google/wiki40b huggingface dataset:
Philadelphian taidemuseo

Historia

Philadelphian taidemuseo sai alkunsa Philadelphian maailmannäyttelystä vuonna 1876. Se sijaitsi alkujaan Memorial Hallissa, joka oli rakennettu maailmannäyttelyn taidenäyttelyä varten. Ensimmäisten vuosikymmenten aikana pääosa museon esineistä oli teollisuustuotteita, mutta jonkin verran oli myös koriste- ja taide-esineitä, kuten eurooppalaista keramiikkaa.
Museo julkaisi 1900-luvun alussa ensimmäisen kokoelmaoppaansa ja käynnisti koulutusohjelman. Pian alkoi myös uuden päärakennuksen suunnittelu. Uuden päärakennuksen suunnitteli arkkitehti Julian Abele, joka otti mallia antiikin kreikkalaisista temppeleistä. Museo avattiin vuonna 1928. Museo teki seuraavana vuonna uuden kävijäennätyksensä, kun siellä vieraili yli miljoona ihmistä. J. Stogdell Stokes oli museon johtajana, kun Yhdysvaltoihin iski 1930-luvun lama. Stokesin taidokkaan markkinoinnin ansiosta museo selvisi lamasta kuitenkin hyvin.
Museon kokoelmat kasvoivat merkittävästi 1940-luvulla, sillä se sai huomattavasti lahjoituksia, kuten John D. McIlhennyn ja George Grey Barnardin kokoelman. Seuraavalla vuosikymmenellä museon kokoelmat kasvoivat entisestään, ja museo sai vuonna 1956 ruhtinatar Grace Kellyn hääpuvun.
Rakennuksen ja kokoelman entisöinti olivat 1960-luvulla museon teemoja. Samalla kokoelmat kasvoivat muun muassa 71:llä muotoilija Elsa Schiaparellin luomuksella ja Marcel Duchampin teoksella Étant donnés. Entisöintityöt jatkuivat edelleen seuraavallakin vuosikymmenellä, ja museo valmistautui juuri parahiksi museon omiin 100-vuotis- ja Yhdysvaltain 200-vuotisjuhliin. 1980-luvulla museon hankintoja olivat Edgar Degas’n Kylvyn jälkeen ja Cy Twomblyn Fifty Days at Iliam. Museossa tehtiin 1990-luvulla monia teknisiä uudistuksia, jolloin monet toiminnoista tietokoneistettiin ja samalla kehitettiin monia energiansäästömenetelmiä.

Kokoelmat

Museossa on yli 227 000 esineen taidekokoelma, ja sen yhdysvaltalaisen taiteen kokoelma on maan parhaita. Lisäksi sen kokoelmiin kuuluu erityisesti merkittäviä töitä renessanssin taiteesta, impressionismista ja nykytaiteesta. Tunnettuja yksittäisiä taide-esineitä ovat Rogier van der Weydenin alttarikaappi, Paul Cézannen Kylpijät ja Duchampin Poikamiesten alastomaksi riisuma morsian.
Museon kokoelmat on jaettu kahdeksan eri osaston alaisuuteen. Osastot ovat yhdysvaltalainen taide, Itä-Aasian taide, 1900-lukua edeltävä eurooppalainen maalaustaide, moderni- ja nykytaide, vaatteet ja tekstiilit, eurooppalainen sisustus- ja kuvanveistotaide, Intian ja Himalajan taide sekä printit, piirrokset ja valokuvat.
Kurjenlampi (Lemi, Juvola)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 450 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Kivijärven reitin valuma-alueella (14.19), jonka Hakulinjoen valuma-alueeseen (14.198) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 98,2 metriä mpy.
Leukumajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 26 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 500 000 kuutiometriä eli 0,0005 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 2,0 metriä ja suurin syvyys on 2,5 metriä. Sen rantaviivan pituus on 2,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lohijärven alueella (67.92), jonka Tengeliönjoen alueeseen (67.923) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 86,4 metriä mpy.
Pyhä Leonhard

