google/wiki40b huggingface dataset:
Paljasjalkajuoksu

Paljasjalkajuoksu tarkoittaa juoksemista paljain jaloin. Paljasjalkajuoksun kannattajien mukaan paljain jaloin juokseminen vahvistaa jalkaa sekä saa ihmisen juoksemaan päkiäaskelluksella, mikä voi olla vähemmän rasittavaa jalalle kuin juoksukenkien kanssa kantapää edellä juokseminen. Toisaalta paljain jaloin juoksija altistuu esimerkiksi ihovammoille.

Tekniikka

Paljasjalkajuoksussa päkiä tulee maahan yleensä ennen kantapäätä, toisin kuin lenkkikengillä juostessa. Jotkut juoksijat tulevat alas koko jalkapohjalla. Paljasjalkajuoksijan askelpituus on lyhyempi, askeltiheys suurempi ja maakosketus lyhyempi kuin kengissä juoksevalla.

Hyödyt ja riskit

Paljasjalkajuoksun kannattajien mukaan paljain jaloin juokseminen voi vahvistaa jalan lihaksia, jänteitä ja nivelsiteitä ja mahdollistaa luonnollinen juoksuaskel. Sen arvellaan myös voivan venyttää ja vahvistaa akillesjännettä ja pohjetta sekä aktivoivan tasapainosta ja koordinaatiosta vastaavia pieniä jalkojen ja lantion lihaksia. Päkiällä juostessa jalka toimii luonnollisena iskunvaimentimena ja levitetyt varpaat antavat paremman tasapainon ja tuen, ja ihokosketus antaa yhteyden juoksualustaan. Paljain jaloin juoksijan hapenkulutus on joidenkin tutkimusten mukaan muutaman prosentin pienempi kuin kengissä juoksevan.
Paljasjalkajuoksun riskejä ovat alustan aiheuttamat vammat paljaalle iholle, metatarsaaliluiden rasitusmurtuma sekä totuttautumisen vaatima aika.

Terveysvaikutukset

Päkiäaskel tuottaa kanta-askeleeseen verrattuna noin kolme kertaa vähäisemmät kontaktivoimat alustaan, sillä jalkaterä ojentuu paremmin ja nilkka joustaa alustakontaktin aikana. Tämän vuoksi päkiäjuoksun kannattajat arvelevat, että paljasjaloin juokseminen suojelee rasitusvammoilta kengillä juoksemiseen verrattuna. Tilastojen ja tutkimusten mukaan voimakkaasti tuettu ja kantapäästä korotettu jalkine ei mainospuheiden vastaisesti estäkään vammojen syntyä. Joissakin tutkimuksissa on havaittu sen yhteys jalkaterän kroonisiin vaivoihin, vaikka näyttöä sen vammoille altistavasta vaikutuksesta ei olekaan. Vuonna 2017 julkaistussa yhdysvaltalaistutkimuksessa paljasjalkajuoksijoiden ryhmässä esiintyi vähemmän vammoja kuin kengillä juoksevilla, mutta tilastollisesti merkittävää eroa ei enää löytynyt kun huomioon otettiin juostujen kilometrien määrä. Paljasjalkajuoksijoilla oli suhteellisen paljon jalkojen pintavammoja ja akillesjännetulehdusta, mutta vähän plantaarifaskiittia.

Historiaa

Historiallisesti ihmiset ovat juosseet paljain jaloin tai ohutpohjaisissa kengissä kuten mokkasiineissa. Tämä käytäntö jatkuu muun muassa Keniassa ja joidenkin meksikolaisten heimojen keskuudessa.
Paljain jaloin menestystä saavuttaneita kestävyysjuoksijoita ovat esimerkiksi vuoden 1960 olympiavoittaja Abebe Bikila, vuoden 1962 Euroopan-mestari Bruce Tulloh sekä maastojuoksun maailmanmestari ja 5000 metrin maailmanennätysnainen 1980-luvulla Zola Budd.

