google/wiki40b huggingface dataset:
Ari Rasilainen

Ari Petteri Rasilainen (s. 18. helmikuuta 1959 Helsinki) on suomalainen kapellimestari. Hän on toiminut vuodesta 2011 lähtien Saksassa Würzburgin musiikkikorkeakoulun professorina.

Ura

Rasilainen opiskeli orkesterinjohtoa Sibelius-akatemiassa Jorma Panulan johdolla, sekä Berliinissä Arvid Jansonsin oppilaana. Ennen kapellimestariuransa alkua Rasilainen toimi Radion sinfoniaorkesterin äänenjohtajana. Lisäksi hän on esiintynyt kamarimuusikkona.
Rasilainen toimi Lappeenrannan kaupunginorkesterin johtajana vuosina 1985–1989. Vuodet 1989–1994 hän oli Tampereen kaupunginorkesterin taiteellisena johtajana sekä vierailevana kapellimestarina. Tampereelta Rasilainen siirtyi Norjaan, jossa hän työskenteli Norjan radion orkesterin johtajana vuodet 1994–2002. Vuosina 1993–1997 hän toimi myös Jyväskylä Sinfonian ylikapellimestarina.
Vuodet 2002–2011 Rasilainen oli Ludwigshafenissa Rheinland-Pfalzin filharmonisen orkesterin ylikapellimestarina. Toukokuussa 2011 hänet nimitettiin Würzburgin musiikkikorkeakoulun orkesterin- ja kuoronjohtamisen professoriksi.
Vierailevana kapellimestarina Rasilainen on toiminut muun muassa Aalborgin sinfoniaorkesterissa vuodesta 2002 lähtien sekä Pori Sinfoniettassa vuosina 1999–2005. Lisäksi hän on vierailijana johtanut useita radio-orkestereita Saksassa, muun muassa Berliinin, Stuttgartin, Leipzigin, Kölnin ja Hannoverin orkestereita. Rasilainen on johtanut myös Jyväskylän kamariorkesteria.   
1980-luvulla Rasilainen vietti useita kesiä Sysmässä, jonne hän perusti vuonna 1986 Sysmän Suvisoitto -festivaalin. Hän toimi tapahtuman taiteellisena johtajana vuoteen 1994 saakka.
Ari Rasilainen on johtanut eri orkestereita yli 50:llä levytyksellä.
Eila Pellinen

Eila Pellinen (oik. Eila Reima, 6. elokuuta 1938 Sulkava – 10. huhtikuuta 1977 Espoo) oli suomalainen iskelmälaulaja. 
Eila Pellinen syntyi viisilapsisen sulkavalaisperheen esikoiseksi. Muutettuaan Helsinkiin 1956 Pellinen meni töihin kirjapainoon ja aloitti lauluopinnot päivätyönsä ohessa. Toivo Kärki keksi hänet vuonna 1957 koelaulutilaisuudesta ja antoi hänelle levytysmahdollisuuden samana vuonna. Kärjen näkökulmasta Eila Pellisen tulo musiikkimaailmaan tapahtui juuri oikealla hetkellä, sillä hän kaipasi talliinsa nuorta, persoonallista ja varsinkin huippulahjakasta naislaulajaa. Iskelmä eli tuolloin murrosvaihettaan, kun tango oli syrjäytymässä foxtrotien tieltä, ja levytilastojen kärjessä olivat kilpailevan levy-yhtiön Scandian naislaulajat Annikki Tähti, Brita Koivunen ja Laila Kinnunen.
Pellinen levytti useita Kärjen sävellyksiä, joista tunnetuimpia on "Onni jonka annoin pois". Hänen asemaansa Kärjen sävelmien luotettavana tulkkina osoitti se, että Kärki antoi hänen levytettäväkseen foksin "Things happen that way", jolla Kärki oli osallistunut voitokkaasti kansainväliseen sävellyskilpailuun vuonna 1939. Reino Helismaan sanoin kappale päätyi levylle nimellä "Näin kai määrätty on". Pellisen ominta alaa olivat lisäksi käännöskappaleet, kuten "Kaksi kitaraa", "Kultaiset korvarenkaat", "Vihreät niityt", "Surullinen sunnuntai" ja "Särkyneen toiveen katu".
Pellinen liittyi Ossi Runteen yhtyeeseen 1950-luvun lopulla. Hän esiintyi myös elokuvissa sekä lauluäänenä lukuisille näyttelijöille.
Pellisellä oli oma orkesteri 1960-luvulla. Uudet tuulet musiikkirintamalla vähensivät kuitenkin levytyksiä sekä myös esiintymisiä. 1970-luvulle tultaessa hän esiintyi enää oikeastaan pääkaupunkiseudulla. Viimeisen levynsä hän julkaisi vuonna 1975.
Flubendatsoli

