansantuote. Suurapartheid ei pystynyt myöskään pitämään mustia pois suurkaupungeista kuten oli tarkoitus vaan 1980-luvulle tultaessa mustien kaupunkilaisten määrä oli kaksinkertaistunut.

Bantukoulutus

Vuoden 1953 bantuopetuksen laki lopetti tuen kaikilta lähetyskouluilta, jotka siihen asti olivat huolehtineet suuresta osasta mustien koulutusta. Suurin osa näistä kouluista siirtyikin hallitukselle tai lopetti toimintansa, ainoastaan katolisen kirkon ja adventistien koulut jatkoivat. Vuonna 1959 myös afrikkalaisten opiskelu valkoisten korkeakouluissa kiellettiin joitain poikkeuksia lukuun ottamatta ja afrikkalaisille, värillisille ja intialaisille perustettiin omat erilliset korkeakoulut. Kansallispuolue katsoi bantukoulutuksen olevan keskeinen kulmakivi siirtymisessä kohti täysin eroteltua yhteiskuntaa. Alkuasukasasian ministerin Henrik Verwoerdin mukaan afrikkalaisille tuli opettaa heidän omaa kulttuuriperinnettään, ja koulujärjestelmän ”tulee valmentaa ja opettaa ihmisiä heidän elämänsä mahdollisuuksien mukaisesti”. Hallitus sääteli bantukoulutuksen sisältöä, ja koulukirjat sisälsivät yleisesti sellaisia lauseita kuin ”Kafferi on varastanut veitsen, tämä kafferi on laiska”.
Etelä-Afrikan koulujärjestelmä oli räikeän epäoikeudenmukainen. Valkoisen Etelä-Afrikan koulut olivat länsimaista tasoa ja koulutus niissä oli ilmaista ja pakollista. Mustien kouluista 30 %:ssa ei ollut sähköä, 25 %:sta puuttui vesijohto ja vain puolessa oli viemäröinti. Kolmasosa mustien koulujen opettajista oli epäpäteviä. Mustille, intialaisille ja värillisille koulutus myös maksoi eikä se ollut pakollista. Koulutusjärjestelmän epäoikeudenmukaisuus nosti koulut mustien vastarinnan keskeiseksi alueeksi. Soweton mellakat alkoivat mustien oppilaiden vastustaessa afrikaansin käyttöä opetuksessa ja johtivat 17 kuukautta jatkuneeseen mielenosoitusaaltoon maassa. Koko koulujärjestelmä politisoitui ja opiskelijat huusivat mielenosoituksissa ”Vapaus nyt, koulutus myöhemmin”.

