google/wiki40b huggingface dataset:
Abraham Häggman

Abraham Häggman (28. marraskuuta 1733 Kruunupyy – 20. marraskuuta 1810 Tampere) oli kupariseppä ja tehtailija, jota pidetään Tampereen teollisuuden uranuurtajana. Häggman oli ensimmäinen, joka tajusi Tammerkosken vesivoiman teollisuudelle tarjoamat mahdollisuudet.
Kotiseudullaan Kruunupyyssä seppänä toiminut Häggman muutti Tampereelle vuonna 1780. Hän osti tontin Tammerkosken länsirannalta aikoen käyttää hyväksi Tammerkosken vesivoimaa useissa eri tehdaslaitoksissaan. Tunnetuin näistä oli vuonna 1783 toimintansa aloittanut lumppuja raaka-aineena käyttänyt paperitehdas, mutta Häggman harjoitti myös tekstiili- ja kuparituotteiden valmistusta ja valmisti myös tiiliä ja saviruukkuja. Häggmanin laitokset olivat kuitenkin kooltaan pieniä, ja enimmillään hänellä oli palveluksessaan 15 henkilöä vuonna 1790. Parhaiten menestyi paperitehdas, jonka vuosittainen tuotanto oli 1800-luvun alussa noin tuhat riisiä erilaisia paperilaatuja. 
Häggman myi paperitehtaan vuonna 1808 Hatanpään kartanon omistaneelle maisteri Lars Gustaf Lefrénille. Tehtaan omistajiksi tulivat 1832 Johan ja Frans Frenckell, ja sen toiminta jatkui Frenckellin paperitehtaan nimellä vuoteen 1928 saakka.
PRISMA (satelliitti)

Prisma on ruotsalainen mikrosatelliittipari. Sen kehitti Tukholman lähellä Solnassa toimiva Swedish Space Corporation (SSC) yhtiö. SSC:llä projektia johti Staffan Persson. Ruotsin avaruushallinnon lisäksi hanketta rahoittivat Saksa, Ranska ja Tanska. Satelliittiparista toinen, vain 40 kg painava satelliitti on nk. maalisatelliitti ja toinen 140 kg painava on monimutkaisempi alus, joka lähestyy ja telakoituu maalisatelliitin kanssa. Projekti liittyy useisiin Euroopan avaruusjärjestön kaavailemiin hankkeisiin, joissa tarvitaan useiden satelliittien kykyä lentää muodostelmassa. 
Satelliitti läpäisi vuoden 2007 alussa kriittisen suunnittelukatselmuksen (CDR). Ainoat ongelmakohdat olivat tuolloin ranskalaisen Alcatelin suunnittelema ja CNESin rahoittama radiohyötykuorma ja ohjelmistokehitystyö. Satelliitin kokoonpano alkoi kesäkuussa 2007. Elektroniikan asennus alkoi syyskuussa 2007. 
Satelliittipari piti laukaista marraskuussa 2009 venäläisellä Dnepr-kantoraketilla Baikonurin kosmodromilta. Laukaisu siirtyi maaliskuulle 2010. Satelliittipari laukaistiin onnistuneesti Dombarovskista 15. kesäkuuta 2010 yhdessä PICARD-satelliitin kanssa Dnepr-1-kantoraketilla. Maaliskuussa 2011 PRISMA-satelliittien lennonjohto siirrettiin Swedish Space Corporation -yhtiöltä Saksan DLR-tutkimuslaitokselle. Tämä voi olla signaali SSC-yhtiön myynnistä.
Jackie Stewart

Ennen F1-uraa

Stewart kärsi lapsena lukihäiriöstä, joka todettiin kuitenkin vasta aikuisiällä, eikä hän menestynyt koulussa kovin hyvin. Pienenä Stewart alkoi harrastaa skeetiä, josta hän kuitenkin luopui kun ei päässyt mukaan edustusjoukkoon Rooman olympialaisiin.
Stewart valitsi autourheilun päästyään testaamaan Barry Filerin urheiluautoa. Vuonna 1963 Jackie liittyi Ecorie Ecosse -talliin ja saavutti menestystä niin urheilu- kuin vakioautoissa. Sittemmin Ken Tyrrell tarjosi hänelle testattavaksi Formula 3 -autoaan ollen testeissä heti nopeampi kuin kokenut Bruce McLaren. Stewart sai Tyrrellin tallista vakiopaikan ja hallitsi seuraavana vuonna Britannian F3-sarjaa miten tahtoi.

