google/wiki40b huggingface dataset:
Michael Keane

Michael Vincent Keane (s. 11. tammikuuta 1993) on englantilainen jalkapalloilija, joka edustaa Valioliigassa pelaavaa Evertonia. Keane on pelipaikaltaan keskuspuolustaja.
Keane pelasi Manchester Unitedin junioreissa mutta aloitti aikuisten liigapelinsä lainalla Leicester Cityssä, Derby Countyssa, Blackburn Roversissa ja  Burnleyssä kausina 2012–2015. Manchester Unitedissa hän pelasi vain yhden valioliigaottelun elokuussa 2014. Keane siirtyi Burnleyn omistukseen tammikuussa 2015 ja pelasi joukkueessa laina-aika mukaan lukien 56 valioliigaottelua, joissa hän teki kaksi maalia, sekä kaudella 2015–2016 mestaruussarjassa 44 ottelua, joissa hän teki viisi maalia. Kesällä 2017 hän siirtyi Evertoniin. Valioliigakaudella 2017–2018 hän pelasi 30 ottelua ja seuraavalla kaudella 33 ottelua, joissa hän teki yhden maalin.
Keane edusti Irlannin alle 17- ja 19-vuotiaiden maajoukkueita mutta siirtyi sitten Englannin alle 19-vuotiaiden maajoukkueeseen ja oli mukana ikäluokan EM-kilpailuissa 2012, kun Englanti ylsi välieriin. Hän on pelannut myös Englannin alle 20- ja 21-vuotiaiden maajoukkueissa.
Keane pelasi Englannin A-maajoukkueessa ensimmäisen kerran maaliskuussa 2017 ystävyysottelussa Saksaa vastaan. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki maaliskuussa 2019 EM-karsintaottelussa Montenegroa vastaan. Lokakuun 2019 puoliväliin mennessä hän on pelannut kymmenen maaottelua, joísta viisi on EM-karsinta- ja kolme MM-karsintaotteluita.
Vuoden huiput

Vuoden Huiput on Grafia ry:n vuodesta 1980 järjestämä graafisen suunnittelun ja mainonnan vuosittainen kilpailu, joka on suunnittelijoiden itse perustama. Alan ammattilaisten tuomaroimassa kilpailussa jaetaan palkintoja useassa eri sarjassa ja palkituista kilpailutöistä kootaan vuosikirja. Palkintogaalan jälkeen järjestetään palkituista töistä myös näyttely.
Ensimmäisissä Vuoden Huipuissa 1980 kilpailusarjoja oli vain neljä. 1970–80-luvun vaihteessa nähtiin tiukka ero kuluttajille suunnatun markkinointiviestinnän (Sarja 1: Kuluttajamainonta) ja yrityspäättäjille suunnatun business-to-business -mainonnan (Sarja 2: Tuotantohyödykemainonta) välillä. Nämä sarjat käsittivät pelkästään ns. printtimainontaa eli ilmoituksia, esitteitä ja suoramarkkinointia; televisiomainonta oli omana Mainoselokuva ja tv-grafiikka -sarjanaan, kun taas kilpailun laajin sarja Käyttögrafiikka sisälsi kaikenlaista graafista suunnittelua logoista lomakkeisiin ja kirjankansista pakkauksiin.
Vuosikymmenten varrella kilpailusarjat ja tunnustuspalkinnot ovat välillä lisääntyneet, välillä vähentyneet, ja niiden nimet vaihtuneet kunkin ajan media-ajattelun ja kielenkäytön mukaan. Välillä mukana on ollut eri sponsoritahojen jakamia erikoispalkintoja eri teemoista, kuten sanomalehtimainonnasta tai suoramarkkinoinnista.
Vuoden 2013 töitä arvioinneessa Vuoden Huiput -kilpailussa sarjoja oli 16. Vuoden 2013 kilpailussa jaettiin ensi kerran uusi pääpalkinto, Grand Prix, jonka kilpailun ylituomari valitsee Kultahuipulla palkittujen töiden joukosta. Henkilöpalkintoja jaetaan nykyään kolme: Platinahuippu, Vuoden Junior ja Vuoden Asiakashuippu. Digitaalisten medioiden nousu yhä tärkeämmiksi mainos- ja viestintävälineiksi näkyy kilpailutöissä nykyisin vahvasti.
Allosaurus

