google/wiki40b huggingface dataset:
Chuck Hagel

Ura senaatissa

Hagel sai 3. tammikuuta 1997 paikan Yhdysvaltain senaatissa Nebraskan edustajana. Hän harkitsi myös ehdokkuutta Yhdysvaltain presidentinvaalissa 2008, muttei asettunut virallisesti ehdolle ja jätti myös senaatin paikkansa vuonna 2008.
Se­naa­tis­sa Ha­gel tun­net­tiin oma­päi­se­nä ajat­te­li­ja­na, jo­ka muun muas­sa vas­tus­ti li­ba­no­ni­lai­sen Hizbollahin nimeä­mis­tä ter­ro­ris­ti­jär­jes­töksi ja ajoi lempeämpää Iran-po­li­tiik­kaa.

Puolustusministeri

Presidentti Barack Obama nimitti Hagelin uudeksi puolustusministeriksi Leon Panettan jälkeen tammikuussa 2013. Hagel on ensimmäinen Yhdysvaltain puolustusministeri, joka on palvellut sotilaana Vietnamin sodassa.
Yhdysvaltain senaatti vahvisti Hagelin nimityksen puolustusministeriksi. Senaatti puolsi Hagelin nimitystä äänin 58–41. Hagel tarvitsi valintaa varten 51 ääntä. Hagelin nimitys viivästyi republikaanipuolueen edustajien jarruttaessa äänestyksen järjestämistä. He halusivat lisätietoa Hagelin raha-asioista ja Yhdysvaltain Bengasin konsulaattiin Libyassa tehdystä iskusta.
Hegel ilmoitti eroavansa puolustusministerin tehtävästä marraskuussa 2014. Häntä kritisoitiin etenkin Yhdysvaltain toimista Afganistanissa ja Isiksen suhteen.
Giannelli Imbula

Seurajoukkueura

Imbulan kasvattajaseura on En Avant de Guingamp. Hän pelasi seuran paidassa vuosina 2009–2013 Ligue 2:ssa ja Nationalissa yhteensä 90 ottelua tehden niissä neljä maalia. Tehdessään debyytin Ligue 2:ssa lokakuussa 2009 Imbulasta tuli sarjan historian nuorin pelaaja. Kaudella 2012–2013, joka päättyi Guingampin nousuun, Imbula valittiin Ligue 2:n parhaaksi pelaajaksi. 
Heinäkuussa 2013 Imbula siirtyi Ligue 1:n Olympique de Marseilleen. Pääsarjadebyytti tapahtui elokuussa 2013 Imbulan vanhaa seuraa Guingampia vastaan ja avausmaali syntyi seuraavassa kuussa AS Saint-Étiennen verkkoon. Kaudella 2013–2014 Imbula debytoi myös Mestareiden liigassa. Muun muassa Tottenham Hotspur, Internazionale ja AC Milan olivat tietojen mukaan kiinnostuneita Imbulasta. Heinäkuussa 2015 Imbula siirtyikin Portugalin Primeira Ligan FC Portoon. Hän pelasi seuran paidassa vain kymmenessä ottelussa.
Tammikuussa 2016 Englannin valioliigan Stoke City osti Imbulan seuraennätyksellä, 18,3 miljoonalla punnalla.

Maajoukkueura

Imbula on syntynyt Belgiassa kinshasankongolaisille vanhemmille, mutta on kasvanut Ranskassa. Näin ollen hän voisi edustaa maajoukkuetasolla joko Belgiaa, Kongon demokraattista tasavaltaa tai Ranskaa. Lokakuussa 2015 Imbula valitsi kuitenkin Belgian maajoukkueen. Imbula on edustanut Ranskaa alle 20-vuotiaissa ja alle 21-vuotiaissa.
Rossano