Formula 1 -ura

Menestyksekkään F3-vuoden jälkeen Stewart sai tarjouksen Formula ykkösiin sekä Lotukselta että BRM:ltä. Stewart valitsi jälkimmäisen, ja hän nousi tiimiin 1964 ja ajoi uransa ensimmäisen voiton Monzassa Italian GP:ssä vuoden 1965 loppupuolella. Kun BRM:n kilpailukyky alkoi heiketä, Stewart siirtyi Matralle, jonka ratissa hän voitti ensimmäisen maailmanmestaruutensa 1969. Muut kaksi mestaruutta tulivat Tyrrell-autolla.
Kaksi ensimmäistä mestaruuttaan Stewart voitti ylivoimaisesti. Vuonna 1969 hän löi Jacky Ickxin pistein 63–37 (kuusi osakilpailuvoittoa Ickxin kahta vastaan) ja vuonna 1971 Ronnie Petersonin pistein 62–33 (Stewartilla kuusi voittoa, Petersonilla ei yhtään). Vuonna 1973 Stewart kukisti Emerson Fittipaldin pistein 71–55 (viisi voittoa Fittipaldin kolmea vastaan). Espanjan GP:n 1969 Stewart voitti ylivoimaisesti.
Stewart loukkaantui ulosajossa Belgian GP:ssä Span radalla 1966, ja hän alkoi sen jälkeen aktiivisesti ajaa uudistuksia, jotka merkittävästi paransivat F1-kuljettajien turvallisuutta. Esimerkiksi turvavyöt otettiin käyttöön Stewartin aloitteesta. Myös ajajan kypärää ja autojen rakennetta paranneltiin ja ratojen turva-alueita levennettiin. Lehdistö ja myös eräät kuljettajat arvostelivat aluksi Stewartin toimintaa, ja häntä pidettiin jopa pelkurina. Asenteet muuttuivat vuoden 1968 Saksa GP:n jälkeen. Kisa ajettiin vanhalla Nürburgringin radalla, jota yleisesti on pidetty F1-historian vaarallisimpana, sateessa ja tiheässä sumussa. Stewart voitti kilpailun yli neljän minuutin erolla Graham Hilliin ja Jochen Rindtiin. 
”Niin iso voittomarginaali antoi sanoilleni uskottavuutta. Silti sitä kisaa ei olisi koskaan pitänyt ajaa”, Stewart on sanonut.
Stewartin käynnistämä työ turvallisuuden kohentamiseksi otettiin laajemmin vakavasti vasta 1970, kun hänen läheiset ajajaystävänsä Piers Courage ja Jochen Rindt saivat surmansa radalla. Stewartin tallitoveri François Cevert kuoli Yhdysvaltain GP:n aika-ajossa 1973. Stewart vetäytyi Cevertin kuoleman takia kilpailusta, joka olisi ollut hänen uransa sadas GP-startti.
Stewart voitti urallaan 27 kilpailua, joka pysyi ennätyksenä vuoteen 1987, jolloin Alain Prost otti uransa 28. voiton.