Ulkonäkö ja koko

Allosaurus oli tyypillinen suuri teropodi, jolla oli pari tylsiä sarvia silmien yllä ja päällä. Sillä oli kapea mutta vahva S:n muotoinen kaula, tukevat takaraajat sekä voimakas häntä. Hampaat olivat 5-10 senttiä pitkät, sahalaitaiset ja kaartuivat taaksepäin. Sen leuat eivät olleet yhtä vahvat kuin myöhemmillä teropodeilla, eikä se pystynyt murskaamaan luita. Se pystyi syömään vain saaliin pehmeät osat, joten lentoliskoille ja pienille dinosauruksille jäi runsaasti lihaa kaluttavaksi kun Allosaurus oli aterioinut valmiiksi. Allosauruksen vahva selkä ja kaula auttoivat sen leukoja kun se repi saaliistaan lihanpaloja irti.
Allosaurus saalisti yksin kulkiessaan keskikokoisia dinosauruksia, mutta pystyi ryhmissä kaatamaan jopa massiivisia sauropodeja.
Sillä oli lyhyet mutta lihaksikkaat eturaajat joissa oli kolme suurta kynttä. Se tarttui saaliseen ensin eturaajoillaan ja iski sitten hampaansa siihen. Massiiviset jalat kannattelivat Allosauruksen koko painoa. Allosauruksella oli viisi varvasta kummassakin jalassa, mutta se seisoi vain kolmen keskimmäisen varassa. Yksi kahdesta muusta varpaasta auttoi sitä pysymään tasapainossa.
Allosaurus kasvoi jopa 12 metriä pitkäksi ja painoi kolme tonnia.

Luokittelu

Allosaurus kuului karnosaureihin, joka oli parhaimmillaan myöhäisellä jurakaudella ja varhaisella liitukaudella. Sen jäseniä eli lähes kaikkialla maailmalla, ja muita ryhmään kuuluneita lajeja olivat esimerkiksi Sinraptor, Carcharodontosaurus sekä suurin koskaan maalla elänyt petodinosaurus Giganotosaurus.

Löydöt

Ensimmäiset Allosauruksen jäänteet löydettiin vuonna 1877 Fremont Countysta Coloradosta.
Myöhemmin on löydetty yli 60 Allosauruksen luurankoa Morrisonkerrostuman fossiilialueelta. Se on suurin ja yleisin sieltä löydetty petoeläin.
Vuonna 1927 Cleveland–Lloyd-louhoksesta Utahista löydettiin ainakin 44 eri-ikäistä Allosaurus-yksilöä. Sieltä löydetyistä fossiileista Allosauruksen jäänteitä on löydetty ylivoimaisesti eniten. Tutkijoiden mukaan ne hukkuivat suohon tavoitellessaan sieltä muiden hukkuneiden eläinten raatoja.
Allosauruksen jäänteet on löydetty Yhdysvaltojen länsiosista, muun muassa Wyomingista, New Mexicosta ja Utahista. Joitakin fossiileja on löydetty myös Portugalista ja mahdollisesti Tansaniasta.

"Big Al"

Yksi parhaimmin säilyneistä Allosauruksen luurangoista on "Big Al" (suom. Iso Al), joka kaivettiin esiin vuonna 1991. Luultavasti keskenkasvuisella dinosauruksella oli lukuisia vammoja, erityisesti jaloissa. Ajan myötä se vammautui niin pahasti, ettei se pystynyt enää liikkumaan ja puolustautumaan, ja kuoli todennäköisesti janoon tai nälkään. Löytö osoittaa Allosauruksen elämän olleen kovaa.
Big Alin jälkeen löydettiin myös "Big Al Two" (suom. Iso Al toinen), joka kaivettiin esiin vuonna 1996 ja on tähän mennessä parhaiten säilynyt Allosauruksen luuranko.