Ominaisuudet, käyttö ja haittavaikutukset

Flubendatsoli vaikuttaa muun muassa sukkulamatoihin kuten piiskamatoihin ja sydänmatoihin sekä heisimatoihin. Flubendatsolia käytetään muun muassa koirien ja kissojen madotuksiin, sikojen loismatojen häätöön ja Euroopassa myös ihmisillä. Tyypillisimmät ihmisille flubendatsolin aiheuttamat haittavaikutukset ovat huonovointisuus, vatsakivut ja uneliaisuus. Yhdiste ei ole eläimille yhtä maksatoksista kuin mebendatsoli. Lääkeaineen toi markkinoille Janssen Pharmaceutica vuonna 1971.

Synteesi

Flubendatsolin synteesin ensimmäisessä vaiheessa 4-kloori-3-nitrobentsoehappo tai 4-kloori-3-nitrobentsoyylikloridi reagoi Friedel–Crafts-asyloinnille fluoribentseenin kanssa. Tämän jälkeen yhdisteen klooriatomi korvautuu aminoryhmällä reaktiolla ammoniakin kanssa ja nitroryhmä pelkistetään aminoryhmäksi. Näin muodostunut diamiini reagoi syanamidin kanssa muodostaen bentsimidatsolirakenteen ja viimeisessä vaiheessa muodostetaan karbamaattifunktionaalisuus reaktiolla metyylikloroformaatin kanssa.
Vaahteraliigan kausi 2019

Pudotuspelit

Runkosarjan neljä parasta joukkuetta etenivät pudotuspeleihin. Pudotuspelit koostuivat välieristä sekä kauden loppuotteluna toimivasta Vaahteramalja XL:stä.

Loppuottelu

Vaahteramalja XL eli kauden päättävä loppuottelu pelattiin 14. syyskuuta Tampereella Ratinan stadionilla. Tämä oli ensimmäinen kerta Vaahteraliigan historiassa, kun Vaahteramalja pelattiin pääkaupunkiseudun ulkopuolella. Ottelun voitti Helsinki Roosters, jolle mestaruus oli kahdeksas peräkkäin.
Heikki Koskelo

Heikki Juhani Koskelo (s. 12. joulukuuta 1935 Suonenjoki) on suomalainen kenraaliluutnantti evp.
Koskelo syntyi varatuomari Eino Juhani Koskelon ja farmaseutti Aino Siviä Rauskin perheeseen, hänen puolisonsa vuodesta 1959 on sairaanhoitaja Raili Saara Autio. Uransa aikana Koskelo palveli mm. Uudenmaan Jääkäripataljoonassa, Karjalan Prikaatissa ja Pääesikunnan jalkaväkitoimistossa. Hän toimi komentajana Kainuun prikaatissa (1982–1984), Kaakkois-Suomen sotilasläänissä (1990–1992) ja Itäisessä maanpuolustusalueessa (1993–1995).
Koskelo tuli ylioppilaaksi 1955 ja valmistui Kadettikoulusta 1959 ja Sotakorkeakoulusta 1969. Vänrikiksi hänet ylennettiin 1956, luutnantiksi 1959, yliluutnantiksi 1963, kapteeniksi 1965, majuriksi 1971, everstiluutnantiksi 1976, everstiksi 1982, kenraalimajuriksi 1988 ja kenraaliluutnantiksi 1993. Eläkkeelle Koskelo jäi vuonna 1995.
HIFK