Pyhä Leonhard (k. 559) oli frankkeihin kuulunut munkki Limousinin alueelta. Hänen pyhimyselämäkertansa on kirjoitettu 1100-luvulla, ja katolisen ensyklopedian mukaan sillä ei ole historiallista arvoa. Pyhä Leonhard esitetään yleensä ketjut kädessään. Hänen muistopäivänsä on kuudes marraskuuta.
Christinan talo

Juoni

Christinan perhe muuttaa uuteen asuntoon, kun hänen äitinsä kuolee. Christinan mukana muuttaa uuteen asuntoon isä ja veli. Vähän ajan päästä alkaa Christinasta tuntua, että häntä vainotaan. Christinan ympärillä olevat ihmiset alkavat kuolla mitä kummallisimpiin paikkoihin.
Meksikon lippu

Meksikon lippu on Meksikon kansallistunnus vaakunan ja kansallislaulun ohella. Se koostuu vihreästä, punaisesta ja valkoisesta. Värien symboliikka on vaihdellut aikojen kuluessa. Lipussa on keskellä maan vaakuna, joka kuvaa kaktuksella seisovaa kotkaa, jolla on käärme suussa. Ilman vaakunaa lippu olisi lähes identtinen Italian lipun kanssa.
Nykyinen lippu otettiin käyttöön 16. syyskuuta 1968 vähän ennen Méxicon olympialaisia. Tuolloin lipussa olevaa vaakunaa yksinkertaistettiin ja sitä edellytettiin käytettävän kaikissa, arkisimmissakin lipuissa.
Värit ovat peräisin itsenäisyyssodan aikaisen Ejército Trigaranten sotalipusta ja tarkoittivat alun perin: vihreä itsenäisyyttä, valkoinen uskontoa ja punainen eurooppalaisten ja alkuperäisväestön liittoa. Presidentti Benito Juárezin johtaman maan sekularisoinnin jälkeen merkityksiksi kerrottiin: vihreä: toivo; valkoinen: yhtenäisyys ja punainen: kansallissankarien veri. Lipusta määräävässä laissa väreille ei ole annettu merkityksiä, joten tulkinnat vaihtelevat.
Meksikon vaakunakuva tulee asteekkimyytistä, jonka mukaan vaeltavat asteekit rakensivat kaupunkinsa siihen, missä näkivät jumala Huitzilopochtlin määräävän merkin kotkasta nopal-kaktuksessa (Opuntia ficus-indica). Merkki nähtiin pienellä saarella Texcocojärvellä, mihin perustettiin Tenochtitlán, nykyinen México.
Mia Couto

Mia Couto (s. António Emílio Leite Couto, 5. heinäkuuta 1955 Beira, Mosambik) on mosambikilainen kirjailija. Couto kirjoittaa portugaliksi. Hänen kirjojaan on julkaistu ainakin 22 maassa. Couton ensimmäinen romaani oli vuonna 1992 ilmestynyt Terra Sonâmbula. Hän on julkaissut myös runo- ja novellikokoelmia. 
Couto on opiskellut lääketiedettä ja työskennellyt toimittajana, mutta vaihtoi alansa biologiaan ja työskentelee ympäristöbiologina Limpopon kansallispuistossa.
Nicholas Kao Se Tseien