Allosaurus populaarikulttuurissa

Allosaurus esiintyy televisiosarjan Matkalla dinosaurusten kanssa toisessa osassa, jossa se kuvataan aggressiiviseksi.
Saarni

Kuvaus

Saarni voi kasvaa 30–40 metriä pitkäksi, mutta jää Suomessa 20-metriseksi puuksi. Saarnen kaarna on harmaa ja uurteinen, ja oksat ovat jäykkiä ja sojottavat usein viistosti ylöspäin. Kuori muuttuu harmaanruskeaksi noin 50-vuotiaana. Saarni on erittäin runsaskukkainen ja sillä on suuret parilehdykkäiset lehdet. Niissä on 4–7 vastakkaista lehtiparia ja ne muistuttavat pihlajan lehteä. Siemen on pitkä ja siivekäs. Lehdet ovat 10–15 senttiä pitkiä. Saarni kukkii keväällä ennen lehtien ilmestymistä. Lajin tunnistaa helposti lehdettömänäkin sen suurista ja mustista silmuista.

Levinneisyys ja kasvupaikat

Saarni on Suomen vaateliain jalo lehtipuu. Sen luontainen esiintymisalue ulottuu Pyreneiltä, Britteinsaarilta ja Lounais-Fennoskandiasta Kaukasiaan. Suomessa saarnea esiintyy vain Etelä-Suomen tammivyöhykkeellä. Runsaampana se kasvaa vain Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa. Saarni vaatii kasvaakseen syvämultaisen, kostean kalkkipitoisen maaperän ja aurinkoisen kasvupaikan. Saarni kasvaa myös tulvatasangoilla, ja alueilla, joissa pohjavesi on korkealla. Itämeren alueella saarni viihtyy rannoilla yhdessä tervalepän kanssa.

Käyttö

Saarnen puuaines on erittäin lujaa, sitkeää ja kulutusta kestävää, sitä on perinteisesti käytetty muun muassa keihäänvarsiin, jousiin, parketteihin, hevosten luokkivaljaisiin sekä rekien ja vaunujen aisoihin. Saarni on myös ollut tärkeä lehdespuu, jota latvottiin talvirehuksi Lounais-Suomessa.
Unescon päämaja

Unescon päämaja (ransk. Maison de l’Unesco) on Yhdistyneiden kansakuntien kasvatus-, tiede- ja kulttuurijärjestö Unescon päätoimipaikka Pariisissa. Se sijaitsee osoitteessa Place de Fontenoy 7, Pariisin 7. arrondissementin alueella aivan École Militairen eteläpuolella.
Rakennuskompleksi valmistui Unescon käyttöön vuosina 1955–1958. Siihen kuuluu hallintorakennus, konferenssirakennus ja lähetystösali. Sen suunnitteli kansainvälinen arkkitehtiryhmä, johon kuuluivat ranskalainen Marcel Breuer, italialainen Pier Luigi Nervi ja ranskalainen Bernard Zehrfuss. Rakennuksen katsotaan edustavan Le Corbusierin hahmottamaa tyyliä. Maison de l’Unesco on kahdeksankerroksinen, kolmisiipinen ja Y-kirjaimen muotoinen, ja se on rakennettu massiivisten betonipylväiden varaan. Ikkunaseiniä jäsentävät suuret ristikkomaiset betonituet. Rakennuksen kolmen sivun pituudet ovat 124 metriä, 136 metriä ja 148 metriä. Päärakennusta täydentää kolme erimuotoista lisärakennusta.
Maison de l’Unescon koristeluun osallistui useita maailmankuuluja taiteilijoita. Sisätiloista löytyy muun muassa Pablo Picasson seinämaalaus Valon ja rauhan voitto pimeydestä ja kuolemasta, Joan Mirón toteuttama seinäkeramiikkatyö, Hans Arpin reliefi sekä Jean Lurçat’n ja Le Corbusierin suunnittelemia seinävaatteita. Pihalla olevan puutarhan suunnitteli Isamu Noguchi. Pihalle on sijoitettu muun muassa Henry Mooren monumentaaliveistos ja Alexander Calderin valtava mobile. Lisäksi pihalla on pienoiskopio Eila Hiltusen Sibelius-monumentista.
Hamza bin Laden