Historia

Seura perustettiin 1897 Svenska Reallyceumin oppilaiden Georges Doubitskyn ja hänen ystäviensä aloitteesta Helsingin Kruununhaassa. Se on aktiivisesti osallistunut useiden lajiliittojen sekä kattojärjestöjen perustamiseen. Perusarvoikseen seura ilmoittaa seuraavat: kestävyys (Ihärdighet), valmius (Färdighet), voima (Kraft) ja toveruus (Kamratskap).
Gotha

Sijainti

Gotha sijaitsee Thüringer Waldin pohjoisosassa Leipzigin ja Frankfurtin välisten moottoritie- ja rautatieyhteyksien varrella.
Gothan naapurikunnat ovat pohjoisessa Bufleben, Goldbach ja Remstädt, idässä Friemar, Drei Gleichen ja Tüttleben, etelässä Emleben, Günthersleben-Wechmar ja Leinatal sekä lännessä Trügleben, Aspach ja Hörselgau. Kaikki nämä kunnat kuuluvat Gothan piirikuntaan.
Safir

Safirin ensimmäinen vuosikymmen

Uuden yhtiön alkuajan artisteja olivat Arja Tuomarila, Erkki Liikanen ja Heikki Aarva. Aarvan Tuulella ei ole ystävää nousi listasijalle 10. joulukuussa 1963. Finndisc julkaisi myös uutta  rautalankaa. The Adventurers levytti Erik Lindströmin säveltämän Letkajenkan.
Finndiscin artisteihin liittyivät vuonna 1965 Irwin Goodman ja 1967 Martti ”Huuhaa” Innanen. Irwinin toinen sinkku Työmiehen lauantai pääsi jo Suomen listalla kakkoseksi. Vuonna 1966 Irwin siirtyi Fazerille.
Martti Innanen levytti Safirille kaikkiaan yhdeksän singleä ja yhden LP-levyn.  Elsa, kohtalon lapsi pysyi neljä kuukautta Suomen listaykkösenä.
Perinteisestä iskelmämusiikista vastasivat muun muassa Pauli Lehtola, Kauko Käyhkö, Tapio Rautavaara ja sokea  Kari Purhonen. Yhtiön nuorisoidolina oli Kai Lind.

Safir myydään

Finndiscin osti vuonna 1971 Scandia-Musiikki, jonka omistajaksi tuli seuraavana vuonna Musiikki-Fazer. Vuonna 1979 Safir-levymerkki otettiin uudelleen käyttöön. Toiminnasta vastasivat Scandian myynnin jälkeen Paavo Einiö ja Jaakko Salo. 1970–1980-lukujen Finndisc tuotti sekä popmusiikkia että perinteistä iskelmää.
Punaliitu

Punaliitu eli punakivi eli  bolus on väriltään lämpimän ruskeanpunaista liitumaista ainetta, rautaoksidia, jossa seassa on savea. Se on paksua ja öljyistä. Se peittää hyvin ja on kestävää, ja sitä käytetään kaikenlaisissa maalausmenetelmissä.
Punaliitua on käytetty paitsi väriaineena myös astianvalmistukseen. Sitä on käytetty myös lääkeaineena käärmeenpuremaan ja ajoksiin ja paiseisiin.
Taiteilijoiden käyttöön punaliitu tuli 1400-luvulta alkaen, ja sitä on käyttänyt muun muassa luonnospiirustuksissa, mutta esimerkiksi Leonardo da Vincin ja Vittore Carpaccion töitä pidetään tunnustettuna taiteena. Myöhemmin sitä käytettiin myös öljymaalausten värillisessä pohjustamisessa, ja luonnosten teossa sen syrjäytti lyijykynä, mutta sitä käytetään edelleen piirustusvälineenä. Piirustuksiin käytetään yleensä viimeistelynä fiksatiivia.
Pietarin läntinen ohitustie

