google/wiki40b huggingface dataset:
Nick Cohen

Nick Cohen (s. 1961 Stockport) on brittiläinen journalisti, kirjailija ja poliittinen kommentaattori.
Cohen on kirjoittanut neljä kirjaa: kirjoituskokoelma Cruel Britannia: Reports on the Sinister and the Preposterous (1999), Uusi Työväenpuolue -projektia kritisoiva Pretty Straight Guys (2003), What's Left? (2007), jossa hän kuvaa, miten "liberaali" vasemmisto muuttui 2000-luvun äärioikeiston tukijaksi ja Waiting for the Etonians: Reports from the Sickbed of Liberal England (2009). 
What's Left? oli Britannian johtavan poliittisen kirjallisuuden palkinnon finalisti vuonna 2008. 
Cohenin katsotaan kuuluvan George Orwellin ja Albert Camus'n kirjallisen perinnön jatkajiin. Aiemmin hän oli jyrkkä USA:n ulkopolitiikan kriitikko, vielä vuoden 2002 alussa hän puolusti antiamerikkalaisuutta, mutta marraskuussa 2002 hän kääntyi tukemaan hyökkäystä Irakiin ja tuomitsi vasemmiston antiamerikkalaisuuden ja kyvyttömyyden islamismin edessä. 
Hänen mukaansa vasemmisto on "kääntynyt oikealle" sen tukiessaan islamisteja eli "teokraatteja ja fasisteja", siis "rotuvähemmistöjen, sekularistien, naisten, homojen ja ammattiliittojen sortajia". 
Vuonna 2010 Cohen sanoi äänestävänsä työväenpuoluetta mutta vaalien jälkeen hän tuki liberaalidemokraattien ja konservatiivien yhteishallitusta ja sen säästölinjaa. 
Vuonna 2006 on oli Euston Manifeston ensimmäinen allekirjoittaja. Manifesti ehdottaa uutta poliittista linjausta, jossa vasemmisto vastustaa terrorismia ja antiamerikkalaisuutta.

Elämä

Cohenin isän isovanhemmat pakenivat tsaarin Venäjältä juutalaisvainoja. Heidän pojastaan tuli kommunisti. Cohen itse on ateisti. Hän kasvoi Manchesterissä ja opiskeli Oxfordissa filosofiaa, politiikkaa ja taloustiedettä ("PPE"). Journalistina hän aloitti Birmingham Post and Mail -lehdessä ja sitten siirtyi arvostettuun The Independent -lehteen.

Britannian politiikka

Cohen on muun muassa puolustanut kansalaisvapauksia ja sosiaalista liikkuvuutta parantavaa peruskoulua (grammar schools) sekä vastustanut yksityisen sektorin kasvavaa roolia julkisten palveluiden tuotannossa.
Cohen on aiemmin ollut työväenpuolueen jäsen mutta on nykyään sitoutumaton. Lontoon pormestarinvaaleissa hän äänesti liberaalidemokraattia, arvostellen työväenpuolueen "punaista" Ken Livingstonea mm. läheisyydestä Hugo Chavezin kanssa. Hänen mukaansa työväenpuolueen täytyy hallituskautensa jälkeen käydä läpi "stalinismista puhdistautumisen" prosessi.

Näkemyksiä

Cohenin mukaan on harhaanjohtavaa kutsua äärioikeistoksi niitä nationalistisia tahoja, jotka käytännössä ajavat samantapaista valtiota kuin Aljaksandr Lukašenkan tai Hugo Chavezin kaltaiset sosialistit. Cohen myös syyttää konservatiiveja yhteistyöstä edellisten tahojen kanssa ja vasemmistoa yhteistyöstä islamistien kaltaisten homoseksuaaleja ja juutalaisia vihaavien rasistien ja autoritaristien kanssa. Hänen mielestään relevantimpi jakolinja kulkee liberaalidemokraattien ja autoritaristien välillä.
Arvid Wittenberg