Nicholas Kao Se Tseien (15. tammikuuta 1897 – 11. joulukuuta 2007) oli Guinnessin ennätysten kirjan mukaan maailman vanhin katolinen pappi ja vanhin harmaakaihileikkauspotilas.
Tseien syntyi Fuzhoussa, Fujianin maakunnassa yhtenä neljästä veljeksestä. Hän kääntyi katolisuuteen 18-vuotiaana, jolloin hän kävi espanjalaisten dominikaanien hallinnoimaa koulua. Vaikka hän kouluttautui opettajaksi ja opiskeli myös lakia, hän päätti lopulta ryhtyä papiksi.
Ura vei Tseienin manner-Kiinasta Taiwaniin, Malesiaan ja lopulta Hongkongiin. Hän eli kolmella eri vuosisadalla ja kymmenen paavin ajalla. Hän täytti tammikuussa 2007 jo 110 vuotta, mutta menehtyi joulukuussa 2007.
Tseien kertoi pitkäikäisyytensä salaisuudeksi uskon, liikunnan ja välittämisen kissoista.
Kuninkaantien muusikot

Kuninkaantien muusikot on periodisoittimilla esiintyvä suomalainen barokkiorkesteri.

Orkesteri ja kuoro

Kuninkaantien muusikot on vuonna 2008 perustettu suomalainen ammattimuusikoista koostuva barokkiorkesteri ja kuoro, joka on erikoistunut eurooppalaisten säveltäjien teosharvinaisuuksien esittämiseen. Se on samalla ainoa suomalainen kokoonpano, joka on yhdistänyt sekä ammattiorkesterin että -kuoron. Kuninkaantien muusikoiden taiteellisena johtajana ja kapellimestarina toimi vuosina 2009–2015 Markus Yli-Jokipii.
Kuninkaantien muusikot on ensiesittänyt kotikaupungissaan Turussa useita arkistojen kätköistä löytyneitä teosharvinaisuuksia, joita ei Suomessa tai muuallakaan ole esitetty vuosisatoihin.  Keväällä 2013 Kuninkaantien muusikot esitti Loimaalla, Nousiaisissa, Turussa ja Salon Perniössä saksalaisen Melchior Vulpiuksen 400 vuotta sitten säveltämän Matteus-passion. Pääsiäisenä 2014 passio esitettiin myös Jyväskylässä Taulumäen kirkossa ja vuotta myöhemmin Vaasan seudulla Vähänkyrön kirkossa.
Vuonna 2012 Kuninkaantien muusikot aloitti konserttisarjan, jossa esitellään harvinaisia, lähes sukupuuttoon kuolleita soittimia. Ensimmäisessä konsertissa soolosoittimena oli lasiharmonikka, jota soitti yhdysvaltalainen William Zeitler. Konserttisarja jatkui vuoden 2013 Taiteiden yö -tapahtumassa, jossa esiintyi italialainen historiallisiin bassopuhallinsoittimiin erikoistunut Paolo Tognon. Vuoden 2014 alussa oli Turun tuomiokirkossa järjestetyssä Ylen radioimassa konsertissa mukana historiallinen serpentti ja myös ensimmäisen kerran Suomessa kiinalainen hattu.  Saman vuoden Taiteiden yö -tapahtuman solistina esiintyi neljä- ja viisikielisellä violoncello da spallalla belgialainen Sigiswald Kuijken. Vuoden 2015 Taiteiden yö -tapahtumassa vieraili solistina italialainen Eleonora Vulpiani, jonka soitin on harvinainen lira-chitarra.

Tunnustukset

Turku 2011 ‑säätiö myönsi Kuninkaantien muusikoille Teko 2011 ‑kunniamaininnan Eurooppa-päivänä 9.5.2009.
Suomen Kulttuurirahaston Varsinais-Suomen rahasto on valinnut Kuninkaantien muusikoiden toiminnan maakunnallisesti merkittäväksi kulttuurihankkeeksi vuonna 2010.
Suomalainen taidemusiikin esittämistä tukeva Pro Musica Säätiö on tukenut Kuninkaantien muusikoiden toimintaa vuonna 2012.