Tietulli

Moottoritiellä tienkäyttömaksut maksetaan tietullien tarkastuspisteillä. Tie on jaettu 5 hintavyöhykkeeseen: eteläinen osuus kuuluu vyöhykkeisiin 1 ja 2 ja pohjoinen osuus vyöhykkeisiin 3, 3a ja 4. Ajoneuvokohtainen hinnoittelu on jaettu 4 eri hintaluokkaan. Lisäksi yöllä (0:00–6:00) hinnoittelu on halvempi kuin päivällä (6:00–0:00).
Gaujan kansallispuisto

Gaujan kansallispuisto on latvialainen vuonna 1973 perustettu suojelualue, joka sijaitsee Gaujajoen varressa. Puisto sijaitsee Valmieran ja Siguldan välisellä alueella, ja se on 917,5 neliökilometrin laajuinen. Puistossa on sekä suojeltavia luontoalueita että kulttuuriympäristöjä, joista tunnetuin on Turaidan linna. Alue on Latvian vanhin kansallispuisto. Puiston opastuskeskus toimii Siguldassa.
Puiston jokilaakso on jylhimmillään Siguldassa, missä jokitörmät nousevat jopa 85 metriä joen yläpuolelle. Erityinen puiston visuaalinen tunnus on devonikaudelta peräisin olevat punaiset hiekkakivikalliot. Niitä voi nähdä monin paikoin Gaujan ja sen sivujoen Amatan jokivarsilla. Onkin antoisinta tutustua puistoon joelta käsin esimerkiksi kanootilla, kajakilla tai kumiveneellä. Alue käsittää myös metsäalueita, ja se on vuodesta 2004 kuulunut Natura 2000 -suojeluohjelmaan.
Puiston alueella on yli 500 historiallista tai arkkitehtoonista nähtävyyttä, esimerkiksi Ungurmuižan kartano, hansakaupunkina toiminut Straupen kylä sekä monet kirkot ja myllyt. Kulttuurikohteet ovat lyhyiden kävelymatkojen päässä joelta.

Retkeily puistossa

Koko puiston läpi kulkeminen Valmierasta Siguldaan on Gaujajokea (Koivajokea) pitkin 90 kilometrin matka, mutta aloituspaikkaa muuttamalla matkaa voi lyhentää tai pidentää. Gaujajoen virtaus on melojalle melko nopeaa, mutta siinä ei ole vaikeita koskiosuuksia. Gaujan sivujoki Amata on koskiensa takia melojalle selvästi vaativampi, varsinkin kevättulvien aikaan. Retkeilijöitä varten on kanoottivuokraamoja, nuotiopaikkoja ja leirintäalueita.
Puistossa harrastetaan myös pyöräretkeilyä. Reitin runkona on Valmierasta Cēsisin kautta Siguldaan kulkeva osa LatEst-pyöräreitistä. Koko reitti ulottuu Etelä-Viroon saakka, ja sen varrella on paljon kulttuurikohteita ja majoituspaikkoja.
Uivelo

Koko ja ulkonäkö

Telkkää hieman pienemmän uivelon pituus nokan kärjestä pyrstön kärkeen on 38–44 senttimetriä ja siipien kärkiväli 56–69 senttimetriä. Koiraspuolisen yksilön tunnistaa silmiinpistävän mustavalkoisesta värityksestään. Se on yleisväritykseltään valkoinen, mutta sillä on musta nokan tyvitäplä, takaraivon viirut sekä selän juovat. Naaraan päälaki ja niska ovat punaruskeat, posket valkoiset ja selkä harmaa.
Koiraan soidinääni on matala ja kumea, nariseva ”krr-ek”. Naaraan ääni on käheä ”krr”-korina.