Arvid Wittenberg (1606 Porvoo – 7. syyskuuta 1657 Zamość, Puola-Liettua) oli ruotsalainen marsalkka ja valtaneuvos. Hän palveli Ruotsin armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Pohjan sodassa.
Wittenberg astui sotapalvelukseen vuonna 1622 ja yleni kolmikymmenvuotisessa sodassa everstiksi 30-vuotiaana. Hän komensi menestyksekkäästi joukkojaan 1640-luvulla erityisesti Sleesiassa ja Böömissä. Hänestä tuli valtaneuvos ja vapaaherra vuonna 1651. Seuraavana vuonna hän sai kreivin arvon. Läänityksenä oli Nyborgin kreivikunta, joka käsitti Parikkalan ja Uukuniemen. 
Pohjan sodan alussa Wittenberg ylennettiin marsalkaksi ja heinäkuussa 1655 hän johti yhden Ruotsin armeijoista (vahvuus 14 000 miestä) Pommerista Puolaan. Hän yhtyi Wolgastissa maihin nousseen kuningas Kaarle X Kustaan armeijaan 24. elokuuta. Ruotsalaiset valtasivat lähes koko Puolan. Kaarle jätti Wittenbergin Puolan joukkojen komentajaksi loppuvuodesta 1655, kun hän palasi pohjoiseen kohdatakseen sodalla uhanneen Brandenburgin vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin. Puolalaisten vallatessa maataan takaisin Wittenberg antautui heidän vallattua piirityksen jälkeen Varsovan 1656. Hän kuoli sotavankeudessa seuraavana vuonna.
John Newmark