Rossano on suomalainen polkupyörämerkki. Pyöriä valmistaa lappeenrantalainen perheyritys Rosswheel Ky ja markkinoi edelliseen yhteydessä oleva Silvesport System 1 Ky. Ensimmäiset Rossano -polkupyörät tulivat markkinoille vuonna 2000. Pyörien suunnittelu ja kokoonpano tapahtuu Suomessa, alumiiniset rungot valmistetaan alihankintana Taiwanissa.
Rossanon mallisto käsittää lähinnä keskihintaisia ja kalliita pyöriä. Mallistossa on hybridi- ja citypyöriä kuntoiluun ja yleisajoon, sekä maasto-, cyclocross- ja maantiepyöriä vaativampaan käyttöön. Valmistajan mukaan Rossanot on suunniteltu nimenomaan suomalaisille käyttäjille ja Suomen olosuhteisiin.
Pikakirjoituskone

Pikakirjoituskone on kirjoituskoneen tapainen laite, jolla voidaan kirjoittaa tekstiä puhenopeudella. Siinä on näppäimiä vähemmän kuin kirjoituskoneessa, mutta useita näppäimiä voidaan painaa samanaikaisesti, ja siten kirjoittaa kokonaisia tavuja tai sanoja kerrallaan. Pikakirjoituskoneet ovat yleisiä erityisesti Yhdysvaltojen oikeusistuimissa. Nykyisillä tietokoneisiin kytketyillä laitteilla voidaan myös tekstittää suoria TV-lähetyksiä kuulovammaisia varten.

Toiminta

Pikakirjoituskoneissa on näppäimistö ja pitkä paperinauha, johon näppäimiä vastaavat merkit tulostuvat. Useita näppäimiä voidaan painaa samanaikaisesti, ja yhdellä kertaa painetut näppäimet tuottavat paperiin yhden tekstirivin. Näppäimiä on tavallisesti kullekin sormelle 2–3, yhteensä 20–30.
Teksti kirjoitetaan foneettisesti eli ääntämyksen mukaisesti. Osalle äänteistä ei ole omaa näppäintä, vaan ne edellyttävät useamman näppäimen painamista. Englanninkielisissä laitteissa vasemman käden sormilla kirjoitetaan tavun alkukonsonantit, oikean käden sormilla loppukonsonantit ja peukaloilla vokaalit.
Perinteisillä laitteilla pitää paperituloste käydä jälkikäteen käsin läpi ja kirjoittaa sen avulla selväkielinen teksti. Uudemmissa laitteissa teksti voidaan tallettaa laitteen omaan muistiin tai ohjata erilliselle tietokoneelle, ja tietokoneohjelmien avulla voidaan selväkielinen teksti tuottaa automaattisesti.

Nopeus

Pikakirjoituskoneilla päästään suunnilleen samoihin kirjoitusnopeuksiin kuin käsipikakirjoituksella: kansainvälisissä nopeuskilpailuissa nopeimpien kirjoittajien tulokset ovat olleet n. 300–400 tavua minuutissa.

Historia

Ensimmäisen pikakirjoituskoneen suunnitteli ranskalainen Benoit Gonod vuonna 1827.
Ensimmäisen käytännöllisen laitteen kehitti italialainen Antonio Michela-Zucco 1860-luvulla. Laite esiteltiin Pariisin maailmannäyttelyssä vuonna 1878, ja vuonna 1880 se otettiin käyttöön Italian parlamentissa. Laitteessa oli pianon koskettimistoa muistuttava näppäimistö, kummallekin kädelle kuusi valkoista ja neljä mustaa kosketinta.
Yhdysvalloissa ensimmäisen pikakirjoituskoneen kehitti Miles Bartholomew 1870-luvulla. Siinä oli kymmenen näppäintä, mutta niistä voitiin painaa vain yhtä kerrallaan. George Kerr Andersonin 1880-luvulla kehittämässä koneessa voitiin painaa kahta tai useampaa näppäintä yhtaikaa, ja yhdellä lyöntikerralla voitiin kirjoittaa kokonainen sana tai tavu. 1910-luvulla päästiin Ward Stone Irelandin kehittämällä laitteella käsipikakirjoittajia suurempiin nopeuksiin nopeuskilpailuissa. Nykyiset amerikkalaiset laitteet noudattavat edelleen Irelandin laitteen näppäinjärjestystä.
Nykyisin pikakirjoituskoneita on saatavilla ainakin englannin, ranskan, italian, espanjan, tšekin, japanin, kiinan ja venäjän kielille.
Liikennekaari