Levinneisyys

Pesimäaikaan uivelon levinneisyysalue ulottuu Skandinavian pohjoisosista pitkälle Venäjän puolelle. Laji talvehtii Skandinavian eteläosissa, Keski-Euroopassa, Balkanilla ja Mustanmeren ympäristössä sekä Intiassa, Kiinassa, Korean niemimaalla ja Japanissa.
Koko maailman uivelokannaksi on arvioitu 130 000 – 210 000 yksilöä.
Suomen uivelokanta on kasvanut 1950-luvulta lähtien ja on nykyisin arviolta 2 000–3 000 paria.
Suomen uivelot talvehtivat Itämeren eteläosissa ja Länsi-Euroopassa. Joitakin yksilöitä talvehtii Suomessakin Ahvenanmaalla ja lounaisrannikolla. Suomessa talvehtivien uiveloiden määrä on kasvanut viime vuosikymmeninä.

Elinympäristö

Uivelo pesii mieluiten rehevillä järvillä, mutta se kelpuuttaa pesimäpaikaksi myös karummat järvet, jokisuvannot ja suoallikot.
Muuttoaikoina uivelot levähtävät rehevillä merenlahdilla ja järvillä. Talvehtimis- ja levähdyspaikoilla uivelot pysyttelevät mieluummin erillään kuin muodostavat parvia, mutta parhaimmille paikoille voi kerääntyä pieniä tai keskisuuria parvia. Esimerkiksi joillekin Etelä-Suomen parhaimmille järville voi lokakuussa kerääntyä toistasataa yksilöä.

Lisääntyminen

Uivelon pesä on puunkolossa tai pöntössä. Naaras munii 7–10 munaa, joita se hautoo noin 25 vuorokautta. Jos sopivat pesäkolot ovat vähissä, voi uivelo pesiä samassa kolossa telkän kanssa. Uivelo voi myös risteytyä telkän kanssa, mutta risteymät ovat sangen harvinaisia.

Ravinto

Uivelo käyttää ravinnokseen pieniä kaloja ja pieniä vesieläimiä. Uivelo etsii ravintoa usein matalasta vedestä ruovikoiden reunoilta.
Neitoperhonen

Koko ja ulkonäkö

Neitoperhosen siipien kärkiväli on n. 4–5 cm ja se on hiukan nokkosperhosta suurempi. Neitoperhonen on yläpuolelta huomiota herättävä perhonen, taustaväri on syvänpunainen ja jokaisessa siivessä on iso ja värikäs silmätäplä. Alapuolelta lajin siivet ovat tummanuskeat ja vipevöidyt mustilla juovilla.

Levinneisyys ja lentoaika

Neitoperhonen on Suomessa tulokaslaji, joka on vasta 1960-luvulta lähtien alkanut esiintyä maassa. Pitkään satunnaisesti tavattu harvinainen laji on nykyään yleinen Etelä-Suomessa, viime vuosina laji on ollut lentoaikanaan yksi yleisimmistä päiväperhosista. Levinneisyyden raja kulkee suunnilleen Vaasa–Kuopio-linjalla, pohjoisemmaksi mentäessä lajia esiintyy harvemmin.
Neitoperhonen lentää kahdessa sukupolvessa, ensimmäinen keväällä jopa maaliskuusta kesäkuuhun ja toinen sukupolvi heinäkuun lopulta jopa lokakuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Neitoperhonen on tyypillinen kulttuuriympäristöjen perhonen, se elää pihapiireissä, puutarhoissa ja istutusten lähettyvillä. Keväällä ensimmäisen sukupolven naaraat munivat munat, jotka kesän aikana kehittyvät toukiksi, koteloituvat ja kuoriutuvat syksyllä toisen sukupolven aikuisina. Aikuinen yksilö talvehtii, usein vajoissa, autotalleissa tai muissa ulkorakennuksissa.

Ravintokasvi

Neitoperhosen toukat ovat monofageja ja syövät nokkosta (Urtica dioica). Aikuinen yksilö syö kukkien mettä, esimerkiksi pietaryrtin ja ohdakkeiden kukat vetävät niitä puoleensa. Neitoperhoset saattavat myös syödä puiden mahlaa tai mädänneiden hedelmien käynyttä mehua.
Savilammi (Jyväskylä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 2,1 hehtaaria, se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 54 400 kuutiometriä eli 0,0001 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 2,6 metriä ja suurin syvyys on 5,0 metriä. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Muuratjärven valuma-alueella (14.28), jonka Kuusjärven alueeseen (14.285) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 122,6 metriä mpy.
Nallekarkki