John Newmark (alkujaan Hans Joseph Neumark; 12. kesäkuuta 1904 Bremen, Saksa – 14. lokakuuta 1991 Montreal, Kanada) oli saksalaissyntyinen pianisti ja taidemaalari, joka oli Kanadan kansalainen vuodesta 1946. 
Newmark opiskeli pianonsoittoa vuosina 1912–1919 Bremenissä Karl Boernerin ja vuosina 1920–1921 Leipzigissä Anni Eiselen johdolla. Hän opiskeli myös piirtämistä Dresdenissä. Hän tapasi vuonna 1925 viulisti Szymon Goldbergin, jonka kanssa piti resitaaleja. Vuonna 1929 Newmark palasi Dresdeniin, jossa omistautui kokonaan musiikille. Sellisti August Wenzingerin kanssa hän perusti Neue Kammermusik Bremen -seuran, joka esitti konserteissa lukuisia nykyteoksia. Vuonna 1933 Newmark asettui Berliiniin, mutta hän ei poliittisista syistä päässyt esiintymään julkisesti, joten hän kiersi vuosina 1933–1935 Espanjassa Goldbergin kanssa.
Newmark lähti vuonna 1939 Lontooseen, jossa hän esiintyi sopraano Emmy Heimin ja viulisti Max Rostalin kanssa. Muukalaisstatuksensa takia hänet kuitenkin internoitiin vuonna 1940 ensin Mansaarelle ja sitten Kanadaan. Vuonna 1942 hän lähti Torontoon opiskelemaan harmoniaa ja orkesterinjohtoa Ettore Mazzolenin johdolla. Vuonna 1943 hän lähti kiertueelle sopraano Frances Jamesin kanssa, ja vuonna 1944 hän asettui pysyvästi Montrealiin. Tuona vuonna hänestä tuli viulisti Alexander Brottin ja sellisti Roland Leducin kanssa ensimmäinen kaikki Ludwig van Beethovenin triot CBC:n radiossa esittänyt. Vuonna 1945 hän esitti viulisti Noël Brunetin kanssa yhdeksäntoista Wolfgang Amadeus Mozartin sonaattia CBC:lle. 
Vuonna 1946 Newmark aloitti yhteistyön Marie-Thérèse Paquinin kanssa esittämällä alkuperäisiä pianolle nelikätisesti sävellettyjä teoksia. Vuonna 1949 hän piti konsertteja Etelä-Amerikassa Goldbergin kanssa ja säesti kontra-altto Kathleen Ferrieriä kahdella laajalla Pohjois-Amerikan-kiertueella. Vuonna 1950 hän levytti Ferrierin kanssa Robert Schumannin ja Johannes Brahmsin lauluja. Brahms-levytyksistään hän sai vuonna 1952 Charles Cros -akatemian Grand prix du disquen.
Newmark säesti yli 80:tä ulkomaalaista ja vähintään 160:tä kanadalaista esiintyjää. Pitkäaikaisen maailmanlaajuisen yhteistyönsä Maureen Forresterin kanssa hän aloitti vuonna 1953. 1970-luvulla hän toimi yhtenä Québecin oopperan taiteellisista neuvonantajista. Hän soitti vuodesta 1950 Clementi-pianolla, joka oli rakennettu Lontoossa 1810. Hänestä tehtiin vuonna 1973 Kanadan ritarikunnan upseeri, ja vuonna 1988 Québecin hallitus myönsi hänelle Denise Pelletier -palkinnon. Musiikillisen uransa lomassa Newmark kirjoitti muistelmansa ja piti näyttelyjä taidemaalarina.
Pyyvesi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 2 980 hehtaaria eli 29,8 km². Se on 13,4 kilometriä pitkä ja 6,3 kilometriä leveä. Järvialtaan länsipäässä sijaitsee isojen saarien rikkoma Hanhiselkä, josta työntyy kaakkoon Vuorilahti. Länsi- ja itäpään välissä on melko suora ja yli kilometrin leveä järviosuus. Itäpäässä järvialue laajenee etelään ja siellä aukeaa ensin Syvänniemenselkä, joka haarautuu lahtiin, joista suurin on idänpuoleinen Kokkolahti. Länsipuolella on karttoihin nimetty vain Siikalahti ja Luotolahti. Järven tilavuus on 316 miljoonaa m³ eli 0,316 km³. Järven keskisyvyys on 10,6 metriä ja suurin syvyys on 47,2 metriä.
Järvessä on laskettu olevan 126 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 322 ha, mikä on noin 9,8 % järvenosan kokonaispinta-alasta. Saarista 18 on yli hehtaarin suurisia, 100 yli aarin ja loput 8 ovat alle aarin kokoisia. Yksikään saarista ei ylitä neliökilometriä. Hanhiselällä sijaitsevat Hirvisaari, Ristisaari, Pylkönsaari, Sepänsaari ja Peukalosaari jotka ovat luonnonsuojelualueita. Itäpäässä sijaitsee Metsosaari, joka on lähes kokonaan suojeltu, ja Nimetön. Etelään työntyvissä lahdissa sijaitsee esimerkiksi Murtosaari ja Ollinsaari.
Järven rantaviivan pituus on 150,6 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 52,3 kilometriä. Rannat ovat pääasiassa metsämaata. Vapaa-ajan asutusta on harvakseltaan. Savonranta sijaitsee itäpäässä pohjoiseen tyntyvän pienten lahtien pohjukassa. Kokkolahden perällä sijaitsee pieni Kokkolahden kylä.