Hamza bin Laden (n. 1989 – 2017–2019) oli yksi Osama bin Ladenin pojista ja viidestoista lapsi. Osaman kuoltua hän nousi keskeiseen asemaan Al Qaida -terroristijärjestössä. Heinäkuussa 2019 Yhdysvalloissa kerrottiin, että hän olisi kuollut Yhdysvaltojen pommituksissa parin vuoden sisällä.
Hänen kerrottiin menneen elokuussa 2018 naimisiin Mohammed Attan tyttären kanssa. Maaliskuussa 2019 Yhdysvallat julkaisi Hamzasta etsintäkuulutuksen, jossa luvattiin miljoonaan dollarin palkkio.
Kolme sisarta

Kolme sisarta (ven. Три сестры, tri sestry) on Anton Tšehovin nelinäytöksinen näytelmä vuodelta 1901. Se kuvaa kolmen noin 20-vuotiaan sisaren elämää pikkukaupungissa. Sisarukset kaihoavat paluuta lapsuuden myyttiseen suurkaupunkiin Moskovaan.

Juoni

Näytelmä on venäläisen yläluokan joutilaan ja turhamaisen elämän kuvaus, joka sijoittuu venäläiseen kuvernementtikaupunkiin. Aluksi ryhmä on koolla Irinan nimipäivillä: paikalla ovat sisarukset Olga, Maša ja Irina, heidän veljensä Andrei, tämän tuleva vaimo Natalia, paikallisen varuskunnan upseereita, perheen alivuokralaisena asuva lääkäri ja palvelijoita. Sisarusten yhteisenä haaveena on palata lapsuudenaikaiseen kotikaupunkiinsa Moskovaan, josta isän upseerintyö on pakottanut muuttamaan pois. Isä on kuollut vuotta aikaisemmin ja haave muutosta on vain vahvistunut. Muutto poistaisi heidän tyytymättömyytensä, mutta se viivästyy ja viivästyy. Maša on tyytymätön avioliittoonsa, Andrei kaipaa yliopistoelämään, Irina on elämässään suuntaa vailla ja Olga kaipaa elämäänsä puolisoa. He haikailevat muutosta, mutta eivät itse tee mitään saadakseen muutoksen aikaiseksi. Muutos tulee viimeisessä näytöksessä ulkoa: varuskunta siirretään kaupungista pois. Upseerit poistuvat ja sisarusten on valittava elämälleen jokin suunta.
Kaktuskasvit

Tuntomerkit

Kaktukset ovat sopeutuneet kuivuuteen erittäin hyvin. Kaktuksella on piikit, jotka suojaavat kasvia vettä etsiviltä eläimiltä. Laajentunut varsi on kasvin ainoa yhteyttävä elin, ja se varastoi myös runsaasti vettä. Kaktuksen varsi toimii samalla tavoin kuin muiden kasvien lehdet. Harvoilla lajeilla on pienet, 1–3 millimetrin kokoiset lehdet, jotka pian ilmestymisensä jälkeen putoavat pois. Poikkeuksia ovat puukaktukset (Pereskia) ja rankokaktukset (Pereskiopsis), joiden lajeilla on suuret, 5–25 senttimetrin kokoiset ohuet lehdet ja normaalit varret; niitä pidetäänkin alkeellisina sukuina, joiden ajatellaan muistuttavan niitä kasveja, joista kaktukset kehittyivät.
Kaktukset erottuvat muista mehikasveista erityisten areoliensa perusteella. Areoli on nystymäinen, surkastunut jäänne varren sivuhaaroista, josta useimmiten kasvaa piikkien ryppäitä. Joillakin kaktuksilla, kuten opuntioilla (Opuntia), areolista kasvaa piikkien sijaan pieniä, helposti irtoavia glokidioita eli väkäskimppuja, jotka kosketuksesta tunkeutuvat ihoon aiheuttaen ärsytystä.
Kooltaan kaktukset vaihtelevat pienistä pallomaisista suuriin puumaisiin, kuten jättikaktukseen. Kaktukset ovat erittäin hidaskasvuisia, ja vaativat yleensä useita vuosia kukkiakseen ensimmäisen kerran. Kukat syntyvät piikkien tavoin areoleihin ja monilla lajeilla ne ovat komeat, jopa 20–30 senttimetrin kokoiset. Kaktukset kukkivat usein yöllä, ja niiden pääasiallisia pölyttäjiä ovat yöperhoset ja lepakot.
Pekka Luukkola