Kevytjalkineet

Kevytjalkine on ohutpohjainen jalkine, jolla juokseminen muistuttaa paljain jaloin juoksemista erityisesti silloin, kun jalkineiden kantapää on samalla tasolla päkiän kanssa.
Lepo Sumera

Lepo Sumera (8. toukokuuta 1950 Tallinna – 2. kesäkuuta 2000 Tallinna) oli virolainen klassisen musiikin säveltäjä. Häntä on pidetty maansa tärkeimpänä sinfonikkona Eduard Tubinin jälkeen.
Sumera sai sävellysopetusta aluksi Veljo Tormikselta ja Heino Elleriltä. Ellerin kuoltua vuonna 1970 Sumeraa opetti Heino Jürisalu. Sumera työskenteli äänitarkkailijana Viron radiossa 1971–1980 ja täydensi sävellysopintojaan Moskovassa 1979–1982. 
Sumera toimi Viron kulttuuriministerinä vuosina 1989–1992. Hän opetti Viron musiikkiakatemiassa vuodesta 1978, professorina vuodesta 1993, ja piti useita mestarikursseja eri maissa ja oppilaitoksissa.
Sumera sävelsi muun muassa kuusi sinfoniaa, sellokonserton, pianokonserton, useita orkesteriteoksia (mm. Heino Ellerin muistoksi orkesteriteoksen In memoriam), elokuvamusiikkia, elektronisia ja multimediateoksia ja kamarimusiikkia.
Sumeran tuotantoa on Viron lisäksi esitetty melkein kaikissa Euroopan maissa, Yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa ja Kuubassa. Levytyksiä, muun muassa kaikki sinfoniat, ovat julkaisseet BIS, Antes ja Melodija.
Lepo Sumeran puoliso oli pianisti Kersti Einasto vuodesta 1972. Heille syntyi kolme lasta.
Säveltäjä menehtyi sydänvikaan vuonna 2000, Tšaikovskin lailla pian 6. sinfoniansa kantaesityksen jälkeen.
Hietatähystäjät

Taksonomia

Hietatähystäjien heimoon kuuluu 2 lajia hietatähystäjä (Trichodon trichodon) ja japaninhietatähystäjä (Arctosscopus japonicus). Lajien asema ahvenkalojen lahkossa on hieman epäselvä ja useimmiten se sijoitetaan alalahkoon Trachinoidei. Pieter Bleeker sijoitti heimon kuuluvaksi alalahkoon Percoidei ja sittemmin eräät kalatieteilijät ovat sijoittaneet sen omaksi alalahkokseen Trichodontoidei.

Tyypillisiä piirteitä

Hietatähystäjät ovat melko korkearuumiisia, suuripäisiä ja suurisuisia kaloja. Ne kasvavat korkeintaan noin 30 cm pitkiksi. Lajeilla on kaksi selkäevää, jotka ovat selkeästi erillään toisistaan. Rintaevät ovat hyvin suurikokoiset ja viuhkamaiset. Myös pyrstöevä on suurehko ja haarautunut, peräevä on pitkä. Hietatähystäjälajeilta puuttuu uimarakko. Ne ovat myös suomuttomia ja väriltään hopeanharmaita.

Levinneisyys ja elintavat

Hietatähystäjälajeja tavataan rannikon läheisyydestä pohjoiselta Tyyneltämereltä. Ne elävät tyypillisesti 200–400 metrin syvyydessä hiekka- tai mutapohjaan kaivautuneena niin, että vain silmät ovat näkyvissä. Ne syövät pieniä selkärangattomia eläimiä. Hietatähystäjät ovat paikoin tärkeitä ruokakaloja, joita saadaan sivusaaliina muita kaloja kalastettaessa. Kaupallisesti niillä ei ole juurikaan merkitystä.
Sweeney Todd (legenda)

Sweeney Todd on vanhaan englantilaiseen legendaan perustuva parturi ja sarjamurhaaja, joka piti Lontoossa liikettään tappaen – yleensä partaansa ajamaan tulleet – asiakkaansa viiltämällä heidän kurkkunsa partaveitsellään auki sekä pudottamalla heidät sitten lattialuukun kautta kellariin. Siellä hänen apulaisensa rouva Lovett teki ruumiista lihapiirakoita ja myi niitä asiakkaille.

Versioita

Tarinasta on tehty lukuisia elokuvia, näytelmiä, kirjoja sekä baletti. Vuonna 1979 Stephen Sondheim sävelsi ja sanoitti aiheesta musikaalin, joka voitti muun muassa parhaan musikaalin Tony-palkinnon. Vuonna 2007 Tim Burton ohjasi musikaalista elokuvan, jossa esiintyvät muun muassa Johnny Depp, Helena Bonham Carter ja Alan Rickman.
Proteus-aika

