Regina Linnanheimo

Lapsuus- ja nuoruusvuodet

Regina Linnanheimo syntyi seitsenlapsisen perheen kuopukseksi 7. syyskuuta 1915 Helsingin Ensi-sairaalassa. Hänen vanhempansa olivat kiinteistövälittäjä ja liikemies Johan Gustaf Leino (alk. Grönroos) ja Aksa Johanna Grönlund. Molemmat olivat alkujaan Turusta, ja he olivat avioituneet juhannuksena 1899. Reginalla oli neljä sisarta: Ragnhild, Ellen, Ester ja Rakel sekä kaksi veljeä, Eino Leinon mukaan nimetty Eino ja Reino. Eino kävi aikoinaan Suomen Näyttämöopiston, muttei omistautunut näyttelemiselle. Regina oli iltatähti: hänen kuusi sisarustaan olivat syntyneet melko lyhyin välein, kun taas Reginan syntyessä hänen vanhempansa olivat jo nelikymmenvuotiaita. Toiseksi nuorin eli Rakel oli Reginan syntyessä seitsemänvuotias.
Leinon perhe oli muuttanut Turusta Helsinkiin vuonna 1911. Mukana seurasi Aksa Grönlundin naimaton sisar Aina, josta tuli lapsille kuin toinen äiti. Perhe asui Helsingin kantakaupungissa, jossa Reginakin omaksui ruotsin toiseksi kielekseen. Jo lapsena ohikulkijat ihastelivat sinisilmäistä ja vaaleahiuksista Reginaa. Hänen äitisuhteensa oli läheinen läpi elämän. Kun häneltä toisen maailmansodan vuosina kysyttiin, ketä hän eniten ihailee, vastaus tuli heti: ”Mammaa.” Lapsuuden kesät kuluivat Uudenmaan maaseudulla. Sisällissotavuonna 1918 Johan Leino oli hankkinut perheelleen kesäpaikan Pornaisten Laukkoskelta. Hän löysi paikan paetessaan takaa-ajajia reellä yli Kotojärven. Korjausten jälkeen Leinojen kesäasunnossa oli 24 huonetta. Lisäksi perheellä oli muutaman vuoden ajan Terijoella täysihoitola Meriharju.
Reginan ensikosketus teatteriin tuli kuusivuotiaana. Hänen näyttelijäsisarensa Ragnhild Peitsalon kesäinen teatterikiertue ulottui Pornaisiin. Kaksikymppinen Ragnhild näytteli äitiä ja Regina oli avustamassa hänen poikansa roolissa. Näyttämöllä Regina kuitenkin jäi katselemaan yleisöä mietteissään ja unohtui näyttämölle yksin, kunnes Ragnhild haki kyyneleisen sisarensa pois. Muutama vuosi myöhemmin Regina toimi kuiskaajana, mutta epäonnistui pahoin. Jo tuolloin hän päätti pysyä erossa teattereista.
Regina Leino aloitti koulutiensä seitsemänvuotiaana Helsingin Saksalaisessa koulussa. Oppilaat tunsivat mannermaisen muodin ja musiikin viimeisimmät virtaukset. Vuonna 1924 Leinon perheen sukunimi muutettiin Linnanheimoksi. Teini-ikäisenä Regina Linnanheimo kulutti taskurahansa elokuviin: hänen ihanteitaan olivat Greta Garbo ja Colleen Moore.

Alku

Talvella 1931 Linnanheimon vanhin sisar Ragnhild kuoli keuhkokuumeeseen. Häneltä jäi Virosta adoptoitu tytär Liisa, joka siirtyi Linnanheimon perheen hoiviin. Samana talvena alettiin kuvata Jääkärin morsianta, jossa Regina Linnanheimo oli siskonsa Rakelin sijaisnäyttelijänä lyhyessä hiihtokohtauksessa. Jo aiemmin kuvattu kohtaus jouduttiin uusimaan, mutta Rakel oli Kuopiossa mannekiinin töissä. Aksa Linnanheimo keksi, että Regina voisi tuurata siskoaan. Hänet haettiin koulusta kesken oppitunnin kuvauspaikalle Santahaminaan. Regina puki ylleen siskonsa hankkimat roolivaatteet ja elokuvassa hän vilahtaa nopeasti takaapäin hiihtäessään mäen alas. Myöhemmin Linnanheimo kutsui tuota hetkeä filmiuransa ikimuistoisimmaksi. Hän halusi nimenomaan elokuvanäyttelijäksi eikä ollut kiinnostunut Näyttämöopistosta ja teattereiden lavoista.
Linnanheimon seuraavat elokuvatyöt olivat pikkuosia Theodor Tugain (myöhemmin Teuvo Tulio) ja Valentin Vaalan elokuvissa. Tugai kävi Saksalaista koulua kuten Reginakin, mutta vasta Rakel Linnanheimon kautta he tutustuivat toisiinsa lähemmin. Keväällä 1931 Linnanheimo lopetti koulun ja meni konttoristiksi toimistoon. Hän vietti paljon aikaa Vaalan ja Tugain seurassa. Ystävysten kantapaikka oli Kluuvikadun Fazer. Vuonna 1933 Rakel Linnanheimo ilmoitti sisarensa Miss Suomi -kilpailuihin Munkkiniemen Golf-kasinolla. Regina ei viihtynyt yleisön arvioitavana eikä sijoittunut kolmen kärkeen. Saman vuoden syksynä alettiin kuvata äänielokuvaa Helsingin kuuluisin liikemies, jonka tuotannossa Linnanheimo hermoili suoriutumistaan Maikin roolissa. Vahva itsekriittisyys oli Linnanheimolle ominaista läpi hänen uransa.