Nallekarkit ovat pieniä hedelmämakeisia, jotka ovat nallen muotoisia. Se on Haribon tunnettu makeinen, jonka valmistus aloitettiin vuonna 1922, kaksi vuotta yhtiön perustamisen jälkeen. Nallekarkkeja on eri värisiä, ja ne ovat kaksi senttimetriä pitkiä.
Ympyräkaivanto

Ympyräkaivannot ("Rondelit") olivat esihistoriallisia suunnilleen ympyrän muotoisia kaivantoja, jotka johtivat aidatuille puusta rakennetuille temppeliaukeille. Aukioiden läpimitta on 40–200 m. Ne muistuttavat Stonehengeä ja muita kivikehiä, joita rakennettiin megaliittiaikana. Ne olivat ehkä temppeleitä ja kokoontumispaikkoja. Ensimmäiset ympyräkaivannot tehtiin Keski-Euroopassa 4800-4600 eaa. Saksassa, Itävallassa, Tšekissä ja Slovakiassa. Näistä tunnetuin on halkaisijaltaan 75-metrinen Goseckin ympyrä itäisessä Saksassa. Ympyräkaivantokulttuurin uskotaan saaneen alkunsa Tonavan keskijuoksulta. Ympyränmuotoiset kaivannot liittyivät nauhakeraamisen kulttuurin seuraajakulttuureihin joita olivat muun muassa maalattua keramiikkaa tuottanut varhainen Lengyelin kulttuuri. Myöhemmin idässä tehtiin hieman vapaammin muotoiltuja "rondeloideja". Myöhemmin niitä tehtiin alkaen 3800 eaa. Englannissa.

Läntiset ympyräkaivannot

Läntisiä ympyräkaivantoja 5000–3000 eaa. oli muun muassa Englannissa, Ranskassa, Belgiassa, Saksassa, Italiassa, Pohjois-Irlannissa ja Slovakiassa. Mäkien huipulla on 1-4 sisäkkäisestä, jaokkeisesta kehästä koostuvia maahan kaivettuja ympyröitä. Suurempia ympyröitä on alamailla. Näitä ympyröitä ei pidä sekoittaa myöhemmin rakennettuihin, esimerkiksi rautakautisiin linnoituskaivantoihin mäkien huipulla. Ympyräkaivannot olivat mahdollisesti temppeleitä. Noin 3000–2500 eaa. vuosina tehdyissä ympyräkaivannoissa on havaittavissa huomattavaa alueellista vaihtelua.
Nekhen

Nekhen eli Hierakonpolis oli muinainen kaupunki Egyptissä. Paikan nimi on nykyään arabiaksi Kom El-Ahmar. Se oli esidynastisen Ylä-Egyptin pääkaupunki ja Egyptin yhdistymisen jälkeisen thiniittikauden pääkaupunki. Tämä oli Horus-haukkajumalan kultin keskus.
Nekhenissä oli 1. dynastian alkaessa 5000 asukasta.
Christopher Foxley-Norris

Kunnianosoitukset ja arvonimet

Vuonna 1973 Foxley-Norrisista tehtiin Bathin ritarikunnan korkeimman jäsenluokan ritari. Lisäksi hän oli brittiläisen imperiumin upseeri (engl. Officer of the Order of the British Empire, OBE).
Yleisluistelun Suomen-mestaruuskilpailut 1909

Suomen luistelumestaruudesta kilpailtiin Vaasassa 6.-7. maaliskuuta 1909. Vain miehet kilpailivat.
Ensimmäisen kerran vuodesta 1897 lähtien järjestettyjen Suomen luistelumestaruuskisojen historiassa mestaruus jäi ratkaisematta, koska kukaan kilpailijoista ei voittanut vaadittua kahta matkaa. Palkinnot  jaettiin kolmelle parhaalle pisteiden perusteella, kuten myös kunkin matkan kolmelle parhaalle. 
Ensimmäisenä päivänä luisteltiin 5 000 metrin kilpailu, toisena päivänä ensiksi 500 metriä ja lopuksi 1 500 metriä.
Bitola