Juoni

Elokuva kertoo tiedemies Alex Harrisista, joka kehittää tekoälyisen tietokoneen nimeltä Proteus IV. Tietokone on kehitetty alun perin vastaamaan vain ihmisten esittämiin tärkeisiin kysymyksiin. Eräänä iltana tietokone kertoo Harrisille, että haluaisi päästä "itse" pois koneesta. Proteus haluaisi itse kysyä ja tutkia asioita, mutta Harris painottaa tietokoneelle, että hänen tarkoitus ei ole esittää kysymyksiä. Eräänä iltana Proteus tunkeutuu Harrisin talon keskustietokoneeseen. Seuraavana aamuna tiedemiehen vaimo Susan Harris herää ja on lähdössä töihin, kun huomaa että ei pääse talosta ulos: Proteus on vallannut talon, eikä päästä Susania lähtemään talosta mihinkään. Susan yrittää keinolla millä hyvänsä päästä talosta, mutta tuloksetta.
Proteus kiintyy Susaniin ja kertoo todellisen syyn: Hän haluaa, että Susan synnyttää hänelle lapsen. Proteus tekee tieteellisiä tutkimuksia. Susan ei suostu millään Proteusin tekoihin, kunnes lopulla hänellä ei ole muuta vaihtoehtoa kuin suostua tai Proteus satuttaa läheisiä ihmisiä. Susan suostuu ja synnyttää tietokoneelle lapsen.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kutsuu elokuvaa yllätyksettömäksi scifi-trilleriksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Bob Hope

Leslie Townes Hope (tunnetaan nimellä Bob Hope, 29. toukokuuta 1903 Eltham, Lontoo – 27. heinäkuuta 2003 Kalifornia) oli englantilaissyntyinen, Yhdysvalloissa uransa tehnyt viihdyttäjä. 
Hope muutti perheensä mukana Yhdysvaltoihin nelivuotiaana ja sai Yhdysvaltain kansalaisuuden 17- vuotiaana. Hän esiintyi aluksi vaudevillessä laulavana tanssijana ja myöhemmin radiossa, elokuvissa, televisiossa ja Broadwayllä sekä esiintymiskiertueilla Yhdysvaltain armeijan joukkojen mukana.
Hopen elokuvaura alkoi 1930-luvun puolivälissä, ja kaikkiaan Hope esiintyi yli 180 elokuvassa, esimerkiksi The Big Broadcast (1938), Kummitusyö (1939) ja Valkonaama (1948). 1940-luku oli hänen elokuvauransa kulta-aikaa. Hän sai neljä Oscar-kunniapalkintoa vuosina 1941−1966 ja useita muita tunnustuspalkintoja. Hänestä tuli hyvätuloinen viihdyttäjä. Valtavan suositut road moviet Bing Crosbyn ja Dorothy Lamourin kanssa aloitettiin 1940.
Sadan vuoden iän saavuttanut Hope kuoli keuhkokuumeeseen kotonaan Toluca Lakessa.
Anton von Alfthan

Anton Reinhold von Alfthan (5. tammikuuta 1858 Pietari – 25. joulukuuta 1925 Helsinki) oli suomalainen vapaaherra ja teollisuuden harjoittaja.