Kohti suuria rooleja

Suurempiin ympyröihin Linnanheimo pääsi, kun Suomi-Filmin johtaja Risto Orko otti hänet jännityselokuvan VMV 6 naispääosaan vuonna 1935. Hänen suosionsa kasvoi kohisten, ja elokuvalehdet luonnehtivat häntä ”Suomen ensimmäiseksi filmitähdeksi” ja ”Suomen ainoaksi filmitähdeksi”. Samoja luonnehdintoja käytettiin myös muun muassa Hanna Tainista ja Ansa Ikosesta. Linnanheimoa pyydettiin 1930-luvun lopulla teatteriin, jolloin hänestä olisi tullut tuolloisen ajattelun mukaan ”oikea näyttelijä”. Hän kieltäytyi tarjouksesta.
Lehdistö kiinnostui Linnanheimosta VMV 6:n myötä, mutta hän suhtautui mediaan penseästi eikä mielellään antanut haastatteluja. Linnanheimo oli pettynyt toimittajiin, jotka kysyivät vain kauneudenhoitovinkkejä ja mahdollisia Hollywood-haaveita. Se saatiin tietää, että hän harrasti uintia, hiihtoa ja kirjallisuutta. Elokuva-Aitta-lehti julkaisi useaan otteeseen Linnanheimon kotiosoitteen, joten ihailijat parveilivat tuolloin vielä vanhempiensa luona asuneen tähden kodin ympärillä. Ajan näyttelijättärille tyypillisesti myös Linnanheimon ikä oli salaisuus. Vuoden 1935 Elokuva-Aitassa hänen arveltiin olleen alle kahdenkymmenen, seitsemän vuotta myöhemmin tähden iäksi arvioitiin noin kaksikymmentä vuotta.
Regina Linnanheimon ensimmäinen merkittävä tehtävä oli Annin rooli elokuvassa Taistelu Heikkilän talosta. Elokuvan ohjaaja Teuvo Tulio uskoi Linnanheimon kykenevän myös rooleihin, joita ei rakennettu pelkästään hänen ulkonäkönsä varaan. Linnanheimo oli mukana elokuvan kuvauspaikkojen ja näyttelijöiden valinnassa sekä käsikirjoituksen luomisessa. Hän kertoi Naamio-lehden toimittajalle Annin roolista: ”Siinä osassa oli sisältöä. Minulla oli tehtävänä todellisen ihmisen elämä ja kohtalo, eikä pelkkää persoonatonta, kuten muissa esittämissäni osissa.” Ensi-ilta marraskuussa 1936 oli tärkeä hetki Linnanheimolle, sillä hän halusi todistaa kykynsä näyttelijänä eikä pelkkänä tusinatähtösenä. Rooli osoittautui hänen läpimurrokseen, ja suorituksen Heikkilän emäntänä sanottiin kohoavan ”korkealle kansainväliselle tasolle”.
Vaalan ohjaama komediaelokuva Mieheke sai ensi-iltansa joulun alla 1936. Linnanheimo tulkitsi sivuosassa diivamaista ja tyhjäpäistä laulajatarta, ja hänen sanottiin olevan komediennena viehättävimmillään. Miehekkeen pääosassa oli Tauno Palo, johon Linnanheimo oli tutustunut jo kuvatessaan Jääkärin morsianta.
1930-luvun loppupuolella Linnanheimo näytteli pääosan useissa Tulion elokuvissa. Linnanheimo oli aktiivisesti mukana elokuvien käsikirjoitusten työstämisessä. Nuorena nukkuneeseen hän kirjoitti seitsemän eri käsikirjoitusversiota ja elokuvassa Laulu tulipunaisesta kukasta hän toimi yhtenä kolmesta käsikirjoittajasta. Linnanheimo ei näytellyt jälkimmäisessä lainkaan, naispääosassa oli hänen siskonsa Rakel. Useat Linnanheimon varhaisista elokuvatöistä ovat kuitenkin kadonneet. Taistelu Heikkilän talosta -elokuvan luultiin tuhoutuneen Adams Filmin tulipalossa vuonna 1959, mutta vuonna 2007 Elokuva-arkistosta löytyi filmikela, jossa ovat säilyneinä katkelmat elokuvan alusta ja lopusta.
Jouluna 1937 ensi-iltaan tullut Nuorena nukkunut oli aikansa kohuelokuva, ja keskustelu sen ”turmiollisesta vaikutuksesta” jatkui lehtien palstoilla viikkoja. Elokuvaa pidettiin moraalittomana ja siveettömänä. Närkästystä herättivät erityisesti Siljan ja Armaksen rakkauskohtaus ladossa sekä kohtaus, jossa Nukarin isäntä tirkistelee saunassa peseytyvää Siljaa. Tuohtuneimmat katsojat vaativat jopa kohtausten sensuroimista. Linnanheimo koki Siljan niin ikään vaativaksi rooliksi ja piti kohua elokuvan ympärillä käsittämättömänä. Nuorena nukkunut loi myytin suomalaisesta heinälatoromantiikasta ja Teuvo Tuliolle maineen provokatiivisten elokuvien tekijänä.