Vesistösuhteet

Pyyvesi kuuluu Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Haukiveden–Kallaveden alueella (04.2) Pyyveden alueeseen (04.23), johon Pyyveden lähialue (04.231) kuuluu.
Sen länsipäähän pohjoisrantaan laskee Kiurunjärvestä Kiurukoski, joka on Kiurunjärven valuma-alueen (04.232) laskujoki. Tästä hieman itään Saunasaaren taakse laskee Metsä-Pyylammesta oja, joka on Metsäpyylammen–Tielammen valuma-alueen (04.233) laskuoja. Kaidan alueen (04.234) reitti virtaa Savonrannan taajamassa kahden padon läpi ennen laskemistaan Pyyjärven Kääpäsaaren suojaan. Pyyveden etelärantaan Luotolahteen laskee Lakianjärveltä Karhukoski, joka on Lakiajärven alueen (04.236) laskujoki. Merkittävä määrä vettä saapuu Pyyveteen lännestä Enonvedeltä Hanhivirran kautta ja kaikki vesi poistuu itään Savonrannan saarien välistä Pukkivirtaa, Vuokalanvirtaa, Orivirtaa ja Vihtakannankanavaa myöten Oriveteen.
Pyyveden lähialueelta laskee suoraan tai välillisesti Pyyveteen 41 yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea. Niistä huomattavimmat ovat Hietalampi (44 ha), Huosiinen (41 ha), Iso Valkealampi (27 ha), Iso-Musta (18 ha), Koirilampi (18 ha), Ristilampi (17 ha), Rauvaslampi (14 ha) ja Putkonlampi (12 ha).
Kun kyyhkyset katosivat

Vastaanotto

Ensimmäisissä arvioissa teosta pidettiin kiinnostavana mutta Puhdistukseen verrattuna vaikeana, sillä sen kuviot asettuvat paikalleen vasta lopussa. Helsingin Sanomissa kriitikko Antti Majander sanoi, että toinen lukukerta on antoisa, ja ”ko­mea kir­jal­li­nen som­mi­tel­ma pää­see oi­keuk­siin­sa”. Aamulehden Juhani Branderin mukaan kiintoisinta on Oksasen taito kuvata selviytymistilan varassa eläviä ihmisiä, jolloin näiden pinnanalaiset taipumukset tulevat esille. Näytelmäversio sai Helsingin Sanomien kriitikolta negatiivisen arvostelun.

Käännökset

Kirjan käännösoikeudet on myyty useaan maahan, muun muassa Viroon, Pohjoismaihin, Espanjaan, Ranskaan, Saksaan, Tšekkiin ja Ukrainaan. Yhdysvalloissa sen julkaisee merkittävä kustannusyhtiö Knopf.
Teoksen on virontanut virolainen kirjailija Jan Kaus, joka on kertonut korjanneensa muutamia yksityiskohtia pikkutarkkojen virolaisten lukijoiden vuoksi, sillä Kausin mukaan ”Virossa osa lukijoista jää ikään kuin tekstin pinnalle”.
Eren Derdiyok

Eren Derdiyok (s. 12. kesäkuuta 1988 Basel, Sveitsi) on Turkin  sveitsiläinen jalkapalloilija. Hän edustaa Bayer 04 Leverkusenia. 190 senttimetriä pitkä Derdiyok on pelipaikaltaan hyökkääjä, mutta hän kykenee kuitenkin tarpeen tulleen pelaamaan myös keskuspuolustajana.

Seurajoukkueura

Hän aloitti jalkapallouransa vuonna 1994 Old Boysissa, jonka edustusjoukkueeseen hän nousi kaudeksi 2005/06 ja teki 18 sarjaottelussa kymmenen maalia. FC Basel huomasi Derdiyokin taidot maalintekijänä ja hankki hänet vuonna 2006 hänen ollessaan 18-vuotias.
Ensimmäisellä kaudellaan Baselissa Derdiyok joutui tyytymään vaihtopelaajan rooliin ja hän pelasi kauden aikana vain yhden kokonaisen ottelun ja yhteensä 220 minuuttia. Kaudeksi 2007/08 Derdiyokin asema joukkueessa parani ja hän sai peliaikaa säännöllisesti. Kausi päättyi juhlaviin tunnelmiin, sillä 2. maaliskuuta 2008 Derdiyok teki ensimmäisen hattutemppunsa vierasottelussa Thunia vastaan, 6. huhtikuuta hän oli voittamassa Sveitsin cupia ja kauden päätteeksi Basel voitti Sveitsin mestaruuden. Lisäksi Derdiyok palkittiin Sveitsin kauden parhaana nuorena pelaajana.
29. kesäkuuta englantilaiset tiedotusvälineet uutisoivat Derdiyokin käyvän neuvotteluja siirrosta Newcastleen.