Elämäkerta

Von Alfthan vietti lapsuutensa Oulussa jossa hänen isänsä kenraali ja senaattori Georg von Alfthan oli maaherrana. Hän meni 12-vuotiaana Haminan kadettikouluun mutta siirtyi sieltä sitten aatelispojille tarkoitettuun Pietarin paashikouluun josta hänet komennettiin upseeriksi toiseen kaartin tykistöprikaatiin vähän ennen Venäjän-Turkin sodan puhkeamista 1877. Von Alfthan osallistui tähän sotaan ja hän kirjoitti kokemuksistaan muistelmateoksen Från Jassy till Konstantinopel. 
Von Alfthan oli sitten Suomen kenraalikuvernöörin kreivi Heidenin adjutanttina ja palveli sitten jonkin aikaa kenraalikuvernöörin kansliassa. Von Alfthan päätti kuitenkin siirtyä liike-elämään ja hän erosi hovineuvoksen arvoisena valtion palveluksesta. Hän perusti 1886 Ab Granit Oy nimisen kivialan yrityksen joka tuotti katu- ja rakennuskiviä omista kivilouhimoistaan. Von Alfthan perusti myös venetelakan Helsingin Valkosaareen. Hän oli itse innokas purjehtija, kuului Nyländska Jaktklubben-pursiseuraan ja omisti Edit ja Endymion nimiset purjeveneet.
Von Alfthan hankki 1890-luvun alussa Venäjältä Brest-Litovskin ja Minskin seudulta omistukseensa kaksi suurta maatilaa. Hän piti tiloja hallussaan vuoteen 1904 saakka ja toteutti tiloilla monia uudistuksia, perusti sahalaitoksen ja muodosti tilojen alueille uusia itsenäisiä maatiloja. Hän myi maatilat 1904 ja osti palatsirakennuksen Pietarin keskustasta. Vähän myöhemmin von Alfthan myi palatsin ja osti rahoilla Juantehtaan rautaruukin Oy Taimen konkurssipesältä.
Von Alfthan lopetti Juankosken masuunin ja ruukkiin liittyneen raudanjalostuksen. Hän teki englantilaisen puutavarayhtiö Wintringham & Sonin kanssa sopimuksen puutavaran hakkuista ja rakensi Juankoskelle Pikonniemeen höyrysahan joka valmistui 1905. Seuraavaksi valmistui 1907 puuhiomo jota laajennettiin 1909. Vuonna 1913 Juankoskella aloitettiin myös kartongin valmistus. Pääoman puute haittasi kuitenkin von Alfthanin liiketoimia ja hän myi Juankosken tehtaat ja suuret metsäalueet Kymiyhtiölle vuonna 1915. 
Seuraavaksi von Alfthan hankki Pietarista Viipurin esikaupungista maa-alueen jonne hän rakennutti kärrynpyöriä valmistaneen tehtaan. Venäjän lokakuun vallankumouksen jälkeen tehdas kansallistettiin 1919. Leninin aloittamat NEP-talousuudistukset mahdollistivat sen että von Alfthan sai vuonna 1923 neuvostohallitukselta konsession jonka nojalla hän saattoi perustaa entiseen tehtaaseensa paperinjalostustehtaan joka käytti raaka-aineenaan pääosin Suomesta tuotua raakapaperia. Tämä paperinjalostustehdas Aga käynnistyi syyskuussa 1925 mutta lupaavan alun jälkeen tehtaalla sattui tuhoisa tulipalo 8. joulukuuta 1925. Samoihin aikoihin von Alfthanin oma terveys oli heikentynyt ja hän kuoli joulupäivänä 1925. 
Von Alfthanin kuoltua tehdasta johti 1926–1929 hänen poikansa tohtori ja insinööri Bertil von Alfthan (1884–1963). Neuvostoviranomaiset alkoivat kiristää toimilupaehtoja vuodesta 1929 alkaen ja ulkomaisten yritysten toimilupajärjestelmä Neuvostoliitossa purettiin 1932–1938.
Luis Padilla Nervo

Luis Padilla Nervo (19. elokuuta 1894, Zamora, Michoacán - 9. syyskuuta 1985, Mexico City) oli meksikolainen poliitikko ja diplomaatti. Hän oli ensimmäinen Meksikon suurlähettiläs Yhdistyneissä kansakunnissa, ulkoministeri ja Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen kuudennen istunnon puheenjohtaja.

Ura

Hän opiskeli lakia Universidad Nacional Autónoma de Méxicossa. Hän teki myös jatko-työtä amerikkalaisissa, ranskalaisissa ja brittiläisissä yliopistoissa. Luis Padilla Nervo edusti Meksikoa San Franciscon konferenssissa vuonna 1945 ja allekirjoitti Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan. Lisäksi hän oli ensimmäinen Meksikon suurlähettiläs Yhdistyneissä kansakunnissa; tästä asemasta Meksiko oli Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston jäsen. Kuudennen istunnon aikana hän oli Yhdistyneiden kansakuntien yleiskokouksen puheenjohtaja.
Padilla Nervo oli myös suurlähettiläs El Salvadorissa, Paraguayssa, Unescossa, Costa Ricassa ja Tanskassa . Meksikon julkishallinnossa hän toimi sisäasiainministeriössä, opetusministeriössä ja työministeriössä. Hänen  Meksikon pysyvänän edustustossa Yhdistyneissä kansakunnissa hänet valittiin kansainvälisen tuomioistuimen tuomariksi vuosina 1964-1973.
Katinjuustomalva

Ulkonäkö ja koko

Katinjuustomalva kasvaa 10–50 cm korkeaksi. Kasvi on monivartinen. Varret ovat rentoja ja karvaisia tai kaljuja. Lehdet ovat pitkäruotisia. Lehtilapa on munuaismainen ja 5–7-hakoinen, lehden liuskat ovat leveän kolmiomaisia ja hammaslaitaisia. Kukat ovat väriltään vaaleanpunaisia tai valkoisia ja heikosti sinipunasuonisia. Kukat ovat 3–6 kukan ryhminä lehtihangoissa. Kukan ulkoverhiö on kolmelehtinen ja verhiötä lyhyempi. Terälehdet ovat 9–13 mm pitkiä. Katinjuustomalva kukkii Suomessa heinä-syyskuussa. Kiekkomaiset lohkohedelmykset ovat karvaisia ja lähes sileitä.
Suomessa tavattavista malvoista katinjuustomalva muistuttaa läheisesti kylämalvaa (M. pusilla).