Liikennekaari on Sipilän hallituksen hanke, jossa uudistetaan liikennemarkkinoita säätelevää lainsäädäntöä. Hankkeen yksi tarkoitus on lisätä digitaalisen teknologian käyttöä. Hanke toteutetaan kolmessa eri vaiheessa. Ensimmäisessä vaiheessa kootaan yhteen kaareen liikennemarkkinoita ja -palveluja koskevat säädökset liikennepalvelulakiin (SDK 320/2017). Toinen vaihe koskee ammatillisen pätevyyden ja koulutuksen sekä tiedonhallinnan säätelyä. Kolmannessa vaiheessa verrataan tuloksia tavoitteisiin.
Liikennekaaressa ehdotetaan taksijärjestelmään olennaisia muutoksia väljentämällä sääntelyä. Liikennekaaressa esitetään, että liikkumispalveluja koskevat olennaiset tiedot avataan. Lippu- ja maksujärjestelmistä pyritään saamaan yhteen toimivia. Taksiliikenteen sääntelyn uudistus hiersi pitkään hallituspuolueiden välejä. Paikallisliikenteen toimijat kokivat maksujärjestelmien muutosten ja säätelyn tapahtuvan liian nopeasti, ja olevan ristiriidassa hallituksen muualla julistaman norminpurkutavoitteen kanssa.
Lain osaa tarkoittava sana 'kaari' on peräisin Ruotsin vallan ajalta, ja sitä on käytetty viime vuosina vain harvoin. Liikennekaaresta tuli Kotimaisten kielten keskuksen kuukauden sana huhtikuussa 2016.
Rodrigo Possebon

Rodrigo Pereira Possebon (s. 13. helmikuuta 1989) on Brasiliassa syntynyt jalkapalloilija, jolla on Italian kansalaisuus. Possebon pelaa englantilaisessa jalkapalloseura Manchester Unitedissa. Ennen hän pelasi brasilialaisessa jalkapalloseura Internacionalissa, josta siirtyi Manchester Unitediin, josta meni lainalle portugalilaiseen seuraan Sporting Clube de Bragaan yhden kauden mittaiselle lainalle. Possebonin yleisin pelipaikka on keskikenttä. Maajoukkueessa Possebon edustaa Italian U20-joukkuetta.

Uran alku

Rodrigo Possebon aloitti pelaajauransa brasilialaisessa Internacionalissa pelaten puolustavana keskikenttäpelaajana. Manchester Unitedin pelaajatarkkailija John Calvert-Toulmin huomasi Possebon kyvyt, kun hän oli tarkkailemassa Internacionalissa pelanneita kaksosia, Fabio ja Rafael da Silvaa.

Ura Manchester Unitedissa

Manchester United teki sopimuksen Possebonin kanssa tammikuussa 2008. Possebon sai pelinumerokseen 34, koska se jäi yli, kun Ryan Shawcross lähti pois Manchester Unitedista. Possebon teki debyyttinsä ammattilaisena, kun hän pääsi kentälle Ryan Giggsin tilalle toisella puoliajalla lukemiin 1-1 päättyneessä ottelussa Newcastle Unitedia vastaan 17.8.2008.
Kazimierz Świątek

Kazimierz Świątek (valkoven. Казімір Свёнтак; s. 14. lokakuuta 1914 – 21. heinäkuuta 2011 Pinsk) oli yksi roomalaiskatolisen kirkon kardinaaleista. Hän toimi vuosina 1991–2006 Minsk-Mahiloŭ arkkipiispana Valko-Venäjällä. 
Świątek syntyi Valgassa, Virossa. Hän opiskeli seminaarissa Pinskissä ja sai pappisvihkimyksensä vuonna 1939. NKVD pidätti hänet toisessa maailmansodassa kahdesti, ja hän vietti kymmenen vuotta pakkotyöleirillä Siperiassa. 
Vapauduttuaan kesäkuussa 1954 Świątek palasi Pinskiin. Hänestä tehtiin kardinaali vuonna 1994, jossa tehtävässä hän jatkoi 91-vuotiaaksi saakka.
Hupsu kreivitär