Maajoukkueura

Derdiyok on lukeutunut Sveitsin juniorimaajoukkueiden vakiopelaajistoon viimeisten muutamien vuosien aikana. Alle 19-vuotiaiden joukkueessa hän teki kymmenessä ottelussa seitsemän maalia ja alle 21-vuotiaissa yhtä monta vain viidessä pelissä. Nämä suoritukset yhdessä liigapelien hyvien suoritusten kanssa toivat Derdiyokille kutsun myös A-maajoukkueeseen. Ensimmäisen maaottelunsa hän pelasi 19-vuotiaana Wembleyllä Englantia vastaan 6. helmikuuta 2008. Hän tuli peliin mukaan vaihdosta puoliajalla ja teki maalin vain 12 minuuttia myöhemmin ensimmäisellä ottelussa tekemällään laukauksella.
Derdiyok oli mukana Sveitsin joukkueessa myös 2008 EM-kotikisoissa koko turnauksen nuorimpana pelaajana.
Dosso Dossi

Dosso Dossi (1479–1542) oli italialainen taidemaalari. Tiettävästi Lorenzo Costa opetti häntä. Dossi palveli Ferraran hovia vuodesta 1517 alkaen ja oli 1500-luvulla Ferraran koulukunnan pääedustaja ja oli tämän viimeisiä edustajia. Arvoiden mukaan hän oli aikansa huomattavin ei-venetsialainen väritaiteilija. Dossi toimi enimmäkseen Alfonso d’Esten hovimaalarina. Vuonna 1518 Roomassa ja Venetsiassa hän sai herätteitä Giorgionen ja Tizianin väritaiteesta. Hänen töidensä aiheet ovat usein uskonnollisia tai mytologisia tai viittaavat hänen ystävänsä Arioston tai Ovidiuksen runouteen. Myös laatu- ja muotokuvia hän teki. Töille ovat ominaisia dramaattinen liikevaikutelma, yksilölliset kasvonilmeet ja tunnelmaltaan romanttiset maisemat, joissa esiintyy valon ja varjojen vaihteluja sekä ilmakehän ilmiöitä. Nämä Dossin työt ennakoivat barokkia. Yhdessä veljensä Battista Dossin kanssa Dossi maalasi freskoja Ferraraan, Mantovaan ja Pesaroon.
Kyrgyzstan Airlines

Kyrgyzstan Airlines (IATA: R8, ICAO: KGA, kutsukoodi: KYRGYZ) oli Kirgisian kansallinen lentoyhtiö. Sen pääpaikka sijaitsi Biškekissä. Se perustettiin vuonna 1992, ja se lopetti toimintansa vuonna 2005.
Haarajärvi (Hämeenlinna)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 13,8 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,7 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Ekojärven valuma-alueeseen (35.787) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 141,4 metriä mpy.
Taiwaninmetsäkerttunen

Levinneisyys

Taiwaninmetsäkerttusta tavataan vain Taiwanissa, jossa sen populaatioksi arvioidaan 10 000–100 000 pesivää paria. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Valkoposkitiira

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 26 cm ja paino 60–100 g. Vanha kesäpukuinen lintu muistuttaa tuttuja kala- ja lapintiiraamme, mutta pyrstön lovi on matala ja puku kauttaaltaan harmaampi. Koivet ja nokka ovat punaiset.

Esiintyminen

Esiintyy laikuittain Etelä- ja Keski-Euroopassa sekä sieltä itään Intiaan ja Kiinaan. Yksi alalaji pesii Australiassa ja toinen Itä-Afrikassa. Euroopassa ja Aasiassa asuvat valkoposkitiirat muuttavat talveksi Afrikkaan ja Etelä-Aasiaan.