Historia

Bitolan alueella on paljon esihistoriallisia monumentteja. Kaupungin lähellä sijaitsee Makedonian kuningas Filippos II:n 300-luvulla eaa. perustaman Herakleia Lynkestiksen kaupungin rauniot. Kaupunki oli yksi Rooman valtakunnan Balkanin alueen tärkeimmistä, ja kauppatie Via Egnatia kulki alueen läpi. Varhaiskristityllä ajalla Herakleia oli kirkollinen keskus. Slaavit alkoivat saapua alueelle 500- ja 600-luvuilla ja perustivat kaupungin Herakleian lähelle. 
900-luvulla kaupunkia hallitsi Samuilin kuningaskunta, ja se mainitaan useissa keskiaikaisissa lähteissä. Keskiajalla kaupungissa oli piispanistuin. Bitolasta tuli osa Serbiaa 1300-luvulla Stefan Dušanin valloitusten myötä. Kaupungista tuli merkittävä sotilaallinen, poliittinen ja kulttuurinen keskus ennen kuin turkkilaiset valloittivat sen 1300-luvun lopussa. Osmanit tekivät heti kaupungista sen strategisen sijainnin vuoksi sotilaallisen keskuksen. Osmanien aikana kaupunki oli pääasiassa islaminuskoinen, ja slaaveja asui sitä ympäröivissä kylissä. 1400-luvun lopussa kaupungin taloutta kohensivat Espanjasta inkvisition aikana karkotetut juutalaiset. Monet ajan rakennuksista ovat säilyneet tähän päivään asti. Itävallan ja Turkin välisten sotien jälkeen muiden alueen kaupunkien tavoin Bitola kuihtui, mutta 1800-luvun loppupuoliskolla siitä tuli Thessalonikin jälkeen Makedonian alueen toiseksi suurin. Vuonna 1894 Bitola yhdistettiin Thessalonikiin rautatiellä. 
1900-luvun alussa Osmanien valtakunnan levottomuudet johtivat Ilindenin kansannousuun vuonna 1903, nuorturkkilaiseen vallankumoukseen vuonna 1908 ja Balkanin sotiin vuosina 1912 ja 1913. Vallankumouksellisen maakunnan pääkaupunkina ja diplomaattikeskuksena Bitola joutui tapahtumien keskipisteeseen. Balkanin sotien jälkeen kaupungista tuli osa Serbiaa, ja kaupunki alkoi kuihtua eristettynä sen tärkeimmästä yhteydestä ulkomaailmaan, Thessalonikista. Ensimmäisessä maailmansodassa Bitolaa pommitettiin vuoteen 1918 saakka ja kaupunki tuhoutui lähes täysin. Toisessa maailmansodassa kaupunkia hallitsivat Saksa ja myöhemmin Bulgaria, kunnes makedonialaiset partisaanit vapauttivat sen 1944. Samaan aikaan käytiin myös ensimmäistä makedonialaista vapaussotaa, ja sodan jälkeen Makedoniasta tuli oma maansa Jugoslavian sisällä. 1945 Bitolaan avattiin ensimmäinen makedonian kieltä käyttänyt lukio.
Guajira

Guajira on kuubalaisen musiikin tyylilaji. Se syntyi 1900-luvun alkupuolella. Kitaristi Guillermo Portabales teki guajirasta tunnetun myös Kuuban ulkopuolella. Muun muassa espanjalaisen flamencon katsotaan kehittyneen guajirasta. Guajiraa vastaava musiikin tyylilaji Puerto Ricolla tunnetaan nimellä jibaro. Tärkein soitin guajirassa on nimellä tres tunnettu 12-kielinen kielisoitin.
Brandon Thomas