Juoni

Joukko yhteiskunnan valtaapitäviä ja liikemiehiä uskoo löytäneensä öljyä Pariisin keskustan maaperästä ja kaavailevat ryhtyvänsä porauksiin alueen asukkaista ja kulttuurisesta merkityksestä piittaamatta. Heidän vastaansa asettuu Aurelia, ”Chaillot’n hullu nainen”, joka muiden kaupunginosien vihaisten vanhojen naisten tuella järjestää mielikuvituksellisen oikeudenkäynnin, jossa miehet tuomitaan. Aurelia houkuttelee yhden kerrallaan heistä laskeutumaan maan alle öljyntuoksua kohti pitkin portaikkoa, jolta ei ole paluuta.

Versioita

Bryan Forbes ohjasi näytelmästä vuonna 1969 ensi-iltansa saaneen elokuvan Hupsu kreivitär, jonka pääosaa näyttelee Katharine Hepburn.
Englantilainen biljardi

Englantilainen biljardi on snookerpöydällä pelattava biljardilaji, jossa yritetään sekä karoja että pussituksia. Pelissä on yksi kohdepallo ja molemmilla pelaajilla oma lyöntipallo. Tavoitteena on saavuttaa sovittu pistemäärä.
Mormonin uhri

Juoni

Mormonipappi Larsson suostuttelee Ninan lähtemään mukanaan Utahiin, jossa hän aikoo tehdä hänestä jalkavaimonsa. Matkalla Nina muuttaa mielensä, mutta Larsson huumaa naisen ja salakuljettaa hänet Amerikkaan. Ninan veli Olaf ja sulhanen Sven Berg jäljittävät Ninan Salt Lake Cityyn, jossa he onnistuvat vapauttamaan hänet. Larsson saa surmansa omasta luodistaan.
Vedomosti

Vedomosti (ven. Ве́домости, ”Tiedonantoja”) oli Venäjän ensimmäinen sanomalehti. Sen ensimmäinen numero ilmestyi Pietari I:n määräyksestä 16. joulukuuta 1702. Lehden nimi vaihteli. Välillä se oli Rossijskije vedomosti (”Venäjän tiedonantoja”), Vedomosti o vojennyh i inyh delah (”Tiedonantoja sota- ja muista asioista”) ym. Toukokuuhun 1711 saakka lehti ilmestyi Moskovassa ja sen jälkeen vuorotellen Moskovassa ja Pietarissa. Lehdessä julkaistiin uutisia Venäjän armeijan ja laivaston saavuttamista voitoista, tietoja teollisuuden, kaupan ja sivistyksen kehityksestä sekä ulkomaanuutisia. Pietari I osallistui henkilökohtaisesti aineiston toimittamiseen. Vuonna 1728 lehden korvasi Venäjän tiedeakatemian julkaisema Sankt-Peterburgskije vedomosti (”Pietarin tiedonantoja”).
Nykyään Pietarissa ilmestyvä sanomalehti Sankt-Peterburgskije vedomosti (entinen Leningradskaja pravda) pitää itseään Vedomostin ja lokakuun vallankumousta edeltäneen Sankt-Peterburgskije vedomostin perinteen jatkajana. Moskovassa ilmestyy vuonna 1999 perustettu Vedomosti-niminen talouslehti.
Sigrid Boo

Sigrid Maren Boo (23. elokuuta 1898 Oslo – 12. syyskuuta 1953 Oslo) oli norjalainen kirjailija. Syntyään oslolainen Boo vietti lapsuutensa 1899–1909 Larvikissa Etelä-Norjassa. Hänen romaaneistaan on tehty useita filmatisointeja.
Teoksissaan Boo käsittelee muun muassa rakkautta, tuberkuloosia ja kotiapulaisen elämää, kuten menestyskirjassaan Vi som går kjøkkenveien (1930). Romaanista tehtiin saman niminen filmatisointi ruotsalaisine rinnakkaisversioineen vuonna 1933. Aiheeseen tartuttiin myös Yhdysvalloissa: elokuva Servants' Entrance valmistui 1934. Suomeksi Boon romaani ilmestyi nimellä Kyökin puolella vuonna 1932. Risto Orko ohjasi samasta aiheesta komediaelokuvan Kyökin puolella 1940.
Sipahi