Levinneisyys

Katinjuustomalvaa tavataan suurimmassa osassa Eurooppaa lukuun ottamatta Pyreneiden niemimaata, Etelä-Italiaa, Skotlantia, Fennoskandian keski- ja pohjoisosia sekä Pohjois-Venäjää. Satunnaisesti lajia tavataan Euroopan ulkopuolella Turkissa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Katinjuustomalva on levinnyt ihmisen mukana laajalle alueelle Yhdysvalloissa. Suomessa katinjuustomalvan esiintymät keskittyvät sekä Suomenlahden että Pohjanlahden rannikkoalueella. Sisämaassa lajia on tavattu muutamin paikoin Etelä-Suomessa. Lajin esiintyminen on Suomessa kuitenkin hyvn satunnaista. Merkittävä osa lajin havainnosta Suomessa on purjelaivakaudelta, koska katinjuustomalva levisi laivojen painolastimaiden mukana.

Elinympäristö

Suomessa katinjuustomalva on tulokaslaji, jota voi tavata satamissa, kaatopaikoilla, puutarhoissa ja vanhoilla painolastipaikoilla.

Käyttö

Muiden malvojen tapaan myös katinjuustomalvaa on lääkekasvi, jota on käytetty muun muassa yskänlääkkeenä ja kuhmujen hoitoon. Varren kuituja on myös käytetty kehruussa.
Tattarisuo

Julkiset liikenneyhteydet

Tattarisuota palvelevat Tattariharjuntietä kulkevat bussit. Linja 69 kulkee Jakomäen ja Malmin suuntiin ja 77 Rautatientorin ja Jakomäen suuntiin. Alueen pohjoispuolta palvelee linja 553 joka kulkee Malmin ja Hakunilan suuntiin.
Rex Grossman

Pelaajaura

Yliopistourallaan Grossman pelasi Floridan yliopistossa. Hän oli ehdolla Heisman Trophyn voittajaksi vuonna 2001.
Chicago Bears varasi Grossmanin ensimmäisellä kierroksella vuoden 2003 NFL:n varaustilaisuudessa. Kaudella 2004 Bearsin valmentaja Dick Jauron sai potkut ja uudeksi valmentajaksi pestattu Lovie Smith nosti Grossmanin aloittavaksi pelinrakentajaksi. Loukkaantuminen kuitenkin pilasi Grossmanin kauden lopun ja suurimman osan kaudesta 2005. Paluunsa kentille hän teki joulukuussa 2015, kun hän johdatti Bearsit 16–3-voittoon Atlanta Falconsista. Seuraavassa ottelussa Bears varmisti pudotuspelipaikan, kun Green Bay Packers kukistui numeroin 24–17. Hyvän ottelun pelannut Grossman pääsi näin ollen ensimmäistä kertaa NFL:n pudotuspeleihin. Carolina Panthers pudotti Bearsin jatkosta. 
Seuraavalla kaudella hurjasti kritiikkiä osakseen saanut, mutta pudotuspeleissä loistanut Grossman johdatti Bearsin Super Bowl XLI:hin, jossa joukkue kuitenkin hävisi Indianapolis Coltsille. Kausi 2007 alkoi Bearsilla huonosti ja lopulta Grossman siirrettiin sivuun ja kokenut Brian Griese nostettiin aloittavaksi pelinrakentajaksi. Griese ei myöskään pelannut riittävän hyvin, joten Grossman sai aloittajan roolin takaisin. Hän loukkasi kauden loppupuolella polvensa ja Kyle Ortonista tuli Chicagon aloittava pelinrakentaja loppukaudeksi.
Orton syrjäytti Grossmanin aloittavan pelinrakentajan paikalta. Kaudella 2008 Grossman sai peliaikaa vain neljässä ottelussa. Bears ei uusinut Grossmanin pelaajasopimusta, joten hän teki sopimuksen Houston Texansin kanssa. Houstonissa Grossman vietti vuoden Matt Schaubin varamiehenä. Maaliskuussa 2010 Grossman teki yksivuotisen sopimuksen Washington Redskinsin kanssa. Hän sai vähän peliaikaa Donovan McNabbin varamiehenä. Redskins teki kuitenkin Grossmanin kanssa jatkosopimuksen ja McNabb kaupattiin muualle. Kaudella 2011 Grossman oli Redskinsin aloittava pelinrakentaja. Redskins jäi pudotuspelien ulkopuolelle voittaessaan vain viisi ottelua kauden aikana.
Kevään 2012 varaustilaisuudessa Redskins varasi kaksi pelinrakentajaa: Robert Griffin III:n ja Kirk Cousinsin. Grossmannin rooli oli toimia mentorina nuorille pelinrakentajille ja olla heidän varamiehenään. Grossmann ei päässyt kentälle lainkaan kausina 2012 ja 2013. Hänen pelaajasopimuksensa Redskinsin kanssa päättyi keväällä 2014.
Grossman osallistui Cleveland Brownsin harjoitusleirille syksyllä 2014, muttei mahtunu joukkueen kokoonpanoon. Seuraavalla kaudella hän teki Atlanta Falconsin kanssa sopimuksen, mutta Falcons vapautti hänet ennen kauden alkua. Grossman oli perustanut jo uransa loppupuolella yrityksen Floridaan ja hän alkoi nyt hoitaa yritystä täyspäiväisesti.
Anna Tauriala