Perhe

Jackie Stewartin poika Paul Stewart on myös kilpa-autoilija, joka ajoi muun muassa Formula 3000 -luokkaa.
Leonid Belski

Leonid Belski (1855–1916) oli venäläinen kirjallisuushistorioitsija. Hän oli Moskovan yliopiston ja naisjatko-opiston professori. Hän käänsi Kalevalan venäjäksi (1889) ja toimitti siitä nuorisolle lyhennetyn version. Hänen Kalevala-käännöksestään on julkaistu 1977 nelikymmenjäsenisen työryhmän työstämä uusi versio. Belskin käännöstä on kehuttu, että hän käänsi teoksen Kalevalle ominaiseen tyyliin, ja siitä välittyy alkuteoksen tragiikka ja huumori.
Elis Karlson

Elis Konstantin Karlson (s. 17. syyskuuta 1889 Kemiö) oli suomalainen kansakoulunopettaja, toimittaja ja ruotsin kielellä kirjoittanut pakinoitsija joka käytti nimimerkkiä Per Plex.
Karlsonin vanhemmat olivat nahkuri Nestor Karlson ja Erika Vänström. Hän valmistui kansakoulunopettajaksi ja toimi opettajana Kemiössä 1911–1919. Tämän jälkeen Karlson oli Helsingissä ilmestyneen Samarbete-viikkolehden avustajana 1919–1926 ja vuodesta 1926 lehden toimittajana.
Jyväskylän Kaupunkilehti

Jyväskylän Kaupunkilehti on vuosien 2008 -2012 välillä ilmestynyt ilmaisjakelulehti, joka ilmestyi kerran viikossa keskiviikkoisin. Lehteä julkaisi Suomen Lehtiyhtymä. Lehden lukijamäärä oli TNS Atlaksen mukaan tammi-kesäkuussa 2009 66000 lukijaa. Jyväskylän Kaupunkilehden vuoden 2010 mediakortin mukaan lehden painosmäärä oli Jyväskylässä ja Muuramessa 64000 kappaletta. Kerran kuukaudessa painosmäärä oli 73000 kappaletta ja lehti jaettiin edellisten lisäksi myös Äänekoskelle, Suolahdelle, Laukaaseen ja Lievestuoreelle. Elokuussa 2010 Keskisuomalainen-konsernin tytäryhtiö Sisä-Suomen Kaupunkilehdet Oy osti lehden. Helmikuussa 2012 se muuttui Keskisuomalaisen kaupunkiliitteeksi joka ilmestyi kahdesti kuukaudessa.
Gnesin-musiikkiakatemia

Historia

Sisarukset Jelena, Jevgenija ja Marija Gnesina perustivat yksityisen musiikkioppilaitoksen ("Музыкальное училище Е. и М. Гнесиных") vuonna 1895. Vuonna 1920 koulu jaettiin musiikin perusopetuksen ja edistyneemmän opetuksen yksiköihin. Vuonna 1944 nimeksi tuli "Gnesinien valtiollinen musiikillis-pedagoginen instituutti" ("Государственного музыкально-педагогического института имени Гнесиных"), ja vuonna 1946 koulu tarjosi täyden kymmenvuotisen peruskoulutuksen. Koulun nimi muuttui nykyiseksi "Gnesinien venäläiseksi musiikkiakatemiaksi" ("Российская Академия музыки имени Гнесиных") vuonna 1992 .

Organisaatio

Nykyisin instituutti tarjoaa neljä koulutustasoa: alkeisopinnot, täysi 10-vuotinen peruskoulu, korkeakoulu ja akatemiataso jatko-opintoja varten. Koulussa voi suorittaa kandidaatin- ja maisterintutkinnon ja musiikin ammattitutkintoja useilla aloilla, kuten eri orkesteri-instrumenteissa ja solistisissa aineissa, jazzissa ja kansanmusiikissa.
Mestis

2000–2001

Ensimmäinen Mestiksen sarjakausi pelattiin 2000–2001, jolloin mestaruuden voitti Jukurit. Jukurit kukisti viidennessä loppuottelussa runkosarjan voittaneen TuTon Kupittaalla pelatussa ottelussa.

2001–2002

Kaudella 2001–2002 mestaruuden ja runkosarjan voitti Jukurit.

2002–2003

Kaudella 2002–2003 mestaruuden ja runkosarjan voitti Jukurit.