Sipahit (myös Spahi, Spakh) (pers. ‏sepâhi‎, sotilas) olivat kahden muinaisen Persian ja Osmanien valtakunnan hyvin koulutettua ratsuväkeä. Termiä sipahi käytettiin myös Italiassa ja Ranskassa pohjoisafrikkalaisesta siirtomaaratsuväen sotilaasta sekä se antoi perustan brittien intialaisista sotilaista käyttämälle sanalle sepoy.
Ottomaanien armeijassa sipahit perustettiin 1300-luvulla. He muodostivat armeijan varsinaisen rungon, ollen useimmiten noin puolet koko armeijan miesvahvuudesta. Samalla he muodostivat myös yhteiskunnan poliittisen ja sosiaalisen eliitin aivan kuten ritarit Euroopassa. Sulttaani antoi sipahille eliniäksi palan maata, nimeltään timar, jonka tuotoilla hänen tuli kustantaa itselleen aseistus, hevonen ja muut varusteet. Tämä kaikki ei kuitenkaan ollut periytyvää. Timarin tuoton mukaan vaihteli myös yksittäisen sipahin varustus. Yleensä se kuitenkin  koostui peitsestä, sapelista, rengashaarniskasta, kypärästä ja tärkeimmästä aseesta, jousesta. Välillä käytettiin myös keihäitä ja nuijia. Sipahit torjuivat pitkään tuliaseiden käyttöönottamisen, mutta myöhemmin heitä aseistettiin myös niillä. Perinteisesti sipahit pukeutuivat turkkilaisen perinteen mukaan pitkiin värikkäisiin viittoihin ja turbaaneihin. 
Ottomaanien armeijan painopiste siirtyi 1500-luvulla tykistöön ja jalkaväkeen, erityisesti janitsaareihin ja sipahien merkitys ja määrä taistelukentällä väheni. Sipaheita oli 1700-luvun lopulla enää jäljellä muutama tuhat ja lopullisesti joukko-osastot lakkautettiin 1828.
Sipaheiksi kutsuttiin myös joitakin pohjoisafrikkalaisia ratsuväen osastoja, jotka palvelivat Italian ja Ranskan armeijoissa 1800- ja 1900-luvulla. Ranskan algerialaiset sipahit kapinoivat siirtomaaisäntiään vastaan, kun armeija halusi siirtää algerialaisia joukkoja Preussin rajalle auttamaan emämaata sodassa. Myös ensimmäisessä ja toisessa maailmansodassa ranskalaiset käyttivät sipaheja saksalaisia vastaan. Nämä osastot käyttivät päähineenään punaista fetsiä.
Bristol-Myers Squibb

Historiaa

Bristol-Myers Squibb syntyi vuonna 1989 Bristol-Myersin ja Squibb Corporationin fuusiosta. Squibbin oli perustanut New Yorkin Brooklynissa 1858 lääkäri Edward R. Squibb, Bristol-Myersin taas ystävykset William McLaren Bristol ja John Ripley Myers vuonna 1887, jolloin he ostivat New Yorkin osavaltion Clintonissa toimineen, vaikeuksiin ajautuneen lääketehtaan.
Squibb-yhtiö perustettiin alun perin tuottamaan eetteriä ja kloroformia. Se menestyi varsin hyvin ja siirtyi vuonna 1891 Edward Squibbin pojille. Toisen maailmansodan aikana Squibb-yhtiö toimitti penisilliiniä ja morfiinia sotilaskäyttöön. Vuonna 1952 yritys myytiin Mathieson Chemical -yhtiölle, jonka pian osti puolestaan Olin Industries, jolloin Squibbin emoyhtiöksi muodostui uusi Olin Mathieson Chemical. 1970-luvun alussa emoyhtiön nimeksi otettiin Squibb Corporation. 1970-luvun lopulla Squibbin menestystuote oli verenpainelääke Capoten (kaptopriili).
William Bristol ja John Myers aloittivat lääketukkureina mutta alkoivat vähitellen valmistaa itse yksinkertaisia tuotteita kuten Sal Hepatica -ulostuslääkettä ja Ipana-hammastahnaa. Myös Bristol-Myers toimitti penisilliiniä toisen maailmansodan sotilassairaaloille. Sodan jälkeen yhtiö alkoi kansainvälistyä yritysostoin hankkimalla omistukseensa muun muassa hiustenhoitotuoteyhtiö Clairolin, äidinmaidonkorviketta ja dieettituotteita valmistavan Mead Johnsonin ja ortopedisiä tarvikkeita valmistavan Zimmerin. Näistä kolmesta Bristol-Myers Squibb luopui vuosituhannen vaihteen jälkeen.
BMS tunnettiin aiemmin myös monista käsikauppalääkkeistään, kuten särkylääkkeistä Bufferin ja Excedrin. Ne myytiin vuonna 2005 Novartis-yhtiölle.