Elinympäristö

Pesii umpeen kasvavilla ja ruohottuneilla sisämaan järvillä ja jokien varsilla ja suistoissa. Ruokailumaastona voivat olla myös pellot, suot ja muut kosteikot sekä erilaiset lammikot ja altaat.

Lisääntyminen

Valkoposkitiira tekee 2–3 munaa kelluvaan pesään. Matalassa vedessä pesä voi olla pohjassa kiinni. Haudonta-aika on 18–20 päivää. Sukukypsä 2-vuotiaana. Se pesii joskus naurulokkien seassa hakien näiltä suojaa pedoilta.

Ravinto

Valkoposkitiira syö ennen kaikkea hyönteisiä, jotka se sieppaa lennosta. Se syö myös pieniä rapuja, kaloja ja sammakoita.
Rouva Hudson

Rouva Hudson on Arthur Conan Doylen luoma fiktiivinen hahmo, joka mainitaan joitakin kertoja Doylen neljässä Sherlock Holmes -romaanissa ja novelleissa. Rouva Hudson toimii Sherlock Holmesin ja John Watsonin vuokraemäntänä (landlady) Baker Streetin osoitteessa 221B. Tohtori Watsonin mukaan rouva Hudson ei ole kovinkaan taitava kokki ja sietää Holmesia vuokralaisenaan vain tämän maksamien ruhtinaallisten vuokrien takia, sillä kun Holmes ei Watsonin mukaan ole mikään ihanteellinen vuokralainen ja esimerkiksi Musgraven rituaalissa (The Musgrave Ritual) Holmes ammuskelee tylsistyessään vuokra-asuntonsa seinään. Rouva Hudsonilla on taloudessaan joitakin palvelijoita ja viktoriaanisen ajan tapaan he asuvat talon ylimmässä kerroksessa kulkien näin iltaisin nukkumaan aina tohtori Watsonin huoneen oven ohi. Tarinassa Kuningas ja laulajatar (A Scandal in Bohemia) Conan Doyle erehtyy käyttämään Hudsonista nimeä rouva Turner, mikä on fanien keskuudessa herättänyt spekulaatiota ettei kyseessä olisikaan Doylen huonosta muistista johtuva virhe vaan että rouva Turner olisikin rouva Hudsonin piika. Spekulaatio ei ole kuitenkaan saanut tukea virallisilta tahoilta.
1. jääkäriprikaati

1. jääkäriprikaati oli valkoisten itäarmeijaan kuuluva ryhmittymä Suomen sisällissodassa.
Komentaja: eversti Eduard Ausfelt

Prikaatissa palvelleita Saksan jääkäreitä

Adjutanttina Per von Bonsdorff (toimi sodan aikana myös Ausfeldin ryhmän adjutanttina), prikaatin esikunnassa taistelulähettinä jefreitteri Väinö Johannes Häme, prikaatin esikunnassa huolto-osaston päällikkö jääkärikapteeni Einar Johansson, prikaatin kuormastoaliupseerina jääkärialikersantti Kaarle Keskinen, prikaatin esikunnassa lähettiupseerina jääkärivänrikki Paavo Konsén, lähettivääpelinä Ausfeldin ryhmän esikunnassa jääkärivaravääpeli Siivo Peltonen, lähettialiupseerina jääkärialiupseeri Gustav Eliel Rajander, lähettiupseerina jääkärivänrikki Börje Söderström (toimi lähettiupseerina Ausfeldin ryhmän esikunnassa), lähettiupseerina jefreitteri Matti Torvikoski, prikaatin esikunnassa kuormastoaliupseerina jääkärialiupseeri Antti Nikolai Varvas, Ausfeldin ryhmän lähettinä jääkärivaravääpeli Nikolai Tollo myöh. Suurholma, prikaatin esikunnassa toimi radiosähköttäjänä jääkärivaravääpeli Erik Paavilainen.
Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut 1938

Hiihdon Suomen-mestaruuskilpailut käytiin vuonna 1938 Lahdessa osittain uudistuneella kilpailuohjelmalla. Joukkuekilpailun tilalle otettiin uudelleen seurojen välinen viestihiihto ja miesten pikamatkana aiemmin olleen 17 kilometrin tilalle tuli virallisesti 18 kilometrin hiihto.

