Aunuksen retkikunta

Tausta

Helmikuussa 1918 C. G. E. Mannerheim piti kuuluisan miekkavalapuheensa, jossa hän sanoi, ettei pane miekkaansa tuppeen, ennen kuin Viena ja Aunus on vapautettu Vladimir Leninin sotilaista. Suomen sisällissodan jälkeen käytiin paljon julkista keskustelua Itä-Karjalan liittämisestä Suomeen. 
Edelliset yritykset, vuoden 1918 retket Petsamoon ja Vienaan, olivat epäonnistuneet, pääosin karjalaisten sotahaluttomuuden takia. Joukot taistelivat Vienan Karjalaa miehittäneitä Ison-Britannian joukkoja ja suomalaisista punaisista koottua Muurmannin legioonaa vastaan.
Kesällä 1918 Suomen hallitus sai vetoomuksia aunuslaisilta alueen liittämiseksi Suomeen. Erityisen aktiivisia olivat Repolan asukkaat, jotka olivat äänestäneet Suomeen liittymisestä, kuitenkin ankarin ehdoin ja pääosin taloudellisin syin. Suomen armeija miehitti alueen syksyllä 1918. Tammikuussa 1919 pieni vapaaehtoisten joukko miehitti Porajärven, mutta bolševikit työnsivät heidät pian takaisin. Porajärvellä talonpoikien kokous äänesti Suomeen liittymisestä 7. tammikuuta.
Helmikuussa 1919 Mannerheim teki länsivalloille ja Venäjän valkoiselle armeijalle selväksi, että Suomi hyökkäisi bolševikkien kimppuun Petrogradissa, jos se saisi materiaalista ja moraalista tukea. Samaan aikaan jääkärimajuri Gunnar von Hertzen valmisteli hyökkäystä Aunukseen ja yritti haalia yritykselleen hallituksen tuen. Hän arvioi, että retki onnistuisi tuhannen vapaaehtoisen sotilaan voimin, mutta vain jos karjalaiset itse liittyisivät taisteluihin. Mannerheim hyväksyi suunnitelman, mutta vaati, että Englannin pitäisi myös hyväksyä se ennen kuin asiassa edettäisiin.
Samaan aikaan kenraali Judenitš hyökkäsi Petrogradin bolševikkeja vastaan. Mannerheim halusi koordinoida suomalaisten joukkojen hyökkäyksen Karjalankannakselta ja retken Vienaan. Lopulta eduskunta hyväksyi Aunuksen retken äänin 160–80, mikä mahdollisti rahoituksen.
Taustalla olivat myös suomalaisten sotilaalliset menestykset Viron vapaussodassa. Suomalaisten itseluottamus oli kasvanut Viron tapahtumien myötä, ja suomalaiset toivoivat, että sama menestys toistuisi Aunuksessa. Retkikuntaan värväytyikin monia Pohjan Poikia ja I Suomalaisen Vapaajoukon sotilaita.
Alun alkaen retken tavoitteena, kuten myöhemminkin, oli siirtää Suomen itäraja niin sanotulle kolmen kannaksen rajalle, joka maantieteellisesti oli Suomen kannalta helpoimmin puolustettavissa. Kolme kannasta olivat Vienanmeren ja Äänisen, Äänisen ja Laatokan sekä Laatokan ja Suomenlahden välissä.
Retken aloitusta varten suomalaiset aktivistit masinoivat niin sanotun Vieljärven kansannousun, jonka merkitystä liioiteltiin hallitukselle ja jonka varjolla retken käynnistämiselle saatiin muodollinen peruste. Vieljärvellä itärajan takana oli saatu aikaiseksi vajaan sadan hengen suuruinen mielenosoitus bolševikkihallintoa vastaan. Hankkeen puuhamiehiä olivat Jussi Lukkarinen armeijan tiedusteluosastolta sekä jääkärit Gustav von Hertzen ja Ragnar Nordström.