2003–2004

Kaudella 2003–2004 mestaruuden voitti KalPa. Myös virolaisen Golden Lionsin piti osallistua tällä kaudella Mestikseen, mutta se joutui luopumaan suunnitelmista taloudellisten ongelmien vuoksi.
Willy Messerschmitt

Wilhelm Emil ”Willy” Messerschmitt (26. kesäkuuta 1898 – 15. syyskuuta 1978) oli saksalainen lentokonesuunnittelija. Messerschmittin suunnittelemat koneet muodostivat tärkeän osan Saksan ilmavoimien kalustosta toisen maailmansodan aikana. Messerschmitt Bf 109 on yhä ilmailuhistorian eniten valmistettu hävittäjälentokone: mallia rakennettiin 35 000 kappaletta.

Ensimmäisen purjelentokoneet

Messerschmitt syntyi Frankfurt am Mainissa. Hän tutustui nuorena Friedrich Harthiin, joka suunnitteli ja rakensi purjelentokoneita. Ensimmäisen maailmansodan sytyttyä Harthin ollessa rintamalla Messerschmitt jatkoi hänen työtään S5-purjekoneen parissa, kunnes astui itse asepalvelukseen 1917. Sodan jälkeen he jatkoivat työtä yhdessä. Messerschmitt aloitti opinnot koneinsinööriksi Münchenin teknillisessä korkeakoulussa, ja Harth työskenteli BFW Bayerische Flugzeugwerke -lentokonetehtaassa. Vuonna 1921 lensi ensilentonsa ensimmäinen kokonaan Messerschmittin suunnittelema lentokone, purjekone S9.

Messerschmittin oma lentokonetehdas

Yhteistyö jatkui vuoteen 1923, jolloin Messerschmitt perusti Bambergiin lentokoneenrakennusyhtiön nimeltään Flugzeugbau Messerschmitt GmbH. Messerschmitt suunnitteli aluksi puurakenteisia purjelentokoneita. Ensimmäinen moottorikone oli puurakenteinen kaksipaikkainen Messerschmitt M 17. Vuonna 1925 tehdas sai ensimmäisen huomattavamman tilauksen: nelipaikkaisen kokometallisen syöttöliikennekoneen suunnittelun ja rakentamisen. Koneen ensilento oli jo seuraavana vuonna. Vuonna 1927 Willy Messerschmitt siirtyi BFW:n pääsuunnittelijaksi.

Varustautumisen aika ja sota

Saksan varustautuminen laajensi tuotantoa 1930-luvulla nopeasti. Vuonna 1936 Messerschmitt voitti Bf 109 -suunnitelmalla Saksan ilmailuministeriön Reichsluftfahrtministeriumin kilpailun yksimoottorisen hävittäjäkoneen sopimuksesta. Vuonna 1938 BFW:stä muodostettiin Messerschmitt AG, ja Willy Messerschmitt nimitettiin hallituksen puheenjohtajaksi ja toimitusjohtajaksi. Vuonna 1944 Messerschmittin yhtiössä toimi 45 000 työntekijää.

Sodanjälkeinen aika

Sodan jälkeen Willy Messerschmitt tuomittiin vankilaan orjatyövoiman käytöstä Messerschmitt AG:n tehtailla sodan aikana. Kahden vuoden vankila-ajan jälkeen hän palasi yhtiön johtoon. Saksalta oli lentokoneteollisuus kielletty vuoteen 1955, jonka vuoksi tuotanto oli muutettava muuhun käyttöön. Messerschmitt AG valmisti muun muassa ompelukoneita, elementtitaloja ja pieniä katettuja moottoripyöriä.
Lentokonesuunnittelua Messerschmitt jatkoi 1952–1953 Espanjassa hallituksen Hispano Aviación -lentokonetehtaalle, suunnitellen Hispano HA200 -suihkukoneen. Lentokoneiden valmistuskiellon poistuttua Messerschmitt AG aloitti Fiat G.91 -koneiden lisenssivalmistuksen Saksan ilmavoimille. Myöhemmin aloitettiin myös Lockheed F-104 Starfighter -hävittäjien tuotanto.
Useiden yritysliittymien kautta syntyi EWR Entwicklungsring Süd -yhtymän yhdessä Ludwig Bölkowin ja Ernst Heinkelin kanssa, ja myöhemmin MBB Messerschmitt-Bölkow-Blohm, nykyisin osa EADS-konsernia. Willy Messerschmitt toimi yhtiön johdossa vuoteen 1970. Hän kuoli Münchenissä 15. syyskuuta 1978.
Gustaf Taucher