Pekka Luukkola (s. 1968 Nurmijärvi) on helsinkiläinen valokuvaaja ja kirjantekijä. Hänet valittiin Ars Fennica -ehdokkaaksi vuonna 2011 ja hän sai toisen palkinnon Fotofinlandia-kilpailussa 2008. Luukkola on väitellyt tohtoriksi Aalto-yliopistosta ja toiminut myös asiantuntijana, tutkijana sekä projektien johtotehtävissä. 
Pekka Luukkolan valokuvataidetta on muun muassa Suomen valtion taidekokoelmassa, Nykytaiteen museo Kiasmassa sekä Helsingin, Tampereen, Hämeenlinnan, Salon, Rovaniemen ja Jyväskylän taidemusoissa sekä Suomen valokuvataiteen museon kokoelmissa.
Vuonna 2012–2013 Luukkolalla oli Tampereen taidemuseossa 60 teosta käsittävä Maiseman aika -näyttely, joka oli osa hänen valokuvan laatua käsittelevää väitöstutkimustaan Aalto-yliopistossa. Näyttelyn yhteydessä julkaistiin samanniminen 144-sivuinen valokuvateos. Luukkolan Suomessa pitämien noin viidentoista näyttelyn lisäksi hänen teoksiaan on ollut esillä Ranskassa, Saksassa, Italiassa ja Hollannissa. Vuonna 2013 Luukkolan valokuvat tulivat laajasti suuren yleisön tietoisuuteen, kun niitä esitettiin Tasavallan presidentin itsenäisyyspäivän juhlavastaanoton konsertin kuvituksena Tampere-talolta televisioidussa juhlassa.
Pekka Luukkola on uransa aikana kuvannut suomalaista maisemaa monista näkökulmista. Varhaisemmassa tuotannossaan hän on tehnyt maisemapainotteisia valokuvateoksia kertoen myös suomalaisen maiseman historiasta. Luukkola kuvaa ja kirjoittaa teoksensa ja on vastannut myös niiden taitosta ja typografiasta. Hänen esikoisteoksensa, mustavalkoinen Kultajoki, ilmestyi 1998 ja valittiin vuoden Kirjavalioksi. Vuonna 2003 ilmestynyt Matka Suomeen on myös saanut kirjavalio-tunnustuksen ja kustannusosakeyhtio Otava on ottanut siitä yhteensä 10 painosta.
Uusin kuvateos Maiseman aika - Sense of time kokoaa Luukkolan keskeiset valokuvataiteen teokset ja kuvasarjat vuosilta 2006–2012. Maan varjossa -sarjan kuvissa Luukkola kuvaa tulen avulla aikaa ja ihmisen läsnäoloa maisemassa. Solar intensity -sarjassa Luukkola keksi menetelmän, josta syntyy vaikutelma että suuri valonheitin – aurinko – valaisee yömaisemaa. Landscape-sarjassa hän pelkistää maiseman äärimmilleen, ja nämä teokset tuovat mieleen abstraktin maalaustaiteen ja värikenttämaalarit.
Laajan ammatillisen toimintansa lisäksi Luukkola harrastaa urheilua, puutöitä ja kalastusta. Hänellä on yli 500 palkintoa yleisurheilusta nuoruusvuosiltaan.
Aisti & Emeto

Muuta

Emeto muodostaa rap/dubstep -tuottaja Katu Mikon kanssa Emesis -nimisen rap-duon.
Aisti esiintyy Heikki Kuulan tuplaajana nimellä Jalkajousi Janne ja on suunnitellut julkaisevansa. soololevyn vuonna 2015 .
Ronald Pickup