Retki

Retkikunta ylitti rajan 21. huhtikuuta 1919. Tarkoituksena oli vallata Lotinanpelto, Petroskoi ja Muurmannin rautatie. Tuhannen vapaaehtoisen joukko oli jaettu kolmeen osaan. Eteläinen ryhmä eteni kohti Lotinanpeltoa vallaten Aunuksenkaupungin kolmessa päivässä, mutta bolševikit painoivat ryhmän myöhemmin takaisin Tuulosjoen taakse. Aunuksenkaupungin valtauksen jälkeen perustettiin välittömästi Aunuksen väliaikainen hoitokunta, jonka tehtävä oli organisoida valloitettujen alueiden hallintoa. Pohjoinen ryhmä valtasi Prääsän. Tässä vaiheessa oli selvää, että joukkoja ei ollut tarpeeksi tavoitteiden saavuttamiseksi. Ongelmana oli vapaaehtoisten liian lyhyet sitoutumisajat. Suomalaiset olivat ajatelleet selviytyvänsä nopeammin retkestä. Ensimmäiset vapaaehtoiset olivat värväytyneet kahdeksi kuukaudeksi, ja he harvoin palasivat takaisin rintamalle, kun heidän palvelusaikansa täyttyi. Uusi vapaaehtoisten värväyskierros käynnistettiin. Tavoitteena oli saada 2 000 uutta vapaaehtoista. Suurin osa värväytyneistä oli työläisiä ja koululaisia. Asevelvollisuusiässä eli vuosina 1897-1898 syntyneitä ei saanut retkelle värvätä. Jääkärieversti Aarne Sihvosta tehtiin Aunuksen retkikunnan ylipäällikkö.
Jääkärimajuri Paavo Talvelan rykmentti aloitti hyökkäyksen Petroskoihin 20. kesäkuuta, mutta bolševikit ja suomalaiset punaiset löivät sen takaisin kaupungin ulkopuolella. Englantilaiset joukot, jotka operoivat Muurmannin rautatiellä, olivat varsin lähellä, mutta eivät osallistuneet taisteluihin. Suomalaiset itse asiassa olivat toivoneet, että englantilaiset osallistuisivat taisteluun suomalaisten rinnalla. Olihan tällä kertaa sama vihollinen, bolševikit.
Suomalaisten toive aunuslaisten nostattamiseksi kansannousuun heimovalistustyötä tehneen niin sanotun Aunuksen hoitokunnan avulla osoittautui turhaksi, vaikka liittymistä vaativa julkilausuma saatiinkin aikaan. Väestön vastaanotto oli ystävällismielistä, mutta varautunutta. Aunuslaisia vapaaehtoisia liittyi joukkoihin vain noin 1 000, eikä heidänkään motivaationsa ollut kovin korkealla. Talvelan komentamalla 2. Rykmentillä, pohjoisella rintamalla, Prääsän ja Petroskoin alueella, aunuslaiset liittyivät hanakammin suomalaisten joukkoon. Eteläisellä rintamalla toivottua vähemmän. Sotaan tottumattomilla aunuslaisilla ei usein juurikaan ollut käyttöä taistelussa.
Sotaonni kääntyi nyt bolševikeille, kun Muurmannin rataa ei ollut onnistuttu katkaisemaan. Näin ollen bolševikit saivat keskitettyä joukkoja Muurmannin radan varteen. 26. kesäkuuta tapahtui ”Vitelen katastrofina” tunnettu tapahtuma. Yli 600 Pietarin punaisten upseerien opiston suomalaista teki tunnin kestäneen laivastoiskun ja sen jälkeen maihinnousun Vitelessä Laatokan rannalla punaupseeri Eino Rahjan johdolla. Isku tapahtui suomalaisten joukkojen selustaan. Hyökkäys selustaan katkaisi huoltoreitin ja näin ollen von Hertzenin eteläinen 1. Rykmentti oli pakotettu vetäytymään Suomeen suurten tappioiden jälkeen. Tämän jälkeen myös Talvelan rykmentti vetäytyi takaisin rajan taakse Suomeen, vaikka se oli jo onnistunut kolkuttamaan Petroskoin portteja.

Lopputulos

Aunuksen retki oli heimosodista suurin ja tunnetuin. Sen toteuttivat pääasiassa yksityiset, jääkärit ja aktivistit, mutta rahoituksesta vastasi valtiovalta. Aunuksen retken pääasiallinen epäonnistumisen syy oli liian vähäiset voimat ja karjalaisten yhteistyöhaluttomuus. Muun muassa Gunnar von Hertzen toivoi Suomen vakinaisen armeijan osallistuvan tapahtumiin. Hallitus käytännössä jätti Aunuksen retkikunnan oman onnensa nojaan kutsuen sitä myöhemmin rauhan tultua ”seikkailupolitiikaksi”. 
Yleisesti retkellä ei jälkikäteen uskota olleen paljoakaan onnistumisen mahdollisuuksia. Aunuksen retken johtajista jääkärikapteeni Ragnar Nordström oli kuitenkin tavannut vanhan suomalaisen punaupseerin Arvo Tuomisen, jonka mukaan bolševikit olivat päättäneet luovuttaa muutaman päivän kuluttua Itä-Karjalan Suomelle. Juuri muutaman odottelupäivän aikana suomalaiset vetäytyivät. Tätä kyseistä luovutuspäätöstä Neuvosto-Venäjä ei kuitenkaan koskaan vahvistanut.
Aunuksen retken epäsuora tulos oli, että Porajärvi julisti toiveensa liittyä Suomeen 6. kesäkuuta, kuten Repola oli tehnyt jo 1918. Suomen armeija siirtyi Porajärvelle ja miehitti sen. Tarton rauhassa vuonna 1920  Suomi ja Neuvosto-Venäjä sopivat yhteisestä rajasta. Suomi luovutti Repolan ja Porajärven Neuvosto-Venäjälle, ja Suomen joukkojen oli vetäydyttävä 14. helmikuuta 1921 mennessä, vastineeksi Petsamon alueesta. Repolan nuori nimismies, heimoaktivisti ja ylioppilas Bobi Sivén ampui itsensä protestiksi 12. tammikuuta 1921. Akateeminen Karjala-Seura piti Sivénin surmannutta luotia myöhemmin mustan lippunsa nauhassa.
Vastauksena suomalaisten retkiin myös vastapuoli järjesti omia operaatioitaan. Läskikapinana Suomessa tunnetussa tapahtumassa Jahvetti Moilanen antoi julistuksen, jossa suoraan viitattiin retken olevan seurausta Aunuksen retkestä.