Miehet 3 x 10 kilometriä

Viestikilpailun voitti Vehkalahden Veikot joukkueella Rauni Kallio, Sulo Suntio ja Valter Forsell.
Heikki Toppila

Henkilöhistoria

Toppilan vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Toppila ja Reeta Takalo. Hän oli naimisissa vuodesta 1927 kansakoulunopettaja Anna Salmisen kanssa. Toppila valmistui kansankoulunopettajaksi Kajaanin seminaarista 1907.   Hän toimi opettajana ensin Vihannin Korvenkylässä ja Viipurin Tiiliruukin koululla ja sitten Oulun Laanilassa vuosina 1909–1924. Hän työskenteli myös maanviljelijänä ja toimittajana. Suomen Sisällissodan aikana Toppila oli Helsingissä, liittyi suojeluskuntaan ja osallistui kaupungin valtaukseen. Vuonna 1924 hän ryhtyi vapaaksi kirjailijaksi. Kirjailijana ollessaan Toppila asui 1920-luvulla Vihannissa, Limingassa, Vihdin Nummelassa sekä Espoossa ja Raumalla. 1930-luvulla hän asui vaimonsa kanssa Nummelassa ja Porvoon maalaiskunnan Hinthaarassa. Viimeksi Toppilat asuivat Kuusankoskella.

Kirjallinen tuotanto

Toppila oli perustamassa 1925 ns. Toukokuun ryhmää, johon kuuluivat hänen lisäkseen muun muassa L. Onerva, Einari Vuorela, Uuno Kailas ja Arvi Kivimaa. Hän osallistui myös Tulenkantajien kokoontumisiin, vaikka ei ollutkaan varsinaisesti ryhmän jäsen. Toppilan teoksissa tapahtumapaikkana on pohjoispohjalainen kyläyhteisö ja kirjojen henkilöitä hallitsee usein enteisiin ja uskomuksiin, kuolemanpelkoon ja painajaisuniin perustuva arktinen hysteria.
Narodnaja niva

Narodnaja niva (ven. Наро́дная ни́ва, ”Kansan vainio”) oli Helsingissä vuonna 1917 ilmestynyt venäjänkielinen sosialistivallankumouksellinen sanomalehti.
Toukokuussa 1917 ensimmäisen kerran ilmestynyt Narodnaja niva oli yksi helmikuun vallankumouksen jälkeen syntyneistä venäläisistä sotilaslehdistä. Se ilmoittautui ensin Sosialistivallankumouksellisen puolueen Helsingin osaston ja sitten Suomen komitean äänenkannattajaksi. Vasemmistososialistivallankumouksellisten kuten Proš Prošjanin ja Aleksei Ustinovin puolueesta erottamisen jälkeen lehti siirtyi oikeistososialistivallankumouksellisen Sergei Tsionin käsiin. Puolueen vasemmisto perusti heinäkuussa 1917 oman lehden Sotsialist-revoljutsioner. Vasemmistososialistivallankumouksellisten tukemat bolševikit lakkauttivat kuudesti viikossa ilmestyneen Narodnaja nivan lokakuun vallankumouksen jälkeen ja pidättivät Tsionin.
Varma Niiranen

Varma Kullervo Niiranen (19. tammikuuta 1920 Leppävirta – 1992 Varkaus) oli suomalainen runoilija, sanoittaja ja lehtiavustaja.
Niirasen vanhemmat olivat räätäli Kalle Vilho Niiranen ja Adolfina Hämäläinen. Hän oli naimisissa 1944–1977 Elna Maria Mähösen kanssa. Niiranen kävi Varkauden tehtaiden ammattikoulun 1936–1939.
Varma Niiranen on sanoittanut Esa Pakarisen säveltämät kappaleet ”Ruukin ruusa”, ”Savonmuan hilman tyttäret” ja ”Syömään ja makkoomaan”.
Mårten Flink

Mårten Isak Flink (19. kesäkuuta 1897 Kuopio – 1. helmikuuta 1943) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat rakennusmestari Karl Oskar Flink ja Hanna Jakobsson. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Elli Aili Lainion kanssa.