Julkisuus

Kuninkaantien muusikot konsertoi säännöllisesti, mutta se ei ole tuottanut yhtään äänitettä. Osa kokoonpanon profiilia on esiintyä vain omissa itse tuotetuissa konserteissa.
Katatjuta

Katatjuta eli Olgavuoret (Kata Tjuṯa, engl. The Olgas) on yli 30 kupolin muotoisen kallioharjanteen muodostama vuorijono Australian Pohjoisterritoriossa. Koko kalliorykelmä on laajuudeltaan 30 neliökilometriä. Se sijaitsee parikymmentä kilometriä Ulurun vuoresta länteen.
Katatjuta on valtava konglomeraattiesiintymä, sorasta ja kivenlohkareista iskostumalla muodostuneita kallioita. Ne olivat aikoinaan osa merenpohjaa, mutta maankuoren liikkeet painoivat ne kasaan ja nostivat ne koholle noin 500 miljoonaa vuotta sitten. Sen jälkeen eroosio on muovannut ne rykelmäksi kallioharjanteita. Jotkin kalliot ovat muista erillään, mutta joidenkin väliin jää vain kapea rotko.
Vuorten korkein kallio on Olgavuori (Mt. Olga), jonka huippu nousee 546 metriä ympäristön yläpuolelle ja 1066 metriä merenpinnan yläpuolelle.
Katatjuta on keskeisessä asemassa Australian alkuperäisasukkaiden tarinoissa, joissa kerrotaan maailman asukkaiden luomisesta muinaisella uniajalla. Vuorten nimi tarkoittaa alkuasukkaiden kielellä "monen pään maa".
Ensimmäisenä valkoisena Katatjutan näki etäältä tutkimusmatkailija Ernest Giles vuonna 1872. Hän nimesi vuoret Olgavuoriksi Espanjan tuolloisen kuningasparin mukaan. Vähän ennen Gilesiä vuorille ehti kuitenkin toinen tutkimusmatkailija, William Gosse.
Vuonna 1958 alueelle perustettiin Ayers Rockin ja Olgavuoren kansallispuisto, jonka nimi muutettiin myöhemmin Ulurun kansallispuistoksi. Vuonna 1993 voimaan tulleen kaksoisnimeämiskäytännön mukaan alue kantaa nykyään nimeä Kata Tjuṯa / Mount Olga.
Amerikankurmitsa

Koko ja ulkonäkö

Amerikankurmitsa muistuttaa ulkonäöltään kapustarintaa. Pituus 23-28 cm, siipien kärkiväli 60-72 cm, paino 100-200 g.

Levinneisyys

Amerikankurmitsa on muuttolintu, joka pesii tundralla Alaskassa ja Kanadan pohjoisosissa. Maailman populaation koko on noin 150 000 yksilöä. Lajin kanta on elinvoimainen. Se talvehtii Etelä-Amerikassa Boliviasta ja Brasilian eteläosista aina Tulimaahan saakka, ja harhautuu säännöllisesti Eurooppaan. Suomessa laji havaittiin ensi kertaa Hailuodossa 18.–27. lokakuuta 2009. Laji on tavattu Suomessa kolmesti. Sen muuttomatka on eräs lintumaailman pisimmistä.

Elinympäristö

Lisääntymisaikana elinympäristönä ovat arktisen tundran kuivat osat. Muuttomatkalla ja talvehtimisalueilla lintu viihtyy lyhytkortisilla avomailla ja myös muta- ja hiekkarannoilla.

Lisääntyminen

Pesä on avoimesti maassa tai sammalikossa ja munia on 4. Pääasiassa naaras hautoo 26-28 päivää.

Ravinto

Amerikankurmitsa syö hyönteisiä, äyriäisiä ja siemeniä.
SolarCity

Paramount Solar

SolarCity on ostanut aurinkoenergiaan erikoistuneen suoramarkkinointiyritys Paramount Solarin vuonna 2013. Kauppasumma oli 120 miljoonaa dollaria.