Ronald Pickup (s. 7. kesäkuuta 1940 Chester) on brittiläinen näyttelijä. Hän on esiintynyt useissa elokuvissa ja televisiosarjoissa. Pickupin ensimmäinen televisiosarjassa esiintyminen tapahtui vuonna 1964 sarjassa Doctor Who. Ensimmäinen elokuvarooli oli vuonna 1970 elokuvassa Kolme sisarta. Viimeisimmistä elokuvista, joissa Pickup on ollut mukana, mainittakoon The Christmas Miracle of Jonathan Toomey (2007) ja Dark Floors (2008).
Terveyskeskus (yhtye)

Terveyskeskus on vuonna 1982 Joensuussa perustettu suomalainen hardcore punk -yhtye. Yhtyeessä ovat soittaneet muun muassa Tuomas "Tumppi" Moilanen (soittanut myös muun muassa Mana Manassa), Arto "Otra" Romppanen (Mana Mana, Psychoplasma ym.), Timo Puukko (Mana Mana, Psychoplasma), Kimmo "Kaltsu" Kuosmanen (Mana Mana) ja Jyri "Jysky" Koskinen (Unborn-SF).
Pöljän keramiikka

Pöljän keramiikka on lähinnä Itä-Suomessa ja eteläisessä Pohjois-Suomessa myöhäisellä kivikaudella esiintynyttä ohutseinäistä, taitavasti tehtyä asbestisekoitteista kivikauden keramiikkaa. Pöljän keramiikka pohjautunee alun perin kampakeramiikkaan ja Kierikin keramiikkaan. Pöljän keramiikka on saanut nimensä Siilinjärven Pöljän kylässä vuonna 1927 tehdyn löydön mukaan.

Pöljän keramiikka

Pöljän keramiikka oli asbestin ja muun seosaineen sekaista keramiikkaa, jossa oli harvakseltaan kampakoristelua. Astioiden reunat oli taitettu sisään laskokseksi. Koska Pöljän keramiikassa käytettiin asbestia, saatiin tehtyä suuria ohutseinäisiä astioita. Näin ollen Pöljän keramiikka oli teknisesti korkeatasoista. Pöljän keramiikka oli runsasta Suomen itäisellä järvialueella Pohjois-Karjalassa, Pohjois-Savossa, Kainuussa ja myös Perämeren rannikolla Pohjanmaalla. Pöljän keramiikan levinneisyys ulottui myös Etelä-Savoon, Kymenlaaksoon, Keski-Suomeen ja Etelä-Lappiin. Pöljän keramiikka oli pääosin itä- ja pohjoissuomalainen, ja sitä esiintyi joskus rannikollakin.
Lännempänä tehtiin Pyheensillan keramiikkaa, joka muistutti Pöljän keramiikkaa.
Minun ystäväni

Minun ystäväni on Petri Virtasen säveltämä ja sanoittama lastenlaulu. Laulu kertoo ystävyydestä ja lapsena kasvamisesta. Laulu esiintyy useilla äänitteillä ja se löytyy myös monista lasten toivelaulukirjoista sekä koulujen musiikinkirjoista.  
» Minun ystäväni on kuin villasukka,
joka talvella lämmittää. Minun ystäväni on kuin niityn kukka,
joka saa minut hymyilemään.»
Muinaisten petojen matkassa

Muinaisten petojen matkassa on BBC:n tuottama tietokoneella animoitu dokumentaarinen television minisarja, joka kertoo esihistoriallisten nisäkkäiden elämästä miljoonia vuosia sitten. Se valmistui vuonna 2001. Sarjaan kuuluu kuusi jaksoa, joiden yhteenlaskettu kesto on noin kolme tuntia.
Muinaisten petojen matkassa on jatkoa BBC:n vastaavalla tekniikalla toteuttamalle sarjalle Matkalla dinosaurusten kanssa.
Isoflavonit

Isoflavonit ovat isoflavonoidien ryhmään kuuluvia aromaattisia orgaanisia yhdisteitä. Luonnossa niitä esiintyy erityisesti hernekasveissa. Monet isoflavoneista ovat biologisesti aktiivisia ja niin kutsuttuja kasviestrogeeneja. Rakenteeltaan erilaisia isoflavoneja on eristetty yli 230.