Jarl Gustaf Gideon Taucher (29. marraskuuta 1889 Helsinki – 14. marraskuuta 1977 Helsinki) oli suomalais-saksalainen jääkärieversti. Hän oli sotilasoppinsa Saksassa ensimmäisen maailmansodan aikana saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän toimi pataljoonankomentajana Suomen sisällissodassa. Varsinaisen elämäntyönsä hän teki pitkäaikaisena Suomen Punaisen ristin pääsihteerinä.

Perhetausta

Taucherin vanhemmat olivat kihlakunnantuomari Isidor Eskil Henrik Taucher ja Lydia Charlotta Mathilda Wolff. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1926 Alice Margareta Frostellin kanssa.

Opinnot

Taucher kirjoitti ylioppilaaksi Nya svenska läroverket i Helsingfors-nimisestä oppilaitoksesta vuonna 1908 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1908 - 1914.

Jääkärikausi

Taucher liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän toimi pataljoonan rintamalta paluun jälkeen Polangenissa järjestetyillä erikoiskursseilla (pommarikurssi) suomalaisena johtajana.

Sisällissodan jälkeinen aika

Taucher toimi sisällissodan jälkeen Kaartin jääkärirykmentin I pataljoonan komentajana. Hänet siirrettiin 14. elokuuta 1918 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti l:n ensimmäisen pataljoonan komentajaksi, josta hänet siirrettiin edelleen 5. tammikuuta 1919 Kajaanin sissipataljoonan (tunnettiin myöhemmin nimellä Pohjanmaan jääkäripataljoona) komentajaksi. Taucher osallistui vuonna 1920 Petsamon retkikuntaan, missä hän toimi Oulusta lähteneen 2. täydennysjoukon (niin sanottu maaliskuuta retkikunnan alias 3. retkikunta) johtajana. Koko retkikunnan päälliköksi hänet määrättiin 16. huhtikuuta 1920 alkaen. Retkikunnalta hän palasi entiseen tehtäväänsä Pohjanmaan jääkäripataljoonaan. Pohjanmaan jääkäripataljonasta hänet siirrettiin 13. helmikuuta 1924 Yleisesikunnan tilastollisen ja ulkomaaosaston päälliköksi. Yleisesikunnasta hänet määrättiin 26. elokuuta 1926 Suomen sotilasasiamieheksi Lontooseen, mistä hän palasi 27. elokuuta 1929 Keski–Suomen rykmentin komentajaksi. Taucher erosi armeijasta 31. tammikuuta 1930, jonka jälkeen hän toimi Suomen punaisen ristin pääsihteerinä.
Schwabenin Jura

Schwabenin Jura (saks. Schwäbische Alb) on keskikorkea vuorimassiivi Baden-Württembergin osavaltiossa Lounais-Saksassa. Seudulla on hyviä vaellusreittejä ja kiipeilymahdollisuuksia. Vuorialueen korkein huippu on 1 015 metriä korkea Lemberg. Vuoristo jatkuu itään Frankenin Jurana.
Schwabenin Jura, etenkin Geißenklösterlen luola lähellä Blaubeurenin kaupunkia, on keskeinen arkeologinen kohde määritettäessä siirtymistä myöhäispaleoliittiin ja Aurignacin kulttuurin syntymää.
Arkeologit ovatkin kehittäneet Kulturpumpe-hypoteesin, jonka mukaan Schwabenin Jurassa on syntynyt tärkeitä kulttuurin kehitysaskeleita esim. kuvataiteen, musiikin ja myyttisen kuvaston aloilta, jotka ovat sieltä levinneet muualla Eurooppaan.
Nikolai Birjukov