Zep Solar

SolarCity on ostanut vuonna 2013 Zep Solar -yrityksen, jolla oli patentteja erityiseen aurinkopaneelien kuljetus- ja asennustelineeseen. Zep Solarin teline oli laajasti käytössä aurinkoenergia-alalla ennen yritysostoa. Kauppasumma oli 158 miljoonaa dollaria.

Silevo

SolarCity on ostanut vuonna 2014 aurinkokennovalmistaja Silevon, joka omisti patentit edistykselliseen aurinkokennoteknologiaan. Yritys aikoo rakentaa tuotantokapasiteetiltaan yhden gigawatin suuruisen tuotantolaitoksen Buffaloon, New Yorkin osavaltioon. Kauppasumma oli osakkeina 200 miljoonaa dollaria ja sen lisäksi 150 miljoonaa dollaria, jos kustannus- ja volyymitavoitteet saavutetaan.
Thomas Hiärne

Thomas Hiärne l. Hjärne (1638 Skuoritsa, Inkerinmaa – 1678 Werdenin kartano) oli ruotsinkielinen liivinmaalainen runoilija ja historioitsija, Erlandus Jonæ Hjärnen poika ja Urban Hjärnen veli.
Koulunkäynnin päätyttyä Hiärne aloitti opinnot Dorpatissa (Tartto). Hänen elämänvaiheistaan ja -olosuhteista ei ole juurikaan tietoa. Vuonna 1666 hän oli maaviskaalina Inkerinmaalla, ja sen jälkeen hänestä todennäköisesti tuli ritarikunnan sihteeri Saarenmaalle.
Hiärne on esiintynyt useassa tilaisuudessa runoilijana, mutta hänet tunnetaan kuitenkin lähinnä historioitsijana. Hän tutki perusteellisesti Itämerenmaakuntien historiaa, mutta ei itse ehtinyt julkaista mitään. Hänen seitsemänä kirjana ilmestynyt teoksensa Ehst-, lyf- und lettlandische geschichte julkaistiin kokonaisena vasta 1835 (Napierskyn teoksessa "Monumenta Livoniæ antiquæ"). Jelgavassa 1794 julkaistu painos lienee tuhottu. Teos on merkittävä Ruotsin historian kannalta ja erityisen perusteellinen kuvatessaan venäläisten maahantunkeutumista ja hävitystä kovia kokeneissa maissa 1500-luvulla.
Riian ritarihuoneen arkistossa säilytetään yhtä Hiärne kirjoituskokoelmaa, joka käsittelee Liivinmaan historiaa, ja Mecklenburgin ritarihuoneen kirjastossa on Riian arkkipiispojen historia.
Historioitsijana Hiärnea on sanottu Viron Liviukseksi. Runoilijana on Hedvig Charlotta Nordenflycht verrannut häntä Ovidiukseen. Vielä hänen aikanaan olivat siis Hiärnen runot tunnettuja. Lukuun ottamatta yhtä ainoaa Lyckones säkreste Afvel, joka on Per Hansellin Vitterhetssamlingissa (runokokoelmassa), ne ovat kadonneet tai kätkeytyneet tuon ajan runoilijoiden runojen joukkoon, joiden tekijät ovat tuntemattomia ja pysynevätkin tuntemattomina.
Hiärne käänsi Jean Puget de la Serren Betraktelser om Evigheten 1677.
Solistiyhtye Suomi

Solistiyhtye Suomi oli tanssimusiikkia soittava yhtye, joka perustettiin 1980-luvun alussa. Solistiyhtye Suomen alkuperäiset jäsenet olivat Pekka Hartonen (basso ja laulu),  Kalervo "Randy" Korlin (harmonikka ja laulu) sekä Lassi Marttila (rummut ja laulu). 
Tunnetuksi yhtye tuli esittämällä omia sovituksiaan jo aiemmin julkaistuista iskelmäkappaleita, joista vanhimmat olivat 1930-luvulta. Tunnetuimpia yhtyeen esittämiä kappaleita ovat mm. ”Mahtava peräsin ja pulleat purjeet”, "Sheila" ja ”Rilluttele yö”. Yhtyeen kappaleet olivat usein humoristisia.