Rakenne ja ominaisuudet

Isoflavonien rakenteessa perusyksikkönä on 3-fenyylikromenonirakenne. Se poikkeaa flavoneista aromaattisen ryhmän paikan perusteella. Runkoon on liittyneenä hydroksyyliryhmiä. Isoflavonit ovat väriltään tyypillisesti keltaisia. Ne voivat esiintyä vapaina tai glykosideina sitoutuneena glukoosiin tai ramnoosiin. Erityisesti isoflavoneja on lehdissä ja varsissa, mutta myös siemenissä sekä vähäisemmissä määrin kukissa. Tunnetuimpia isoflavoneja ovat genisteiini ja daidtseiini.
Isoflavoneja esiintyy erityisesti hernekasveissa kuten soijassa tai apiloissa. Niitä on eristetty myös muun muassa ruusu-, revonhäntä-, asteri-, ristikukkais- ja muskottikasveista. Kasvit syntetisoivat isoflavoneja kalkoneista. Kalkoneista muodostuu ensin flavoneja, jotka entsyymit isomeroivat isoflavoneiksi. Isoflavoneista voi edelleen muodostua muita isoflavonoidien ryhmään kuuluvia yhdisteitä.
Monet isoflavonit ovat biologisesti aktiivisia. Niillä voi olla merkitystä hernekasveissa juuriston nystyröiden bakteerien menestymisen kannalta. Eräät ryhmän yhdisteet ovat antioksidantteja ja heikosti antibioottisia tai sienten kasvua estäviä. Isoflavonit sitoutuvat nisäkkäiden estrogeenireseptoreihin ja ovat niiden heikkoja agonisteja. Ne siis saavat aikaan saman vasteen kuin estrogeenit sitoutuessaan estrogeenireseptoreihin.
Onni Kasslin

Onni Olavi Kasslin (27. helmikuuta 1927 Helsingin maalaiskunta – 9. elokuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen ratapyöräilijä.
Kasslin osallistui olympialaisiin kahdesti, vuosina 1948 ja 1952. Hän sijoittui Lontoon kisoissa 1948 kymmenenneksi tuhannen metrin aika-ajossa ja oli mukana joukkuetakaa-ajossa, jossa Suomi putosi ensimmäisellä kierroksella. Helsingin olympialaisissa 1952 hän kilpaili jälleen aika-ajossa, jossa hän oli neljästoista. Kasslin voitti urallaan yhteensä 22 Suomen-mestaruutta vuosina 1947–1957. Vuonna 1949 hän voitti 1 km:n eräajon Suomen-mestaruuden. MM-kisoihin hän osallistui seitsemän kertaa vuosina 1949–1957. Vuonna 1953 hän sijoittui eräajossa seitsemänneksi. Hän osallistui 1950 Kööpenhaminan PM-kisoihin.
Onni oli ratapyöräilijänä ja yrittäjänä tunnetun Mira Kasslinin isosetä.
Venäjän valtionkirjasto

Venäjän valtionkirjasto on eräs maailman suurimmista kirjastoista. Se sijaitsee Moskovan ydinkeskustassa, runsas 300 metriä Moskovan Kremlin länsipuolella. Kirjasto hoitaa monia kansalliskirjaston tehtäviä, vaikka historiallinen Venäjän kansalliskirjasto -niminen kirjastolaitos sijaitsee Pietarissa.
Valtionkirjasto perustettiin 1862 kahden kaupungin museon yhteyteen Moskovan ensimmäiseksi viralliseksi kirjastoksi. Neuvostoaikoina sen nimi oli Lenin-kirjasto. 
Kirjastossa on 42 miljoonaa teosta, jotka täyttävät 275 tuhatta hyllymetriä. Niiden joukossa on materiaalia 247 kielellä: 17 miljoonaa kirjaa, 13 miljoonaa lehteä, 350 tuhatta nuottia ja äänitettä ja 150 tuhatta karttaa. 29 % materiaalista on ulkomaalaista.
Luca Parmitano

Koulutus

Parmitano suoritti alemman korkeakoulututkinnon politiikantutkimuksesta vuonna 1999 (University of Naples Federico II), tutkielman aiheena kansainvälinen oikeus. 
Hän valmistui Italian ilmavoimien akatemiasta vuonna 2000 ja kouluttautui Yhdysvalloissa. Koelentäjäksi hän valmistui Ranskan koelentokoulussa Istresissä.
Hän on lentänyt yli 2000 tuntia yli 40 erilaisella lentokoneella.
Hänet valittiin toukokuussa 2009 Euroopan avaruusjoukkojen astronautiksi.

