Julija Tymošenko

Elämäkerta

Tymošenko syntyi Dnepropetrovskissa Ludmila Nikolajevna Teleginan ja Vladimir Abramovitš Grigjanin tyttärenä. Isä jätti perheen Julijan ollessa kolmivuotias.
Isän sukunimi on armenialainen, mutta Tymošenko ilmoittaa taustansa olevan ukrainalais-latvialainen. Vladimir Abramovitš Grigjanin kansallisuus perustuu hänen Neuvostoliiton sisämaan passiinsa, jossa oli määritelty sosiaalinen kerrostuma. Venäjänkielisessä Itä-Ukrainassa kasvaneena hän kuitenkin oppi ukrainaa vasta aikuisena politiikkaan lähtiessään.
Vuonna 1979 hän nai Oleksandr Tymošenkon ja aloitti uransa Neuvostoliiton kommunistisen puolueen nuorisojärjestön, Yleisliittolaisen lenininäisen kommunistisen nuorison, Komsomolin palveluksessa. He saivat 1980 tyttären Jevhenian.
Hän suoritti taloustieteen tutkinnon Dnipropetrovskin yliopistossa 1984 ja työskenteli insinööri-ekonomistina, tuotantotalousinsinöörinä, Leninille nimetyssä autotehtaassa Dnepropetrovskissa. Vuonna 1999 Tymoshenko puolusti verotuksen sääntelyä koskevaa väitöskirjaansa Kiovan taloustieteellisessä yliopistossa.
Vuonna 1989 hän perusti menestyneen Komsomolin videovuokrausketjun ja yksityisti sen myöhemmin. Samana vuonna hänestä tuli nuorisoyhtiö Terminalin kaupallinen johtaja ja sitten Ukrainan kaasuyhtymän kaupallinen johtaja. Marraskuusta 1995 tammikuuhun 1997 hänestä tuli Ukrainan öljy-yhtiöstä yksityistämänsä Ukrainan yhdistyneet energiajärjestelmät (UESU) -yhtymän johtaja. Yhtiö kuljetti venäläistä kaasua Ukrainaan. Tymošenko solmi suhteita Dnipropetrovskin klaanin liikemiesten ja poliitikkojen kanssa sekä venäläisen Gazpromin johtoon.

Poliittinen ura

Julkisen poliittisen uransa valtion tasolla Tymošenko aloitti 1996, jolloin hänestä tuli kansanedustaja, radan jäsen. Vuodesta 1997 hän oli Gromada-nimisen puolueen varapuheenjohtaja.  
30. joulukuuta 1999 Tymošenkosta tuli apulaisenergiaministeri, mistä tehtävästä hänet vapautettiin epäiltynä kahdesta rikoksesta. 13. helmikuuta 2001 hänet pidätettiin ja vangittiin Ljukjanovskin vankilaan, mistä hänet vapautettiin 42 päivän kuluttua kirjallista sitoutusta vastaan siitä, ettei hän poistu Kiovasta.
Tammikuussa 2001 Tymošenkosta tuli kansallisen pelastuksen liikkeen johtaja ja vaaliryhmittymän johtaja. Maaliskuun 2002 parlamenttivaaleissa Julija Tymošenkon ryhmittymä sai 7,2 prosenttia äänistä.
Ukrainan entinen presidentti Leonid Kutšma erotti hänet hallituksesta vuonna 2001, epäiltynä aseman väärinkäytöstä. Venäjän sotilassyyttäjä etsintäkuulutti hänet lahjontaepäilyjen takia. Etsintäkuulutus oli voimassa vielä Tymošenkon tultua nimitetyksi Ukrainan pääministeriksi 2005. Hän ei koskaan pääministeriaikanaan tehnyt valtiovierailua tai työvierailua Venäjälle.