BMS tänään

Bristol-Myers Squibbilla on tuotantoa Yhdysvaltojen lisäksi Belgiassa, Britanniassa, Irlannissa, Italiassa, Ranskassa, Meksikossa ja Japanissa.
Bristol-Myers Squibbin Suomessa myytäviä tuotteita ovat muiden muassa B-hepatiitin hoitoon käytettävä Baraclude (entekaviiri), verihyytymiä ehkäisevä Eliquis (apiksabaani), immunosuppressantti Nulojix (belatasepti), iho- ja keuhkosyöpälääke Opdivo (nivolumabi), nivelreumalääke Orencia (abatasepti) sekä ihosyöpälääke Yervoy (ipilimumabi). Yhtiöllä on Suomessa myyntiyhtiö Bristol-Myers Squibb (Finland) Ab Oy, jonka liikevaihto vuonna 2014 oli noin 15 miljoonaa euroa ja henkilöstömäärä 30.
Renny Jokelin

Renny Pertti Jokelin (s. 1952) on suomalainen toimittaja ja tutkija. Hän valmistui vuonna 1974 yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi Tampereen yliopistossa pääaineenaan tiedotusoppi. Hän toimi tutkijana Tampereen yliopistossa ja Alkoholitutkimussäätiössä sekä Yleisradion televisiouutisten kesätoimittajana 1970-luvulla. Vuosina 1978–1979 hän oli perustamassa Ruotsinsuomalaisten arkistoa Tukholmaan. Vuosina 1979–1996 hän toimi Helsingin Sanomien palveluksessa ulkomaan- ja taloustoimittajana ja oli kuusi vuotta kirjeenvaihtajana Pariisissa ja Brysselissä. Hän toimi Euroopan parlamentin Suomen tiedotustoimiston päällikkönä vuosina 1996–2005. Hän palasi journalismiin ja Ylen palvelukseen loppukesällä 2005. Sen jälkeen hän on toiminut A-Studion toimittajana ja toimitussihteerinä  ja MOT (televisio-ohjelma)n tuottajana.
Kautena 2014–2015 hän on Tampereen yliopistossa journalistiikan vierailevana professorina. 
Jokelin on saanut valtion tiedonjulkistamispalkinnon Ydin-lehden toimituskunnan jäsenenä vuonna 1980 ja henkilökohtaisesti EU-journalismista vuonna 1995.
Nahkiainen

Ulkonäkö ja koko

Nahkiainen kasvaa 25-35 cm pitkäksi. Se on soikeanliereä, matomainen ja suomuton kala. Sillä on pyöreä imukuppisuu ja kymmeniä pieniä hampaita. Hampaat ovat teräviä ja muodostavat yhtenäisen kehän. Selkäpuolelta nahkiainen on tasavärisen tumman harmaa, vatsa on vaalea, ja siinä on tummaa epäsäännöllistä pilkutusta. Silmän takana on seitsemän pientä kidusaukkoa. Parilliset evät puuttuvat, selkäpuolella  on litteä evä lähellä pyrstöä.