Nikolai Zotovitš Birjukov (ven. Никола́й Зо́тович Бирюко́в; 14. helmikuuta (J: 1. helmikuuta) 1912 Orehovo-Zujevo – 31. tammikuuta 1966 Simferopol) oli venäläinen neuvostokirjailija.
Nikolai Birjukov alkoi kirjoittaa vammauduttuaan vakavasti rakennustyömaalla vuonna 1930. Hän opiskeli etäopiskelijana Moskovan vieraiden kielten instituutissa ja Maksim Gorkille nimetyssä kirjallisuusinstituutissa. Birjukovin ensimmäinen teos, pienoisromaani Na hutorah (”Erillistiloilla”) ilmestyi vuonna 1938. Partisaanityttö Liza Tšaikinasta kertova romaani ”Lokki” (Tšaika, 1945) sai Stalin-palkinnon vuonna 1951.
Timanttihelmikäs

Levinneisyys

Timanttihelmikästä tavataan Australian etelä- ja itäosissa. Sen on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, vaikkakin harvinaisempi levinneisyysalueensa lounaisosissa. Sen kannankehitys on laskeva, mutta laji on luokiteltu elinvoimaiseksi, koska sen ei uskota olevan vielä vaarassa.
Jüri Uluots

Jüri Uluots (13. tammikuuta 1890 Kirbla – 9. tammikuuta 1945 Tukholma) oli virolainen poliitikko ja päätoimittaja. Hän oli Viron viimeinen neuvostomiehitystä edeltänyt pääministeri syyskuusta 1939 kesäkuuhun 1940. Neuvostovaltaa edeltäneen pääministeriytensä ja vuoden 1938 perustuslain perusteella Uluots julisti elokuussa 1944 perustetuksi Viron pakolaishallituksen ja itsensä sen presidentiksi, kun saksalaiset alkoivat vetäytyä Virosta. Neuvostoliitto ei tunnustanut Uluotsin hallitusta. Uluots kuoli Tukholmassa tammikuussa 1945, jolloin pakolaishallituksen johtoon tuli August Rei.
Balls to the Wall (kappale)

Kappale

Kappaleen on sanoittanut yhtyeen manageri Gaby Hauke nimimerkillä Deaffy. Sanoitukset käsittelevät ihmisoikeuksia ja Hauke halusi tehdä siitä sortoa vastustavan hymnin, jonka sanomana on se, että jonain päivänä kidutetut ja sorretut nousevat sortajiaan vastaan. 
Kappale syntyi nopeasti lausahduksen ”Balls to the wall” ympärille. Kitaristi Wolf Hoffmann sävelsi riffin ja kertosäkeen viidessä minuutissa ja esitteli luonnoksen yhtyeelle, joka viimeisteli sen 15-30 minuutissa. Kauffmann kertoo muistavansa hyvin sen hetken kun Hofmann esitteli yhtyeelle riffin ja kertosäkeen balls to the wall. Basisti Peter Baltes rakensi tähän nopeasti bassokuviot ja Kauffmann viimeisteli rytmiin ja tempon. Studiossa he lisäsivät melodian ja keskimmäiset osat. Kappaleessa oleva luun murskautumiselta kuulostava ääni syntyy laulaja Udo Dirkschneiderin narskauttaessa hampaitaan.  
Kappale nauhoitettiin Dieter Dierksin studiolla Kölnissä kesällä 1983. Nauhoitusten aikaan studio oli vielä keskeneräinen, mikä rumpali Stefan Kaufmannin mukaan vaikuttaa osaltaan kappaleen soundiin. Muu yhtye työskenteli studiolla päivisin mutta kitaristi Wolf Hoffmann pääsi soittamaan studiolle vasta yöllä muiden jo lähdettyä studiolta suorittaessaan päivisin siviilipalvelusta sairaalassa.