Suomen Filmiteollisuuden kassamagneetti

Regina Linnanheimo siirtyi Suomen Filmiteollisuuden palvelukseen kesällä 1938, samaan aikaan kuin Tauno Palo ja Jorma Nortimo. Heillä oli suunnitelmissaan ulkomaanmatka, jonka rahoittajaksi suostui johtaja T. J. Särkkä. Matkustelu ylipäänsä oli tuohon aikaan harvinaista, ja lopulta kuukauden pituiselle matkalle Pariisiin lähti iso ryhmä näyttelijöitä: Palo ja Nortimo puolisoineen, Regina ja Rakel Linnanheimo sekä Eino Salmelainen. Yhdessä seurue tutustui Pariisin yöelämään, nähtävyyksiin ja kauppoihin. Matkan kohokohta oli vierailu paikallisilla elokuvastudioilla. Pariisista siskokset jatkoivat matkaansa Berliiniin, jossa he kävivät tutustumassa Babelsbergin studioihin.
Samana syksynä Linnanheimo jatkoi filmaustöiden parissa. Talvella 1939 ensi-iltansa saivat Hella Wuolijoen tekstiin perustuva Eteenpäin – elämään ja historiallinen kuvaelma Helmikuun manifesti, jotka tekivät Linnanheimosta ja Palosta valkokankaiden valovoimaisen tähtiparin. Wuolijoki-filmatisoinnissa Linnanheimo näytteli nuorta päähenkilöä, Justiinaa, josta tarinan kuluessa kasvaa aikuinen nainen. Helmikuun manifestissa Linnanheimon rooli oli pienehkö, mutta hänet mainitaan alkuteksteissä ensimmäisenä. Samana vuonna Linnanheimo näytteli Olavin äitiä nuoren viulumestari Heimo Haiton elämään perustuvassa elokuvassa Pikku pelimanni, jossa Olavia esitti Haitto itse.
Talvisodan ensimmäisenä päivänä, 30. marraskuuta 1939, Linnanheimon veli Reino sai surmansa Helsingin pommituksessa. Perhe muutti Helsingistä Pornaisiin, sillä heidän asuntonsa sijaitsi keskellä kaupunkia Bulevardilla talossa, joka kansan suussa sai nimen ”Linnanheimon talo”. Ankaran sotatalven aikana Regina Linnanheimo ompeli vaatteita evakkolapsille. Välirauhan aikana oli kysyntää todellisuuspakoisille elokuville. Linnanheimo näytteli kenties uransa parhaat tyttöosat romanttisissa elokuvissa Suotorpan tyttö ja Kaivopuiston kaunis Regina. Molemmissa vastanäyttelijänä oli Tauno Palo. Suomalaisen elokuvahistorian katsotuimpiin kuuluvassa Kulkurin valssissa vuonna 1941 Linnanheimo näytteli sivuosassa tulista viettelijätärtä Rosinkaa, jota on pidetty kulkurin naispuolisena vastineena. Rooli ei kaikkien arvostelijoiden mielestä sopinut hänen näyttelijänlaatuunsa. 
Syksyllä 1940 Linnanheimo osallistui Vanhalla ylioppilastalolla pidettyihin myyjäisiin, jossa kerättiin rahaa sodassa haavoittuneiden hyväksi. Jatkosodan aikana kesällä 1941 Linnanheimo liittyi mukaan sotaponnisteluihin. Hän oli Pornaisissa maatöissä muiden naisten tavoin miesten jouduttua rintamalle. Sen jälkeen hän työskenteli muutaman kuukauden Helsingissä lottana. Vuodenvaihteen jälkeen 1942 alettiin kuvata elokuvaa Onni pyörii. Linnanheimon ja Palon yleisönsuosiosta haluttiin ottaa kaikki irti ja Mika Waltari käsikirjoitti elokuvan erityisesti heitä varten. Siinä Linnanheimon rooli on vaihteeksi epämääräinen nainen.
Elokuvan Katariina ja Munkkiniemen kreivi miespääosassa oli Leif Wager. Jatkosodan takia keskeytyneitä kuvauksia jatkettiin keväällä 1942. Teema oli tuttu: köyhän orpotytön rakkaus yläluokkaiseen mieheen. Elokuva sai aikaan juorun Linnanheimon ja Wagerin salakihloista. Toinen, paljon sitkeämpi juoru lähti liikkeelle samaan aikaan. Linnanheimon väitettiin synnyttäneen pojan vuonna 1943. Syyskesällä 1942 kuvatuissa kohtauksissa hän näyttää hieman pyöristyneen, ja elokuvassa hän synnyttää potran pojan. Linnanheimo oli kuitenkin lapseton. Elokuvan myötä Linnanheimon suosio oli huipussaan. Hän kuitenkin karttoi yhä lehdistöä eikä halunnut puhua toimittajille etenkään yksityisasioistaan. Linnanheimon valokuvia oli lehdissä tuon tuostakin, mutta hän ei suostunut haastatteluihin.
Linnanheimo noudatti näyttelijäntyössään teatterista periytyviä käytäntöjä, kuten hänen aktiiviaikanaan oli tapana suomalaisessa elokuvassa. Ilmeiden ja äänen tuli välittyä viimeistä penkkiriviä myöten. Hänelle leimallisiin maneereihin kuului ”oikean kulmakarvan kohottaminen, pään kallistaminen sivulle ja verkkaan puhkeava hymy”. Linnanheimo itse oli tyytymätön siihen, että huomio kiinnitettiin usein ennen kaikkea hänen ulkonäköönsä.