Ura avaruuslentäjänä

28. toukokuuta 2013 Parmitano osallistui ensimmäiselle avaruuslennolleen Sojuz TMA-09M:n matkassa. Lento suuntautui kansainväliselle ISS-avaruusasemalle. Hän saapui asemalle 29. toukokuuta. Hän osallistuu aseman Retkikuntien 36 ja 37 miehistöihin lentoinsinöörinä.
Hänen lentotehtävänsä nimi on Volare, mikä tarkoittaa "lentämistä" italiaksi ja on samalla Domenico Modugnon kuuluisa laulu.

Vaaratilanne avaruuskävelyllä

Parmitano on ensimmäinen avaruuskävelyn suorittanut italialainen. 9. heinäkuuta 2013 tapahtunut ensimmäinen avaruuskävely sujui hyvin. Toinen kävely jouduttiin keskeyttämään.
16. heinäkuuta 2013 Parmitano oli avaruusaseman ulkopuolella avaruuspuvussaan suorittamassa asennustöitä kun hänen kypäräänsä alkoi valua vettä. Nasa keskeytti avaruuskävelyn. Avaruuskävelyllä ollut toinen kollega, yhdysvaltalainen Christopher Cassidy joutui auttamaan Parmitanoa, että tämä pääsi turvaan. Miehet arvioivat avaruuspukuun kuuluvan juomapullon alkaneen vuotaa. Myöhemmissä tutkimuksissa näin ei todettu tapahtuneen eikä vuodolle ole löydetty vielä syytä. Vettä valui arviolta puoli litraa.
Ola Okshovd

Ola Okshovd (1872 – 1960) oli pelimanni Øystre Slidren kylästä Valdresin alueelta Norjasta. Hän muun muassa toimi kuuluisan hardangerviulunsoittajan, Haldor Røynen (1908-1979) opettajana tämän ollessa teini-iässä. Haldor Røyne keskittyi jatkamaan Ola Okshovdin perinnettä kehittäen sivussa myös oman tyylinsä soittaa hardangerviulua.
Okshovd oli aikanaan Øystre Slidren johtava mestaripelimanni, ja häntä verrattiin usein Olav Moeen. Hänen pääopettajinaan toimivat sekä hänen isänsä Gullik Okshovd että Jøger Saga Haugen ja Nils Beitohaugen.
Kuten muutkin saman sukupolven pelimannit, oli Okshovd paljon tekemisissä lähikylien soittajien kuten Krødsheradin kylän veljesten A. C. Kleven ja Johan Kleven kanssa.
Okshovd kehitti edelleen useita vanhoja Valdres-perinteen mukaisia kappaleita, muun muassa "Bikkjelåtten"-nimisen springar-kappaleen, jonka hän nimesi uudelleen "Fagerdaleniksi". Hän haki myös oman alueensa ulkopuolisia kappaleita, joita hän sovitti Valdres-perinteen mukaisiksi. Hän sai todennäköisesti musiikillisia vaikutteita Lars Fykerudilta samaan tapaan kuin Olav Moe. Oppilastaan Haldor Røynea hän kutsui sittemmin "pelimanniksi Jumalan armosta". Okshovd säilytti Øystre Slidren vanhaa perinnettä kehittäessään sitä samalla edelleen. Monet alueen tärkeimmistä hardangerviulukappaleista soitetaan yhä nykyisinkin perinteisesti Ola Okshovdin tyyliin.
Joitakin Ola Okshovdin säveltämiä perinteisiä kappaleita kutsutaan nykyisin Okshovdspringar-nimellä. Musiikkikappaleiden erikoisuutena on niin sanottu epäsymmetrinen 3/4-rytmi, jonka pääiskuja soittaja korostaa jalalla polkien, ja joka voidaan tulkita myös 9/8-rytmiksi.