Video

Kappaleesta on tehty video, jonka on ohjannut Julien Temple. Video kuvattiin kylmänä ja sateisena päivänä Heathrow'n lentokentällä purettavassa vanhassa Black & Decker -tehdasrakennuksessa.

Cover-versiot ja käyttö populaarikulttuurissa

Kappaleesta ovat tehneet omat versionsa muun muassa Sinner (1999), Amon Amarth (2011) sekä Doro Udo Dirkschnederin kanssa (2016). 
Kappale soi vuoden 1993 Beavis ja Butthead-jaksoissa. Lisäksi kappale on mukana peleissä Grand Theft Auto: Vice City Stories, sekä Guitar Hero Encore: Rocks the 80s.
Louis Riel vanhempi

Louis Riel (vanhempi) (heinäkuu 1817 - 21. tammikuuta 1864) oli maanviljelijä, mylläri, métis-johtaja ja Louis Rielin isä.

Elämäkerta

Hän syntyi irlantilaissukuisen Jean-Baptiste Rielin ja métisi Marguerite Boucherin perheeseen Île-à-la-Crossessa nykyisen Saskatchewanin provinssin alueella. Louisin nuoruusvuosina perhe muutti Ala-Kanadaan, jossa hän opiskeli Québecissa villan karstausta. Vuonna 1838 hän siirtyi turkiskauppiaaksi Hudson's Bay Companyn palkkalistalle. Hänen asemapaikkanaan oli Rainy River (nykyisen Ontarion provinssin alueella), jossa hänen tyttärensä Marguerite syntyi 1840.
Vuonna 1842 Riel erosi yhtiön palveluksesta ja palasi takaisin Québeciin, tarkoituksenaan opiskella papiksi Saint-Hilairessa sijaitsevassa Oblates of Mary Immaculate -koulussa. Hän kuitenkin keskeytti opintonsa vuosi aloittamisen jälkeen. Riel palasi läntiseen Kanadaan, jossa hän hankki itselleen joenrantapalstan Saint Bonifacesta Red River Colonyssa (nykyisen Winnipegin kaupungin paikalla). Tammikuussa 1844 hän nai Jean-Baptiste Lagimodièren ja Marie-Anne Gabouryn tyttären Julie Lagimodièren. Heille syntyi kaikkiaan yksitoista lasta ja he muodostivat tiiviin ydinperheen.
Louis Riel vanhempi osallistui aktiivisesti yhteisön toimintaan ja nousi métisien johtajaksi puolustaessaan turkiskauppias Guillaume Sayeria oikeudenkäynnissä toukokuussa 1849. Prosessi oli historiallinen, sillä sen tuloksena Hudson's Bay Companyn turkiskauppamonopoli läntisessä Kanadassa päättyi. Oikeudenkäynnin jälkeen Louis jatkoi métisien oikeuksien ajamista. Hän onnistui saamaan heille edustuksen Assiniboijan hallituksessa, ja määrittelemään tasa-arvoisen aseman englannin- ja ranskankielelle oikeusistuimissa.
Louis Riel vanhempi perusti useita villanjalostus- ja tekstiiliyrityksiä. Ensimmäisen yrityksensä hän perusti John Ballendenen avustuksella 1847. Tämä ei kuitenkaan tuottanut toivottua tulosta. Myöskään toinen villan karstaus- ja jalostusyritys, sekä kolmas vuonna 1857 perustettu tekstiilitehdas, eivät kannattaneet.
Louis Riel vanhempi ei onnistunut liikemiehenä, mutta hän osoitti kykynsä voimakkaana métis-johtajana. Hänen poikansa Louis Riel nuorempi sai todennäköisesti vaikutteita isältään jatkettuaan tämän jalanjäljissä métisien johtajana. Riel nuorempi saavutti aikanaan mainetta siinä määrin, että lopulta häntä kutsuttiin Manitoban isäksi (engl. 'Father of Manitoba'), viitaten hänen toimiinsa, jotka johtivat Manitoban provinssin perustamiseen. Louis Riel vanhemman kuollessa 21. tammikuuta 1864 häntä suri koko Red River Colonyn alueen métisväki.
Leo Brouwer