Regina Heimo

Syksyllä 1942 Saksan Filmikamari kutsui joukon elokuvanäyttelijöitä ja ohjaajia kahden viikon pituiselle vierailulle Saksaan. Mukana oli viisi suomalaisen elokuvan tähtinäyttelijää: Regina Linnanheimo,
Lea Joutseno, Helena Kara, Irma Seikkula ja Leif Wager sekä kolme ohjaajaa: Wilho Ilmari, Hannu Leminen ja Ilmari Unho. Matka toteutettiin 10.–24. marraskuuta 1942. Sen kohteina olivat elokuvastudiot Berliinissä, Münchenissä ja Wienissä. Linnanheimo, Kara ja Leminen päättivät matkustaa lentokoneella, kun muu ryhmä lähti matkaan laivalla. Lentomatkan aikana tuli alinomaa ilmahälytyksiä, ja kone joutui lopulta laskeutumaan Danzigiin. Sen jälkeen edessä oli rankka junamatka Berliiniin, jossa seurue vietti viikon erilaisten vierailujen ja juhlien merkeissä. Matkaan kuului muun muassa ministeri Joseph Goebbelsin vastaanotto, ja vierailu sai runsaasti huomiota saksalaisessa lehdistössä. Myös paikallinen radio kiinnostui suomalaisista vieraista. Linnanheimo, jolla oli sujuva saksan kielen taito, joutui odottamattaan suoraan radiohaastatteluun, jota hän vielä vuosien päästä muisteli kauhulla. 
Matka jatkui Münchenin kautta valaistuun Wieniin. Tunnelma siellä oli loistelias verrattuna Berliinin ja Münchenin täyden pimennyksen tunnelmiin, joissa kaupunkien valot oli sammutettu (sodan aikaisen järjestelyn tarkoituksena oli suojautua vihollisen pommeilta). Wienissä ryhmä kävi muun muassa teekutsuilla kirjailija Gerhart Hauptmannin kotona sekä Burg-teatterissa. Linnanheimo jäi Saksaan koekuvauksiin muun seurueen palattua Suomeen. Ufan studioilla Berliinissä hän sai yllätyksekseen itse päättää, mitä näyttelisi koekuvauksessa. Hän valitsi kaksi kohtausta parhaillaan kuvattavasta elokuvasta Nacht ohne Abschied. Saksan tappion sodassa häämöttäessä kaatuivat suunnitelmat ”Regina Heimosta”, millä nimellä Linnanheimon oli määrä esiintyä Saksassa.