Elintavat

Elämänsä ensimmäiset 4–5 vuotta nahkiainen viettää joessa toukkana. Sen jälkeen aikuinen nahkiainen elää 1–3 vuotta meressä ennen paluutaan kutemaan jokeen. Nahkiainen ei ole jokiuskollinen, toisin kuin lohikaloihin kuuluvat vaelluskalat. Kutu tapahtuu keväällä ja sen jälkeen kuteneet nahkiaiset kuolevat. 
Nahkiainen imeytyy saaliskalan kylkeen ja pureskelee siitä saaliin ihoa ja lihaksia.

Levinneisyys

Nahkiaisia tavataan Euroopassa Alppien pohjoispuolella.
Nahkiaisia esiintyy yli 30:ssä Itämereen laskevassa joessa. Nahkiaisista on olemassa myös pelkästään sisävesissä eläviä kantoja. Ne nousevat järvistä pieniin virtaaviin vesiin. Näitä järvinahkiaisiksi kutsuttuja nahkiaisia esiintyy Vuoksen, Kymijoen ja Kokemäenjoen vesistöissä.

Elintarvikkeena

Nahkiainen on melko rasvainen ja ruodoton. Sitä myydään usein paistettuna tai savustettuna. Se sopii mainiosti myös grillattavaksi ja erilaisiin muhennoksiin. 
Nahkiaisen maku jakaa mielipiteitä.
Suomessa nahkiainen valmistetaan yleensä niin, että se sotketaan voimakkaassa suolavedessä. Sekoittamisen aikana nahkiainen kuolee ja veri nousee vaahtona astian pintaan. Kuolleet nahkiaiset huuhdellaan runsaalla kylmällä vedellä, jotta kaikki veri valuu pois. Veren pois saaminen suojaa nahkiaisia pilaantumiselta.
Sen jälkeen nahkiainen paistetaan leppähaloilla ritilän päällä uunissa tai halstaroidaan avotulella.

Nahkiaisen pyynti

Aikaisemmin nahkiaisia pyydettiin kokonaan puusta valmistetuilla varpumerroilla. Ne tehtiin noin puolen senttimetrin vahvuisista, sileiksi veistellyistä katajan varvuista. Ne sidottiin pehmeäksi vaivatuilla kuusen juurilla. Yhteen mertaan meni noin 300 varpua. Sisäpuolelle asennettiin 5 lujaa puuvyötä, jotka pitivät merran lujasti siinä kuuluvassa muodossa. Mertaan kuului vielä nielulaite ja kaksi pitkää keppiä eli korvaa, joiden avulla merta laskettiin koskeen tokeita vasten ja koettaessa taas nostettiin ylös. Pyyntikausi alkoi elokuun 15. päivän jälkeen. Merrat painettiin veteen illalla ja käytiin kokemassa seuraavana aamuna ennen auringon nousua.
Katajan lisäksi mertoja on tehty pajusta, ja nyttemmin muovitetusta metalliverkosta. Rysät ovat yleistyneet 1970-luvulta alkaen.
Aglauros (Aktaioksen tytär)

Aglauros (muinaiskreikaksi Ἄγλαυρος) oli kreikkalaisessa mytologiassa Aktaioksen tytär ja Kekropsin, myyttisen Ateenan perustajan, puoliso. He saivat neljä lasta: Erysikhthon, Aglauros, Herse ja Pandrosos.
Glenboro

Historia

Ensimmäinen eurooppalainen alueella oli tiettävästi Pierre La Vérendrye joka kulki tutkimusmatkoillaan alueen läpi 1730-luvulla. Kaksi englantilaista turkiskauppiasta perustivat ensimmäisen linnoituksen vuonna 1768, perustettu Pine Fort nimettiin Epinette Creekin mukaan (ranskankielinen nimi Epinette tarkoittaa mäntyä, eli englanniksi Pine). Linnoitus sijaitsee nykyisen Spruce Woods Provincial Park luonnonpuiston rajojen sisällä.
Vuonna 1798 kanadalainen tutkimusmatkailija David Thompson vieraili alueella ja pani merkille alueen maanviljelyyn soveltuvan maaperän. Ensimmäisinä siirtolaisina alueella asettuivat Jonas Christie ja James Duncan vuonna 1879. Vuonna 1886 Canadian Pacific Railway ilmoitti rakentavansa rautatien alueen halki ja Jonas ja James päättivät luovuttaa osan omistamastaan maa-alueesta kylän perustamista varten. Vuonna 1885 viimeinen Assiniboinejokea pitkin kulkenut höyryläiva ajoi karille kylän lähettyvillä. Virallisen kylän aseman Glenboro sai vuonna 1950.
Laatokan kanava