Toiminta

Yhtyeen ensimmäinen LP-levy "Solistiyhtye Suomi" julkaistiin 1981.
1990-luvulle tultaessa yhtye lopetti toimintansa alkuperäisessä kokoonpanossa. Kvartetiksi muuttunut Solistiyhtye Suomi julkaisi vuonna 1991 CD-albumin "Viisastenkerho". Levyltä julkaistu "Kallen valssi" -single soi noihin aikoihin paljon radiossa. Uudistuneen yhtyeen jäsenet olivat Pekka Hartonen (basso ja laulu), Lassi Marttila (rummut ja laulu), Martti Honkanen (harmonikka ja laulu) sekä Markku Rönkkö (harmonikka ja laulu).
Vuodet 1993-1999 Solistiyhtye Suomi vietti täydellistä hiljaiseloa. Vuonna 2000 se aloitti taas toimintansa ja samana vuonna julkaistiin CD-levy "Elämän Tsa Tsa Tsa".
Pekan ja Randyn lisäksi yhtyeessä soittivat Pasi Suikkanen harmonikka, laulu ja Petri Parkko rummut.  
Hartosen sydänleikkauksen ja sitä seuranneen aivoinfarktin jälkeen yhtye lopetti toimintansa vuonna 2005.
Randy Korlin kuoli sydänkohtaukseen kotonaan Espanjassa 20. heinäkuuta 2005.
Pekka Hartonen jatkoi keikkailua seitsemän vuoden tauon jälkeen Pekka Hartonen & Sawotta - nimisen yhtyeen kanssa maaliskuusta 2012 alkaen, ja on julkaissut orkesterin kanssa kaksi uutta kappaletta, Hiiltyvä Iltarusko sekä Ikihippien Laulu.
Sawottaorkesterissa soittivat Harri Savenius harmonikka, piano, laulu. Jukkis Rissanen kitara, laulu. Petri Parkko rummut, ja Jouni Honkanen Basso, laulu.
Pekka Hartonen & Sawotta ilmoitti jäävänsä telakalle heinäkuussa 2013.
Heidän viimeinen esiintyminen oli 27.8.2013 Keminmaassa .
Pekka Hartonen & Sawotta esiintyi uudelleen alkuperäiskokoonpanossa 2015 Heinäkuun 18. päivä Vesannolla Asin Lavalla, ja on sen jälkeen esiintynyt harvakseltaan sekä Sawotan että Korsuorkesterin kanssa.
Hvalvík

Hvalvík on kylä Färsaarilla Streymoyn saaren itärannalla. Sen väkiluku on 210. Kylä on kaksoiskylä samassa laaksossa olevan Streymnesin kylän kanssa, ja niiden yhteinen asukasluku ylittää 400 henkeä. Alueen väkiluku on ollut kasvussa viime vuosina.
Hvalvíkin puukirkko on rakennettu 1829 entisen 1700 rakennetun kirkon tuhouduttua myrskyssä. Se on kolmanneksi vanhin Färsaarten kirkoista ja vanhin perinteiseen mustaan puukirkkotyyliin rakennettu. Rakennukseen käytetty puu saatiin laivasta, joka haaksirikkoutui Saksunissa 1828. Kirkon saarnatuoli on rakennettu 1609, ja se on tuotu Tórshavnista.
Kirkko on kuvattuna färsaarelaisissa postimerkeissä vuonna 1997:
Nordic+