Poliisivaltio

Apartheid-järjestelmälle tunnusomaiseksi piirteeksi muodostui hallituksen ja opposition välinen kamppailu, jossa hallitus vastasi opposition toimintaan säätämällä uutta kansalaisoikeuksia rajoittavaa lainsäädäntöä ja koventamalla opposition kukistamiseksi käyttämiään menetelmiä. Jo 1950-luvulla hallitukselle selvisi, ettei maan ei-valkoinen enemmistö tulisi hyväksymään apartheid-järjestelmää ja vastarinnan ilmetessä vastattiin siihen voimakeinoin. 1960-luvun aikana poliisien ja hallituksen toimivaltuuksia lisättiin toistuvasti muun muassa vastauksena Sharpevillen verilöylyn aiheuttamiin mellakoihin ja Umkhonto we Sizwen uhkaan. Kommunismin hävittämislaki mahdollisti vastarintajärjestöjen julistamisen laittomaksi. Sen avulla myös ANC, PAC ja maan kommunistinen puolue ajettiin maanpakoon ja iso osan niiden johtajista vangittiin. Vuonna 1963 poliisille annettiin oikeus pidättää kuka hyvänsä korkeintaan 90 päiväksi kerrallaan ilman syytettä (tämä nostettiin myöhemmin 180 päivään ”paperitöiden vähentämiseksi”) ja oikeutta tavata lakimiestä. 90 päivän päätteeksi poliisi saattoi pidättää saman henkilön välittömästi uudelleen ja toistaa tätä mielivaltaisesti. Lakiin lisättiin vielä samana vuonna kuuluisa ”Sobukwe-pykälä”, joka antoi oikeusministerille oikeuden pidentää oikeuden määräämää vankilatuomiota poliittisin perustein vangituille. Ainoa pykälän perusteella vangittuna pidetty oli PAC:n puheenjohtaja Robert Sobukwe.
Lainsäädännön ohella hallitus ryhtyi rakentamaan laajaa turvallisuusorganisaatiota vastarinnan tarkkailemiseksi ja kitkemiseksi. Vuonna 1963 perustettiin Valtion turvallisuustoimisto (engl. Bureau Of State Security, BOSS) koordinoimaan turvallisuuspoliisin ja armeijan sotilastiedustelun yhteistyötä. BOSS raportoi suoraan pääministerille ja sen toiminta oli salaista. Vuonna 1972 perustettiin Valtion turvallisuusneuvosto (engl. State Security Council, SSC), jonka tehtävänä oli luoda valtiolle turvallisuuspoliittista strategiaa ja toimia pääministerin neuvonantajana. Sen jäseninä olivat pää- (myöhemmin presidentti), puolustus-, oikeus-, poliisi- ja ulkoministerit sekä tiedusteluvirkamiehiä. SSC:n päätöksiä toimeenpanemaan luotiin yhdistettyjä hallintokeskuksia (engl. Joint Management Centres, JMC), joita johtivat armeijan tai poliisin komentajat ja jotka hallinnoivat kunnallisten virkamiesten, postilaitoksen johtajien, palopäälliköiden ja muiden virkamiesten verkostoa.
Soweton mellakoiden jälkeen uutta turvallisuuskoneistoa ryhdyttiin käyttämään oppositiota vastaan. Mellakoiden jälkeisen vuoden aikana 21 ihmistä kuoli poliisin huostassa ja lukuisia muita kidutettiin vankilassa. Steve Bikon kuoltua poliisin kuulustelun yhteydessä vakaviin aivovaurioihin hallitus joutui kansallisen ja kansainvälisen painostuksen alaisena suorittamaan sisäisen tutkinnan tapauksesta. Virallisen tutkimuksen loppuraportissa todetaan Bikon hyökänneen tuolilla poliisien kimppuun ja saaneen vammat kaaduttuaan poliisien yrittäessä hillitä häntä. Totuuskomission kuulusteluissa 20 vuotta myöhemmin Bikon kuulustelua johtanut poliisi, majuri Harold Snyman, kertoi kuitenkin esimiehensä, eversti Piet Goosenin, vaatineen kuolemaan johtaneiden todellisten tapahtumien salaamista, koska ne olisivat saattaneet hallituksen huonoon valoon. Todellisuudessa Biko oli kuollut poliisien pahoinpideltyä hänet raa’asti kuulustelujen yhteydessä.