Brandon Thomas (s. 25. joulukuuta 1856 Liverpool, Britannia – 19. kesäkuuta 1914 Lontoo, Britannia) oli brittiläinen kirjailija, näytelmäkirjailija ja näyttelijä.
Thomasin näytelmää Charleyn täti (Charley's Aunt) on esitetty Suomessakin, ja sen pohjalta on tehty Ruotsissa 1926 elokuva Charleys tant, jonka on ohjannut Elis Ellis. Myös Hasse Ekmanin elokuva Fram för lilla Märta vuodelta 1945 perustuu tähän näytelmään.
Makiransilkkikerttunen

Levinneisyys

Makiransilkkikerttusta tavataan vain Salomonsaarilla. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja vaikka sitä tavataankin vain pienellä alueella, on se luokiteltu elinvoimaiseksi.
Dag Hemdal

Dag Tor Henrik Hemdal (8. heinäkuuta 1913 Porvoo – 11. lokakuuta 1965 Helsinki) oli suomalainen ruotsinkielinen kirjailija ja toimittaja. Hemdal työskernteli toimittajana muun muassa Hufvudstadsbladet ja Nya Pressen -lehdissä.
Hänen teoksiinsa kuuluvat esikoisteos Reservfänrik, sotakirja Tulenjohtaja ja nuortenfantasia Leopardien laakso. Kaunokirjallisten teosten lisäksi hän kirjoitti muun muassa unikirjoja. Hemdal oli myös astrologi ja hän laati horoskooppeja muun muassa Apu-lehteen.
Hyampolis

Maantiede

Hyampolis sijaitsi Fokiin alueella lähellä Opuntian Lokriin rajaa. Sen lähellä alle kaksi kilometriä kaakkoon sijaitsi Abain kaupunki. Niiden kautta kulki tie Orkhomenoksesta Opukseen. Hyampoliin sijainti oli strateginen, sillä se hallitsi solaa, joka johti Lokriista Fokiin ja Boiotian alueille. Ympärillä oli tasankoa, joka oli hyvää viljelymaata. Kaupungin läheltä virtasi Kefisos-joen sivuhaara. Plinius ja Ptolemaios kuvasivat Hyampoliin virheellisesti boiotialaiseksi kaupungiksi. Strabonin mukaan Fokiissa oli myös toinen Hyampolis-niminen kaupunki, joka sijaitsi Parnassos-vuoren rinteellä.

Historia

Kreikkalaisessa mytologiassa Hyampoliin perustivat Boiotiasta tulleet hyantit sen jälkeen, kun kadmeialaiset eli thebalaiset olivat ajaneet nämä pois. Varhaisin maininta kaupungista on Homeroksen Iliaan laivaluettelossa, jossa se esiintyy yhtenä fokislaisista kaupungeista, jotka lähettivät laivoja Troijan sotaan. Tämä kertoo siitä, että kaupunki on todennäköisesti ollut asuttu mykeneläisellä kaudella.
Herodotoksen mukaan fokislaiset voittivat thessalialaiset Hyampoliissa arkaaisella kaudella. Myöhemmin Kserkseen armeija tuhosi kaupungin persialaissodissa vuonna 480 eaa. muiden fokislaisten kaupunkien tavoin. Vuonna 347 eaa. kaupungin luona käytiin taistelu boiotialaisten ja fokislaisten välillä. 
Makedonian Filippos II:n sanotaan tuhonneen Hyampoliin, mutta tämä koski mahdollisesti vain sen linnoitteita. Kaupunki oli olemassa vielä roomalaisella kaudella ja Pausaniaan aikana 100-luvulla jaa. 
Kaupungin kansalaisesta käytettiin etnonyymiä Hyampolitēs (Ὑαμπολίτης).

Rakennukset ja löydökset

Hyampoliin akropolis eli linnoituskukkula oli ympäröity muureilla, joiden reitti voidaan jäljittää kauttaaltaan. Parhaiten ne ovat säilyneet kukkulan länsiosassa. Muurien kokonaispituus on ollut noin 1,2 kilometriä.
Pausaniaan mukaan Hyampoliissa oli agora, buleuterion ja teatteri sekä Artemiille omistettu temppeli. Keisari Hadrianus rakennutti kaupunkiin stoan eli pylväshallin.