Nordic+ on Pohjoismaiden, Hollannin, Irlannin ja Ison-Britannian hallitusten muodostama yhteistyöelin, jossa maat tekevät yhteistyötä kehitysyhteistyön saralla. Euroopan Unionin sisällä, samanmieleiset Nordic+ maat ajavat usein erilaista politiikkaa, kuin EU:n eteläiset katoliset jäsenvaltiot. Suurimmat ristiriidat koskevat väestö ja sukupuolikysymyksiä. EU:n lisäksi Nordic+ toimii muilla kansainvälisillä foorumeille, kuten DACissa ja YK:ssa, sekä paikan päällä kehitysmaissa, missä niillä on yhteisiä hankkeita.
Vuoden 2007 kehityspoliittisessa selonteossa Suomi sitoutui toimimaan enenevästi Nordic+ ryhmässä.
Nordic+ ryhmän maat tekevät yhteistyötä muun muassa yhteistyörahoitusjärjestelyillä, lisäksi ne jakavat tietoa maidensa kehityspolitiikan suuntalinjoista, koordinoivat toimintaansa ja pyrkivät yhteistyöllään edistämään kehitysavun tuloksellisuutta ja harmonisointia. Yhteistyötä Nordic+ maat tekevät erityisesti ihmisoikeus-, tasa-arvo-, sosiaali- ja ympäristökysymyksissä.
Saint David (Grenada)

Saint Davidin alue on yksi Grenadan kuudesta hallinnollisesta alueesta. Se sijaitsee maan itäosassa. Alueen pinta-ala on 44 km² ja väkiluku vuonna 2011 oli 12 561. Alueen pääkaupunki on Saint David's.
Suzy Kendall

Suzy Kendall (synt. Frieda Harrison, 1. tammikuuta 1944 Belper, Derbyshire, Englanti, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilaissyntyinen malli ja näyttelijätär. 
Hänen ensiroolinsa oli komediaelokuvassa Up Jumped a Swagman (1965). Kendall tapasi Dudley Mooren 1967, ja avioitui tämän kanssa 15. kesäkuuta 1968, mutta pari erosi 1972. Viimeksi Kendall esiintyi televisiosarjassa Van der Valk vuonna 1977.
Puhelin (elokuva)

Juoni

Neuvostoliitto on lähettänyt 1950-luvulla Yhdysvaltoihin "nukkuja-agentteja". Nämä nukkujat ovat eläneet elämäänsä tavallisina amerikkalaisina tietämättä, että heidän mieleensä on koodattu tehtäviä hypnoosin avulla. Tehtävät koostuvat strategisista sabotaasi-iskuista ja salamurhista. Nukkuja-agentin tulee tuhoutua tehtävänsä mukana tai tappaa itsensä heti iskun jälkeen. Yksi elokuvan väittämistä onkin "paras agentti on sellainen, joka ei tiedä olevansa agentti". 
Nukkuja-agentin saa herätettyä tekemään iskun lausumalla hänelle koodin, joka on siteeraus Robert Frostin runosta ”Stopping by Woods on a Snowy Evening” (Metsän reunassa lumisena iltana):
The woods are lovely, dark and deep.
 But I have promises to keep,
 And miles to go before I sleep,
 And miles to go before I sleep.
Nikolai Daltšimski on seonnut KGB:n agentti, joka varastaa nukkujien nimet sisältävän muistikirjan. Hän pakenee Neuvostoliitosta Yhdysvaltoihin ja alkaa aktivoida nukkujia puhelimitse. KGB lähettää Daltšimskin perään parhaan agenttinsa eversti Borzovin, jonka tehtävä on löytää ja tappaa Daltšimski, ennen kuin tämä onnistuu sytyttämään toimillaan sodan.