Sensuuri

Hallitus rajoitti Etelä-Afrikassa tiedonvälitystä 1950-luvun puolestavälistä eteenpäin merkittävästi. Hallitus ei kuitenkaan suorittanut varsinaista ennakkosensuuria, vaan sen sijaan maassa oli yli 120 eri säädöstä ja lakia, jotka säätelivät mitä voitiin julkaista ilman syytteeseen joutumista. Tämä asetusten ja lakien viidakko johti lehdistön tehokkaaseen itsesensuuriin.
Keskeisin apartheidin aikaisista sensuurilaeista oli Kommunismin hävittämislaki, joka kielsi lehtiä julkaisemasta pannamääräyksen saaneiden henkilöiden kommentteja tai valokuvia eikä myöskään mitään minkä katsottiin edistävän kiellettyjen järjestöjen tavoitteita. Muut lait estivät raportoinnin maan vankiloista tai poliisin ja puolustusvoimien toiminnasta ilman kyseisten organisaatioiden lupaa. Tämän lain perusteella maan lehdistö ei saanut kirjoittaa Etelä-Afrikan kymmenen vuotta jatkuneesta sodasta Angolassa, koska hallitus kielsi joukkojen olemassaolon. Myös maan ydinohjelmasta, öljyntuonnista ja kansainvälisistä talouspakotteista kirjoittaminen oli kielletty, kuten myös tarkemmin erittelemätön ”keskeisistä asioita” (engl. main points) raportoiminen.
Hallituksen säätämillä turvallisuuslakien perusteella sillä oli oikeus suorittaa etsintöjä minkä hyvänsä lehden toimituksessa, pidättää lehtimiehiä ilman oikeudenkäyntiä ja oikeusministeri saattoi lakkauttaa minkä lehden hyvänsä vedoten ”kansalliseen turvallisuuteen”. Sensuurilakeja tiukennettiin entisestään hätätilalakien aikana. 1980-luvulla townshipeissa olleiden mielenosoitusten aikana poliisilla oli oikeus julistaa alue ”levottomaksi”, jolloin kaikkien toimittajien ja valokuvaajien oli välittömästi poistuttava siltä pidättämisen uhalla.
Sensuurista huolimatta jotkut eteläafrikkalaiset sanomalehdet onnistuivat raportoimaan maan hallituksen toiminnasta myös kriittisesti. John Vorsterin hallitus kaatui ja Botha nousi maan pääministeriksi, kun Rand Daily Mail -sanomalehti paljasti vuonna 1978, että Vorster ja BOSS:n johtaja kenraali van den Bergh olivat käyttäneet laittomasti valtion varoja uutismedioiden manipuloimiseen ja yrittäneet ostaa ulkomaalaisia sanomalehtiä, muun muassa Washington Star -lehden.