Laatokan kanava (ven. Ладожский канал, Ladožski kanal) on Nevan ja Olhavajoen suut yhdistävä vesireitti, joka kulkee Laatokan etelärantaa pitkin. Kanavia on kaksi: Vanha Laatokan kanava (ven. Староладожский канал, Staroladožski kanal) ja Uusi Laatokan kanava (ven. Новоладожский канал, Novoladožski kanal). Reitin pituus on noin 117 kilometriä.
1700-luvulla Laatokan kautta kulki yksi Venäjän tärkeimmistä tavarankuljetusreiteistä, Volgan Itämereen yhdistänyt Vyšni Volotšokin vesitie. Laatokka oli kovien myrskyjen takia reitin vaikein ja vaarallisin osuus. Pietari I:n määräyksestä Laatokan etelärannikolle ryhdyttiin vuonna 1719 rakentamaan kanavaa, joka alkoi läheltä Uutta Laatokankaupunkia ja päättyi Pähkinälinnaan Nevan suulle. Työntekijäpulan takia rakentamiseen osallistui myös sotilasosastoja. 
Pietari I:lle nimetty kanava otettiin käyttöön vuonna 1731. Sen pituus oli noin 111 kilometriä, leveys 20 metriä ja syvyys 2,4 metriä. Kobona- ja Olhavajokien välille rakennettiin patoaltaita ylläpitämään tarvittavaa vedenkorkeutta. Niiden yhteydessä sekä kanavan molemmissa päissä oli sulut. 1700-luvun lopussa rakennettiin vielä toinen kanava Olhavalta Säsjoelle, ja 1800-luvun alussa sitä jatkettiin Syvärin suulle asti.
Vuosina 1861–66 madaltuneen vanhan kanavan ja rantalinjan väliin rakennettiin uusi suluton kanava, joka nimettiin keisari Aleksanteri II:n mukaan. Se otettiin käyttöön vuonna 1866. Rautatieverkon kehittyessä vesitiet menettivät kuitenkin merkitystään.
Nykyään Uutta Laatokan kanavaa käytetään pienalusten kulkureittinä. Vanha kanava on kasvanut lähes umpeen.
Flying Fish Cove

Flying Fish Cove on Australialle kuuluvan Joulusaaren suurin asutuskeskus ja pääasiallinen satama. Se sijaitsee saaren koillisosassa. 
Vuoden 2011 väestönlaskennassa  Flying Fish Covessa oli 1346 asukasta.
Lentokenttä sijaitsee muutaman kilometrin päässä.
Flying Fish Cove oli ensimmäinen brittien asutus vuonna 1888. Se nimettiin kapteeni Maclearin HMS Flying Fishin mukaan.
Suomen Teollisuusliitto

Suomen Teollisuusliitto oli suomalainen vuonna 1920 perustettu talouspoliittinen järjestö, jonka tarkoituksena oli yhdistää maan teollisuudenharjoittajat sekä eri teollisuusalojen yhtymät edistämään yhteiskunnalle hyödyllistä tuotantoa ja valvomaan teollisuuden yhteisiä etuja. Liitto julkaisi vuodesta 1924 kaksikielistä aikakauslehteä Suomen Teollisuus — Finlands Industri. Suomen Teollisuusliitto yhdistyi vuonna 1975 Metsäteollisuuden Keskusliiton ja Teollisuudenharjoittajain Liiton kanssa uudeksi Teollisuuden Keskusliitoksi. Liiton toimitusjohtajana vuosina 1921–1940 toimi vuorineuvos Matti Viljanen ja 1971–1975 lakitieteen tohtori Olli Ikkala.