Suomi-Filmissä

Keväällä 1943 Linnanheimo siirtyi Risto Orkon johtamaan Suomi-Filmiin. Merkittävin syy oli Orkon tarjoama 10 000 markan kuukausipalkka, joka oli noin kaksinkertainen muiden naistähtien palkkoihin verrattuna. Samana vuonna myös Tauno Palo kiinnitettiin Suomi-Filmiin 25 000 markan kuukausipalkalla. Linnanheimo ja Palo jatkoivat yhteistyötään elokuvassa Herra ja ylhäisyys, jonka meksikolaismaisemat kuvattiin Nummelan hiekkakuopille rakennetussa lavastekaupungissa sekä Yyterin hiekkarannoilla. Meksikolaisen doña Camillan roolia varten Linnanheimo värjäytti hiuksensa mustiksi.
Kaikkiaan Linnanheimo näytteli Tauno Palon kanssa kymmenessä elokuvassa. Yleisö palvoi heitä yhdessä, ja yhteistyö oli mieluisaa näyttelijöillekin. Linnanheimo oli ystävystynyt Palon kanssa, joka kutsui häntä ”oikeaksi ladyksi”. Reginasta ja Taunosta ei kuitenkaan tullut samanlaista käsitettä kuin Ansasta ja Taunosta. Linnanheimoa on luonnehdittu etäisemmäksi kuin naapurintyttömäistä Ansa Ikosta. Linnanheimon roolihahmoihin rakastuneet miehet yleensä ajautuvat jonkinlaiseen kriisiin tai jopa tuhoon, kun taas Ikonen kuten Helena Karakin ovat pääasiassa onnellisten loppujen sankarittaria. 
Helsingin suurpommitusten kohtalokkaina päivinä talvella 1944 kuvattiin Vaalan elokuva Linnaisten vihreä kamari, jossa Linnanheimo näytteli viileää aatelisneito Annaa. ”Kerrankin kunnon rooli. En halua olla mikään pylväspyhimys”, hän totesi kiitollisena. Pommihälytys keskeytti kuvaukset, mutta sirpalesuojaan ei päästy ja Linnanheimo joutui jäämään kuvausryhmineen kylmään käytävään. Hän lähti Munkkisaaren studioilta vähäpukeisena harhailemaan liekehtivään kaupunkiin ja vilustui niin pahoin, että joutui muutamaksi kuukaudeksi sairaalaan. Linnaisten vihreä kamari oli Linnanheimon viimeinen elokuvatyö Suomi-Filmille.

Taiteellinen täyskäännös

1940-luvun puolivälissä Linnanheimo jätti Suomi-Filmin ja siirtyi Teuvo Tulion palvelukseen. Yhteistyö Tulion kanssa merkitsi luopumista kuukausipalkasta, mutta myös uusia haasteita. Hän sai jatkaa työtään käsikirjoittajana ja myös etsiä rajojaan näyttelijänä. Tulion ja Linnanheimon tiivis yhteistyö kesti aina Linnanheimon filmiuran loppuun asti. Alkuvuodesta 1945 Linnanheimo matkusti Tukholmaan opiskelemaan puheilmaisua riikinruotsiksi, opettajanaan entinen oopperalaulaja Marianne Mörner. Tulion kaksi seuraavaa elokuvaa oli tarkoitus tehdä Ruotsissa, ja Linnanheimo halusi päästä eroon suomenruotsalaisesta korostuksestaan, joka ei ruotsalaisten korviin kuulostanut hienolta. Sikäläisen filmilakon takia suunnitelmat muuttuivat ja molemmat elokuvat ruotsinkielisine versioineen kuvattiin Suomessa.
Tulion uusista elokuvahankkeista tuli ennalta julkisuuteen vain tieto, että Linnanheimo esiintyisi molempien pääosissa. Tulio nosti esille Linnanheimon sensuellin ja viettelevän eroottisen puolen. Rakkauden risti valmistui keväällä 1946 ja toi valkokankaille aivan uudenlaisen Regina Linnanheimon. Hän luopui tavaramerkeiksi muotoutuneista maneereistaan ja flegmaattiseksikin sanotusta näyttelemistyylistään. Tilalle tuli turmiollisten ja moniulotteisten naishahmojen tulkitsija. Näissä elokuvissa hän esitti yleensä vieteltyä tai langennutta naista, patriarkaalisen suvaitsemattomuuden viatonta uhria, jolla oli vähän mahdollisuuksia palata kunniallisuuden pariin. Osa elokuvayleisöstä kuvitteli näyttelijät kulloistenkin roolihahmojensa kaltaisiksi. Niinpä Linnanheimon luultiin langenneen hyveellisestä neitsyestä paheelliseksi viettelijättäreksi. Hän sai postia, jossa hänen kuviteltua moraalittomuuttaan paheksuttiin. Niin ikään keväällä 1946 ensi-iltansa sai Levoton veri, jonka suora eroottisuus kuohutti moraalinvartijoita. 
Linnanheimo voitti vuoden 1946 naispääosa-Jussin yhteisesti Levottomasta verestä ja Rakkauden rististä. Samana kesänä kuvattiin uusi elokuva mainoslauseella ”Tulio esittää: Regina Linnanheimon Intohimon vallassa”. Se oli kymmenen vuoden takaisen Heikkilän talon uusi laitos, ja Linnanheimon vastanäyttelijänä oli Kullervo Kalske sekä suomen- että ruotsinkielisessä versiossa.
1940-luvun lopussa Linnanheimo teki vielä kaksi elokuvaa muille yhtiöille. Näitä olivat SF:n viulun ihmelapsesta kertovan elokuvan jatko-osa Pikku pelimannista viulun kuninkaaksi sekä Fenno-Filmin tuottama Vain kaksi tuntia. 1950-luvulta alkaen hän näytteli enää ainoastaan Tulion elokuvissa.