Leo Brouwer (s. 1. maaliskuuta 1939 Havanna, Kuuba) on kuubalainen kitaristi, säveltäjä ja kapellimestari, joka opiskeli 1950- ja 1960-lukujen vaihteessa musiikkia Yhdysvalloissa Hartt School of Musicissä Connecticutin Hartfordissa ja Juilliard Schoolissa New Yorkissa.
Brouwerin varhaiset sävellykset sisältävät vaikutteita kuubalaisesta kansanmusiikkista, mutta 1960- ja 1970-lukujen aikana hän kiinnostui modernistisien säveltäjien kuten Luigi Nonon musiikista ja hän käytti musiikissaan muun muassa epädeterministisyyttä. Viime vuosina Brouwerin musiikissa on jälleen ilmennyt modaalisia ja tonaalisia piirteitä. Hän sävellystuotantonsa koostuu suuresta joukosta musiikkia soolokitaralle, useita kitarakonserttoja ja musiikkia yli neljäänkymmeneen elokuvaan.
Kari (kalustesarja)

Kari on Kari Asikaisen suunnittelema, vuonna 1969 markkinoille tuodusta Kari-tuolista syntynyt kalustesarja, jota valmistetaan muotoonpuristetusta koivuviilusta. Alun perin tuolia valmisti Huonekalutehdas Korhonen Oy ja vuosina 1979–2014 raisiolainen P. O. Korhonen Oy. Tuolista tuli erittäin suosittu julkisten tilojen kalustuksessa, ja se kasvoi yhdestä tuolimallista suomalaisen huonekaluteollisuuden laajimpiin kuuluvaksi kalustesarjaksi.
Alkuperäinen Kari 1 -tuoli syntyi täyttämään tarvetta pinottavasta käsinojin varustetusta tuolista julkisiin tiloihin. Sen rakenne perustui Kari Asikaisen jo opiskeluaikoina saamiin ajatuksiin. Vaaleasta koivuviilusta muotoon puristettuja tuoleja valmistettiin aluksi Korhosen huonekalutehtaalla Alvar Aallon tuotteiden rinnalla. Kari-tuolien suosio kasvoi Suomessa tasaisesti 1970-luvulla, ja niitä myytiin paljon myös ulkomaille. Suosio alkoi vaikuttaa Korhosen kykyyn tuottaa Alvar Aallon kalusteita pääasiakkaalleen Artekille. Kari-tuoli siirrettiin 1979 valmistettavaksi samaan sukuun kuuluvan Pekka Korhosen Ruskolle perustamaan P. O. Korhonen Oy:n tehtaaseen, joka siirtyi uusiin tiloihin Raisioon 1984. Tehtaan tuotanto perustui kokonaan laajenevaan Kari-mallistoon, ja 1980-luvulla julkisten tilojen kalustevalmistaja Martela Oy osti P. O. Korhosen saadakseen Kari-kalustemalliston myyntiohjelmaansa.
Kari 1 -tuolia oli 2010-luvun puoleenväliin mennessä tehty yli puoli miljoonaa kappaletta. Vuodesta 2010 lähtien sitä on valmistanut lisenssillä myös japanilainen Actus. Vuonna 1982 tuli markkinoille käsinojaton ja verhoilematon Kari 3 -tuoli, jonka istuinosa on yhtä kappaletta eikä ruuviliitoksia käytetä. Sisustusarkkitehdit SIO ry palkitsi sen vuoden 1982 parhaana suomalaisena julkisten tilojen huonekaluna. Muita Kari-tuoleja ovat käsinojaton Kari 2, kaksinkertaisilla käsinojilla varustettu Kari 4 sekä nojatuolimallit Kari X ja XM. Kalustesarjaan kuuluu myös pöytiä ja lastenkalusteita.