Tuotanto

Puhelinta kuvattiin Helsingissä tammi-helmikuun vaihteessa 1977 kymmenisen päivää. Suomenlinna esittää Neuvostoliiton tiedustelupalvelu KGB:n tukikohtaa, ja heti elokuvan alussa nähdään Uspenskin katedraali. Tuotantoryhmän keskuspaikkana oli hotelli Palacen yhdeksäs kerros, ja ohjaaja Siegel asui hotelli Hesperian kattokerroksessa.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Harri Närhi sanoo Puhelinta kankeaksi ja aikansa eläneeksi vakoilutrilleriksi, jossa Bronson on kuitenkin vielä hyvässä vedossa. Hän antaa elokuvalle kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Gustaf Oskar Sumelius

Gustaf Oskar Sumelius (9. maaliskuuta 1835 Kangasala – 3. tammikuuta 1895 Tampere) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut kauppias ja tukkukauppaa harjoittaneen toiminimi G. O. Sumeliuksen perustaja.
Sumeliuksen vanhemmat olivat Pirkkalan kappalainen Petter Johan Sumelius (1798–1846) ja Johanna Ulrika Söderberg (k. 1856). Hän aloitti työnsä 1848 Tampereella Lindebergin liikkeessä ja muutti sitten Poriin jossa oli työssä Carl Martinin ja A. Lundborgin liikkeissä sekä Luvialla Julinin laivaveistämössä.
Vuonna 1859 Sumelius perusti Tampereella Kauppakatu 3:een oman vähittäis- ja tukkukauppaa harjoittaneen kauppaliikkeen jota hän hoiti aluksi veljensä kanssa ja tämän kuoltua 1876 jatkoi liikkeen hoitoa yksin. Liike muutti 1870 Tampereen Kauppatorin (nykyinen Keskustori) itäreunalla sijainneeseen yksikerroksiseen puutaloon Sumeliuksen ostettua kyseisen kiinteistön. Sumeliuksen liike siirtyi vuonna 1884 harjoittamaan yksinomaan tukkukauppaa. Sumeliuksen liike oli 1880-luvulla Hämeen läänin suurin seka- ja kangastavaran tukkuliike. Vuonna 1889 valmistui Sumeliuksen kauppatalon viereiselle tontille Tammerkosken rantaan arkkitehti F. L. Caloniuksen suunnittelema kaksikerroksinen Sumeliuksen palatsi Sumeliuksen perheen asuintaloksi. Yksikerroksisen kauppatalon tilalle valmistui 1901 jugendtyylinen nelikerroksinen Sumeliuksen talo. Sumeliuksen liike myytiin 1916 Tammerkosken Tukkukauppa Oy:lle.
Sumelius osti 1870 kauppias Lars Johan Hammarénin kanssa Kyröskosken puuvillatehtaan ja he perustivat Hammaren & Co nimisen yhtiön joka rakennutti puuvillakutomon tilalle 1872 puuhiomon ja 1878 paperitehtaan. Kolmantena osakkaana olleen kauppias Nybergin kuoltua 1889 Hammarén ja Sumelius omistivat yrityksen puoliksi. Sumelius perusti myös Näsijärven Höyrylaiva Oy:n. Vuonna 1874 hän osti Pyynikin Joselininniemen vuokraoikeuden ja rakennukset kauppias R. Lindholmin perillisiltä ja rakennutti paikalle uuden huvilan. Huvila oli Sumeliuksen perheen käytössä aina vuokra-ajan päättymiseen 1907 saakka. 
Sumelius oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä 1875–1894 sekä joitain vuosia rahatoimikamarin jäsenenä ja puheenjohtajana. Hän oli myös Tampereen Säästöpankin johtokunnan varapuheenjohtajana ja Tampereen kauppiasyhdistyksen valtuuston puheenjohtajana. 
Sumelius oli kirjailija Jalmari Finnen vuoden 1859 Tampereelle sijoittuvan näytelmän Maria Kristina päähenkilön esikuvana. Näytelmän ensiesitys oli 1932 Tampereen teatterissa Finnen itsensä ohjaamana. 
Gustaf Oskar Sumelius oli naimisissa vuodesta 1859 Maria Kristina Hydénin (1833–1913) kanssa. Heillä oli kymmenen lasta joista tunnetuin oli tukkukauppias, valtiopäivämies ja vuorineuvos Gösta Sumelius.