Ms. Leenanhaymo

”En ole koskaan, en Lapissakaan, tuntenut itseäni niin perusteellisesti syväjäädytetyksi kuin noiden kuukausien aikana”, Linnanheimo kuvaili Roylle eli lavastaja Tapio Vilpposelle Englannin-matkaansa. Englanti hytisi ennätyskylmän talven kourissa vuonna 1947. Samaan aikaan toteutui Linnanheimon pitkään haaveilema matka Iso-Britannian saarivaltakuntaan. Hän halusi kohentaa englannin kielen taitoaan ja tutustua sikäläiseen elokuvantekoon. Suomi-Filmin Uutisaitta-lehden päätoimittaja Roy pyysi Linnanheimoa kirjoittamaan matkakirjeitä Lontoosta. Puolen vuoden oleskelu ulkomailla oli tuohon aikaan jotain erikoista, ja ihmisiä kiinnostivat filmitähden ulkomaankuulumiset. Myös sikäläinen lehdistö huomioi ”Ms. Regina Leenanhaymon” saapuneen Lontooseen. Linnanheimo ihastui suurkaupunkiin ja viehättyi saarelaisten elämänmenosta. Eagle-Lionin studioilla hän näki uusimmat englantilaiset elokuvat. Kylmää talvea seurasi kuuma kesä, jonka aikana Linnanheimo matkusteli ympäri etelä-Englantia.

Myöhempi ura

Vuonna 1948 Linnanheimo poikkesi teatteritaiteen puolelle ja alkoi valmistella näyttämökiertuetta lankonsa Rauli Tuomen kanssa. Näytelmänä oli Jacinto Granin Kohtalo. Elokuvarintamalla Linnanheimo jatkoi Tulion kanssa tutulla linjalla. Iitin Mankalankoskella alettiin kuvata Hornankoski-nimistä kolmiodraamaa. Elokuva syntyi Fenno-Filmin ja Teuvo Tulion yhteistuotantona, ja se kuvattiin myös ruotsiksi nimellä Forsfararna. Suomenkielisen version ohjaajaksi on alkuteksteissä nimetty Roland af Hällström, mutta käytännössä Tulio ohjasi molemmat. Linnanheimo toisti käsikirjoituksessa mieliteemaansa: nuoren naisen kasvutarinaa. Parikymppinen Åke Lindman teki elokuvassa valkokangasdebyyttinsä. Hornankoski sai sekä Suomessa että Ruotsissa vielä nuivemman vastaanoton kuin Intohimon vallassa. 
1950-luvun alussa Linnanheimo valmisteli samanaikaisesti kahta elokuvakäsikirjoitusta. Toisen työnimi oli Eeva tarinan päähenkilön mukaan. Kesällä 1951 tarina toteutettiin elokuvaksi, joka sai nimekseen Rikollinen nainen. Käsikirjoituksessa Linnanheimo loi synkeän kuvan avioliitosta ja perinteisestä parisuhteesta. Hän kuvasi avioliiton naisen vankilaksi, mutta elokuvan feministinen tematiikka jäi vähälle huomiolle. Olympiakesänä 1952 kuvattiin toisinto Levottomasta verestä nimellä Mustasukkaisuus. Elokuvaa ei pidetty kovin onnistuneena. Linnanheimon toista käsikirjoitusta alettiin työstää elokuvaksi vuonna 1953, mutta rahapula viivytti kuvauksia ja koko teos saatiin valmiiksi vasta vuoden kuluttua. Viimeiseksi jääneessä elokuvassaan Olet mennyt minun vereeni Linnanheimo loi vielä synkemmän kuvan parisuhteista. Kun elokuva tuli lopulta ensi-iltaan vuonna 1956, se oli taloudellinen floppi. 1950-luvun puolivälissä Linnanheimo lopetti elokuvatyöt ja vetäytyi julkisuudesta.
Linnanheimo ja Tulio tekivät sodan jälkeen yhdessä seitsemän elokuvaa. Kaikista kuvattiin myös ruotsinkieliset versiot. Kahdeksaskin elokuva oli työn alla. Linnanheimon kirjoittamaa tarinaa Lapista ehdittiin kuvata kaksi viikkoa Saanatunturilla, mutta työ jäi kesken. 1950-luvulla Linnanheimo kirjoitti Tapio Ilomäen synopsiksen pohjalta käsikirjoituksen Maija Kahvityttö, josta Roy muokkasi kuvauskäsikirjoituksen elokuvaan Tähtisilmä (1955).