Opinnot

Flink kävi viisi luokkaa Kuopion ruotsalaista yhteiskoulua ja yhden lukukauden Tampereen teknistä opistoa. Hyökkäysvaunukursseille hän osallistui vuonna 1923, sotilaspedagogiselle kurssille hän osallistui vuonna 1924, taktiikan soveltamiskursseille Suojeluskuntain päällystökoulussa hän osallistui vuonna 1927, Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin hän suoritti vuonna 1928.

Jääkäriaika

Flink liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 31. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui Libaussa vuonna 1917 järjestetyille moottoripyörä- ja pioneerikursseille.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Flink palveli edelleen samassa joukko-osastossa, jonka nimi muuttui ensin Savon jääkärirykmentti n:o 3:ksi ja sitten Uudenmaan rykmentiksi. Rykmentin adjutantiksi hänet määrättiin 12. toukokuuta 1918 ja edelleen 7. komppanian nuoremmaksi upseeriksi 3. kesäkuuta 1918. Komppanianpäällikön tehtävät hän otti vastaan 9. joulukuuta 1918, mutta siirrettiin myöhemmin 9. komppanian päälliköksi. Hänet siirrettiin 2. huhtikuuta 1924 Polkupyöräpataljoona 1:een, missä toimi ensin 4:nnen ja 31. joulukuuta 1924 alkaen 3. komppanian päällikkönä. Hän erosi Suomen armeijasta 17. lokakuuta 1925 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen 1. joulukuuta 1926 ja määrättiin Viipurin suojeluskuntapiirin 11:n alueen ja 1. lokakuuta 1928 viidennen alueen päälliköksi. Suojeluskuntajärjestöstä hän erosi 27. joulukuuta 1929 ja astui samana päivänä uudelleen armeijan palvelukseen. Suomen armeijassa hänet sijoitettiin ensin Kaartin jääkäripataljoonaan luutnantin vakanssilla, mistä siirrettiin 12. maaliskuuta 1930 Pohjanmaan jääkäripataljoonaan. Armeijasta hän erosi toistamiseen 5. huhtikuuta 1932. Armeijasta eroamisensa jälkeen hän toimi vuosina 1932–1934 kauppamatkustajana Suomen paperikomppaniassa. Santalahden paperitehdas oy:n palveluksessa hän työskenteli vuosina 1934–1935. Jääkärien Elämäkerraston laatimistyöhön hänet palkattiin Yleisesikunnan sotahistorialliseen osastoon 1. lokakuuta 1936, jossa tehtävässä hän toimi vuoteen 1938 asti. Tampereen suojeluskunnan opetusupseerina hän toimi vuosina 1934–1935.

Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Flink osallistui jalkaväkirykmentti JR 65:ssä pataljoonan komentajana ja osallistui taisteluihin Suomussalmella, Raatteentiellä ja Kuhmossa. Välirauhan aikana hän toimi aseupseerina ensin Oulun Koulutuskomppaniassa ja myöhemmin 3. Prikaatin esikunnassa. Jatkosotaan hän osallistui ensin pataljoonan komentajana Haapajärvellä Koulutuskomppaniassa ja myöhemmin Komppanian päällikkönä Jalkaväkirykmentti 9:n III pataljoonassa (III/JR9), jonka mukana osallistui taisteluihin Sortavalassa, jossa hän haavoittui 8. elokuuta 1941.