Erityisyksiköt

Craig Williamson, entinen turvallisuuspoliisi, kertoi totuuskomissiolle antamassaan lausunnossa, että turvallisuusjoukoille annettiin käsky ”lopettaa vastarinnan käsitteleminen silkkihansikkain”. Ensimmäinen käskyn mukainen erikoisyksikkö oli vuonna 1979 perustettu Koevoet (suom. Sorkkarauta), jonka tehtävänä oli taistella SWAPO:a vastaan silloisessa Lounais-Afrikassa. Koevoetin 250 eteläafrikkalaista poliisiupseeria ja 750–800 paikallista ovamboa tulivat kuuluisiksi raa’asta väkivallasta ja vankien kiduttamisesta. Koevoetin yksiköt kilpailivat tapettujen kapinallisten ja epäiltyjen kapinallisten määrästä ja saivat hallitukselta korvauksen tämän perusteella.
Hallituksen erikoisyksiköt organisoivat myös useita ANC:n ja muiden vastarintajärjestöjen johtajien murhayrityksiä Etelä-Afrikan ulkopuolella. Vuosien 1980 ja 1984 välisenä aikana hallitus toteutti ainakin kaksitoista tämän kaltaista operaatiota Lesothon, Swasimaan ja Zimbabwen maaperällä ja myös pommi-iskun ANC:n päämajaan Lontoossa. Merkittävin pommi-iskujen uhri oli SACP:n pääsihteerin Joe Slovon vaimo Ruth First, joka kuoli kirjepommiin vuonna 1982. Vaikka Etelä-Afrikan hallitus kielsi osuutensa attentaatissa, totuus paljastui vuonna 1999 Williamsonin anottua armahdusta Totuuskomissiolta. Williamson kertoi osallisuudestaan pommin rakentamiseen ja lähettämiseen saatuaan siihen suoran käskyn esimieheltään eversti Piet Goosenilta, jonka tiesi saavan komentoja suoraan poliisiministeriltä.
Nykyisin on erimielisyyttä siitä, kuinka tarkkaan valtion ylimmät vallanpitäjät olivat tietoisia poliisin erikoisyksiköiden toiminnasta. SSC:n kokousten pöytäkirjoissa käytetään usein termejä kuten ”eliminoida”, ”neutraloida”, ”etsiä ja tuhota” tai ”poistaa pysyvästi yhteiskunnasta”. SSC:n kokousten osallistujat kuten entinen ulkoministeri Pik Botha ovat esittäneet, ettei näiden termien käyttäminen tarkoittanut, että hallitus olisi valtuuttanut apartheidin vastustajien murhia, vaikka myöntääkin, että turvallisuusjoukot ovat ne siten voineet tulkita. Monien entisten erikoisyksiköiden jäsenten näkemys on erilainen. Eugene de Kock, joka toimi muun muassa Koevoetissa ja johti myöhemmin Vlakplaasissa toiminutta C1-erityisyksikköä, osallistui ANC:n Lontoon päämajan pommi-iskuun. Hän nimesi omaelämäkerrassaan lukuisia kenraaleja ja ministereitä, jotka olivat osallistuneet Vlakplaas-yksikön perustamiseen. Williamson korosti totuuskomissiolle erityisyksiköiden toiminnan salaista luonnetta: ”yhdestoista käsky..oli sinä et saa jäädä kiinni.”
Vlakplaas-yksikkö perustettiin vuonna 1979 koulutuspaikaksi, jossa ANC:n ja PAC:n ”käännytettyjä” aktivisteja eli askareita koulutettiin salaisiin operaatioihin ja järjestöihin soluttautumiseen. Eugene de Kockin johdolla 1980-luvun puolivälissä siitä muodostui maan kaappausten ja poliittisten murhien keskus, joka työskenteli muiden turvallisuusyksiköiden kanssa peitelläkseen hallituksen osallistumista oppositiojohtajien murhiin. Kuuluisin Vlakplaasin operaatioista oli neljän UDF aktivistin, Matthew Goniwen, Sparrow Mkhonton, Forth Calatan ja Sicelo Mhlawulin eli niin kutsutun Cradockin nelikön murha kesällä 1985.
Vuosina 1987 ja 1988 turvallisuusjoukot suorittivat pommi-iskut COSATU:n ja Etelä-Afrikan kirkkojen neuvoston (engl. South African Council of Churches, SACC) toimitaloihin, vaikka jälleen hallitus kielsi osallisuutensa iskuihin ja syytti niistä apartheidin vastaisen liikkeen sisäisiä erimielisyyksiä. Kymmenen vuotta tapahtumien jälkeen lain ja järjestyksen ministeri Adriaan Vlok tunnusti osallisuutensa pommituksiin Totuuskomissiolle ja kertoi toimineensa presidentin käskyjen perusteella. Vlokin todistuksen mukaan Botha tuli keskustelemaan hänen kanssaan SSC:n kokouksen jälkeen elokuussa 1988. Presidentti sanoi SACC:n olleen pitkään kansalaistottelematon ja jotain tulee asialle tehdä. Viikon kuluttua Botha ilmoitti Vlokille että ”Khotso House [SACC:n päämaja] tulee tehdä käyttökelvottomaksi”. Vlokin ja turvallisuuspalvelun johdon suunnitelman mukaisesti rakennus räjäytettiin 31. elokuuta ilman ihmisuhreja. Presidentti Botha onnitteli Vlokia seuraavassa SSC:n kokouksessa tehtävän suorittamisesta.
Puolustusministeri Magnus Malan perusti vuonna 1987 vielä yhden valtion turvallisuuselimen, siviiliyhteistyötoimiston (engl. Civil Cooperation Bureau, CCB), jonka tehtävä oli valtion vihollisiksi tunnistettujen ihmisten eliminointi. Eräässä organisaation operaatiossa CCB:n agentti Ferdinand Barnard murhasi kotinsa edustalle apartheid-järjestelmän kriitikon ja yliopisto-opettajan David Websterin.