Avioliitto

Vuonna 1948 Linnanheimo avioitui ruotsalaisen sisustusarkkitehdin, kreivi Carl Robert Mörnerin (1896–1952) kanssa, jolloin hänestä tuli kreivitär Mörner af Morlanda. Linnanheimo oli tavannut hänet ruotsinopettajansa Marianne Mörnerin kautta, joka oli kreivi Mörnerin serkku. Tukholmassa solmittu liitto tuli täytenä yllätyksenä kaikille, mutta yksityiselämäänsä tarkoin varjellut Linnanheimo ei halunnut puhua asiasta edes perheelleen. Vastavihitty pari lähti Italiaan häämatkalle. Kreivi Mörner joutui auto-onnettomuuteen palatessaan Kööpenhaminan kautta Ruotsiin, ja joutui pitkäksi aikaa sairaalaan. Linnanheimo puolestaan palasi filmaustöihin Suomeen.
Vuonna 1949 aviopari Mörner teki kiertomatkan Euroopassa. Linnanheimoon vaikutti syvästi etenkin sisilialaisen Taorminan kauneus. Noihin aikoihin hänen suhteensa lehdistöön oli avoimempi kuin milloinkaan. Hän kirjoitti pakinoita Uutisaittaan ja toimi valokuvamallina. Hän jopa esitteli ulkomaisia vaatehankintojaan julkisuudessa. Uutisaitan toimittaja Royn muutettua Brasiliaan hän huomasi, ettei muihin toimittajiin kannattanut luottaa ja sulkeutui lehdistöltä. 
Avioliitto päättyi Carl Mörnerin kuolemaan kesällä 1952. Linnanheimon äiti Aksa Linnanheimo kuoli seuraavana vuonna. Leskeksi jäänyt Juho Linnanheimo muutti pysyvästi Pornaisiin, ja Regina Linnanheimo löysi uuden kodin Etu-Töölöstä.
Linnanheimo ja Teuvo Tulio (1912–2000) olivat paitsi pitkäaikaisia työtovereita, myös elinikäisiä rakastavaisia. Elokuvakiinnostuksen kautta heistä tuli ystäviä ja vähitellen myös epäsovinnainen pari. Linnanheimo ja Tulio eivät koskaan avioituneet, menneet kihloihin tai edes asuneet yhdessä. Heidän suhteensa ei ollut kovinkaan yleisessä tiedossa, sillä he eivät julkisesti tunnustaneet tai virallistaneet sitä.