Lyhyt pääministerikausi

Tymošenko nimitettiin pääministeriksi tammikuussa 2005 Viktor Juštšenkon noustua presidentiksi vuoden 2004 presidentinvaalien ja marraskuun 2004 – tammikuun 2005 "oranssin vallankumouksen" jälkeen.
Tymošenkon tavoitteisiin kuului 1990-luvulla oligarkkien käsiin yksityistettyjen yhtiöiden yksityistämisten purkaminen ja niiden yksityistäminen uudelleen.
Kesällä 2005 Tymošenko järjesti pääministerinä Ukrainan maakaasukauppojen välitysyhtiöön liittyvän tutkinnan. Tymošenkon nimeä ei mainittu epäiltyjen joukossa. 
Tymošenkon hallitus erotettiin korkeimman hallinnon lahjusepäilyjen vuoksi syyskuussa 2005. Ukrainan presidentinhallinnon johtajan tehtävistä eronnut Oleksandr Zintšenko syytti presidentti Juštšenkon lähimpiä liittolaisia korruptiosta. Juštšenko syytti hallitusta keskittymisestä keskinäisiin valtakamppailuihin, ennemmin kuin Oranssin vallankumouksen päämäärien ajamiseen.
Hallituskriisiä edelsi metallitehtaan yksityistämisen purkaminen Nikopolissa. Se oli saanut alun perin hallintaansa Viktor Pintšuk, entisen presidentti Leonid Kutšman vävy. Muutamien oikeuden määräysten jälkeen se päätyi Tymošenkon tukemalle liikemiehelle. Tymošenkon ja presidentti Juštšenkon ystävän ja kansallisen turvallisuusneuvoston sihteerin ja puolustusneuvoston johtajan Petro Porošenkon välillä käytiin myös valtakamppailua.
Uutta hallitusta valittiin muodostamaan Dnipropetrovskin alueen kuvernööri Juri Jeh’anurov.

Pääministerikauden jälkeen

Tymošenko ilmoitti 12. syyskuuta 2005 vievänsä oman puolueensa maaliskuun 2006 vaaleihin ja osallistuvansa haastajana vuoden 2009 presidentinvaaleihin. Juštšenko syytti Tymošenkoa seuraavana päivänä pääministerin asemansa väärinkäytöstä oman yhtiönsä kahdeksan miljardin hryvnjan velkojen mitätöimiseksi.
Parlamenttivaaleihin 26. maaliskuuta 2006 Julija Tymošenkon ryhmittymä lähti oranssikoalition säilyttämisen hengessä tavoitteenaan estää Viktor Janukovytšin johtaman Alueiden puolueen nousu hallituspuolueeksi.
Pitkittyivät hallitusneuvottelut perustuivat lähinnä Meidän Ukrainamme ja Julija Tymošenkon ryhmittymän paikkajakoon.
Juštšenkoa kannattava Meidän Ukrainamme antoi vaalien jälkeen ymmärtää olevan myös mahdollista, että se muodostaa Julija Tymošenkon ryhmittymästä riippumatta Alueiden puolueen kanssa hallituksen.
Meidän Ukrainamme ilmoitti suostuvansa, että Tymošenkosta tulee pääministeri, mutta halusi Petro Porošenkon radan puhemieheksi tuottaen näin oranssikoalition kolmannelle puolueelle, Ukrainan sosialistiselle puolueelle, ja sen puheenjohtajalle Morozille pettymyksen. Tymošenko ilmoitti, että oranssikoalitio on kuollut ja että Juštšenkon tulee hajottaa rada sekä järjestää uudet parlamenttivaalit, vaihtoi Ukrainan sosialistinen puolue puolta ja liittoutui Alueiden puolueen johtamaan hallituskoalitioon.

Toinen kausi ja presidentinvaalit

Syyskuun 2007 parlamenttivaaleissa Tymošenkon ja Juštšenkon ryhmien muodostama liitto voitti niukasti pääministeri Janukovytšin kannattajat. Janukovytšin puolue tosin sai vaaleissa suurimman yksittäisen äänimäärän. 29. marraskuuta Julija Tymošenkon ryhmittymä ja Juštšenkoa kannattava Meidän Ukrainamme allekirjoittivat liittoutumissopimuksen. 18. joulukuuta Tymošenko valittiin uudeksi pääministeriksi. Hän sai 226 kannatusääntä, joka on pienin valinnan mahdollistava määrä.
Tymošenko oli ehdokkaana vuoden 2010 presidentinvaaleissa. Toisella kierroksella hän hävisi Janukovytšille muutamalla prosenttiyksiköllä. Lopulta hän tunnusti vaalitappionsa. Pian vaalien jälkeen hänet pakotettiin eroamaan pääministerin tehtävistä.