Filmitähti

Regina Linnanheimo kuului Lea Joutsenon ja Helena Karan ohella niihin suomalaisiin vanhan elokuvan näyttelijöihin, jotka tekivät pitkän elokuvauran ilman yhteyksiä teatteriin. Tuohon aikaan pelkästään elokuvissa esiintyviä ei mielletty ammattinäyttelijöiksi, vaan he olivat leimallisesti filmitähtiä. Linnanheimo aloitti uransa Vaalan modernien komedioiden hemmoteltuna kaupunkilaisneitona, mutta Tulion eroottisesti latautuneet melodraamat Taistelu Heikkilän talosta ja Nuorena nukkunut merkitsivät hänen todellista läpimurtoaan. Näissä maaseudulle sijoittuvissa elokuvissa hän tulkitsi moniulotteisempia hahmoja, jotka todistivat hänen näyttelijänkykynsä ja toivat hänen tähtikuvaansa tummempia sävyjä.
SF:lle Linnanheimo siirtyi vuonna 1938. Tuolloin elokuvayhtiöt sitoivat näyttelijöitä kuukausipalkalla ja pitkillä sopimuksilla, mutta Linnanheimo ei kuitenkaan ollut SF:n kuukausipalkkainen näyttelijä. Sen sijaan hän sai elokuvakohtaisia palkkioita. SF:n leivissä Linnanheimon tähtikuva muuttui romanttisemmaksi ja hän loisti pukudraamoissa, jotka tarjosivat katsojille pakoa sota-ajan ankeasta todellisuudesta. Nimiosasta Kaivopuiston kauniissa Reginassa tuli Linnanheimon hohdokkaan tähtikuvan kiteytymä – viimeistään tämä elokuva vakiinnutti hänen asemansa sotavuosien ikonina ja kiintotähtenä. Suomalaisen elokuvataiteen klassikoiksi nousseet Kaivopuiston kaunis Regina ja Katariina ja Munkkiniemen kreivi olivat Linnanheimon suurimpia menestyksiä. Hän toi rooliensa kautta toivoa 1930-luvun laman jälkeisiin vuosiin ja sota-aikaan. SF kuitenkin loi kauneudesta Linnanheimon tuotemerkin, eivätkä pelkästään ulkonäön varaan rakennetut roolit tyydyttäneet häntä.
Vuodesta 1943 alkaen Linnanheimo esiintyi Suomi-Filmin jännitys- ja seikkailuelokuvissa. Vampin osissa hänen maskeerauksensa oli tavallista vahvempi; muutoin hänen meikkinsä oli kaikissa elokuvissa yhtä hillitty – pohjaväri, huulipunaa, ripsiväriä ja hiukan puuteria. Kyllästyttyään esittämään pukudraamojen kiiltokuvatyttöjä, Linnanheimo sai tehdä kiitollisena kokemansa roolin Vaalan elokuvassa Linnaisten vihreä kamari (1945).
Linnanheimon suosio elokuvayleisön parissa kääntyi laskuun hänen siirryttyään Suomi-Filmistä Tulion leipiin. Vuonna 1947 hän oli Elokuva-Aitan yleisöäänestyksessä Ansa Ikosen jälkeen suosituin naisnäyttelijä. Vuonna 1949 Linnanheimo oli vielä kymmenen suosituimman joukossa, mutta seuraavana vuonna putosi listalta. Tulion leivissä Linnanheimo toteutti visiotaan tinkimättömästi elokuvauransa loppuun saakka. Hän karisti yltään sota-aikana muotoutuneen tähtikuvansa eläytymällä itsenäisiin ja seksuaalisesti vapaisiin hahmoihin elokuvissa Rikollinen nainen ja Olet mennyt minun vereeni. Hänen tähtensä oli kuitenkin jo hiipunut, ja elokuvat menettivät yleisönsä. 
Kun Linnanheimolta tiedusteltiin hänen mahdollista paluutaan valkokankaalle vuonna 1957, hän tokaisi: ”Vastasin joitakin aikoja sitten Elokuva-Aitan haastattelijalle, hänen heittäessään minulle tuon kysymyksen: ’jo riittää!’ Ja minun oli helppo sanoa näin, koska kukaan ei ole minua parin viime vuoden aikana filmiin pyytänytkään.”
Linnanheimo oli ihmisenä hiljainen, ”itseensä sulkeutunut tyyppi” Rakel Linnanheimon mukaan. Hän viihtyi hyvin omissa oloissaan.

Eläkevuodet

Linnanheimo jäi Yleisradion palveluksesta eläkkeelle loppuvuodesta 1980. Hän muutti Etu-Töölössä lyhyen matkan uuteen asuntoon Temppelikadulle. Vuonna 1983 hän oli viimeisen kerran julkisuudessa Suomi-Filmin juhlassa, johon oli kutsuttu monia suomalaisen elokuvan vaikuttajia. Myös Rakel Linnanheimo oli eläkkeellä ja sisarukset matkustelivat paljon. Molempien suosikkikohde oli Italia. Regina Linnanheimo oli kääntäjänvuosinaan hankkinut hyvän italian kielen taidon. Isänsä kuoleman jälkeen Linnanheimon siskokset viettivät Pornaisten huvilalla kesiä kahdestaan. 
Linnanheimo oli elinikäinen tupakoitsija ja viimeisinä vuosinaan jo vakavasti sairas. Regina Linnanheimo kuoli tiistaina 24. tammikuuta 1995, 79-vuotiaana. Hänet haudattiin Linnanheimojen sukuhautaan Pornaisiin lähelle Kotojärveä ja Linnanheimolle rakasta huvilaa.