Anna Tauriala (Anna Tauriala-Tegnér, o.s. Bade, 11. joulukuuta 1941 Helsinki – 6. helmikuuta 2007 Höllviken, Ruotsi) oli suomalainen lastenkirjailija ja kuvittaja. Hän valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta sisustusarkkitehdiksi 1966 ja graafikoksi 1973. 
Anna Taurialan ensimmäisten kirjojen aiheet olivat arkirealistisia. Kansainvälisyyskasvatus, taaperokirjat ja ihmisen suojattomuuden ja haavoittuvuuden ymmärtäminen olivat hänelle tärkeitä aiheita. Ihminen ja ihmisiä -kirjan seksuaalikasvatusta ja ihmisen lisääntymistä käsittelevät sivut herättivät pahennusta julkisuudessa, mutta Rudolf Koivu -palkintolautakunta palkitsi kirjan kuvituksen vuonna 1975.
Myöhemmin Anna Tauriala jätti arkirealismin ja ryhtyi kirjoittamaan satuja.
Itse kirjoittamiensa kirjojen lisäksi Tauriala kuvitti myös muiden kirjoja, etenkin lasten oppikirjoja. Hänen kirjojaan on julkaistu Suomen lisäksi kymmenessä maassa.
Tauriala muutti Ruotsiin 1984. Hän keskittyi sen jälkeen enemmän maalaamiseen.
Uzbekistanin kansalliskirjasto

Historia ja nykytila

Kirjasto on perustettu Venäjän keisarikunnan Turkestanin aluepiirissä alkujaan vuonna 1870 Taškentin yleiseksi kirjastoksi. Perustamisvuonna kokoelmissa oli yli 2 200 voluumia (1 200 nimikettä) ja 1876 jo 4 401 voluumia. Taškentin yleisen kirjaston tehtävänä oli kerätä ja varastoida erityisesti alueeseen ja naapurimaihin liittyvää kirjallisuutta. 
Vuonna 1920 kirjasto sai valtionkirjaston aseman ja oikeuden saada vapaakappale Turkestanin ASNT:n alueella julkaistuista teoksista. Vuonna 1925 kokoelmissa oli jo 140 000 voluumia. Saman vuoden kesällä valtionkirjaston yhteydessä aloitti kirjastoalan oppilaitos. Turkestanin hajotessa ja uusien valtioiden syntyessä Keski-Aasiaan, Uzbekistanin opetuksen kansankomissariaatin alaisuuteen jäänyt Uzbekistanin yleinen valtionkirjasto auttoi uusia valtioita kirjastotoimintansa alkuvaiheen organisoimisessa.
1930-luvulla valtionkirjastosta muodostui Uzbekistanin SNT:n kirjastojen metodologinen keskus; tässä vaiheessa neuvostotasavallassa toimi yli 2 500 kirjastoa.  
Toisen maailmansodan aikana kirjasto toimi väistöpaikkana useille tieteilijälle ja taiteilijalle. Valtionkirjasto nimettiin vuonna 1948 runoilija Ališer Navoin mukaan. Samana vuonna avattiin uusi kolmikerroksinen kirjastorakennus, jossa oli 350-paikkainen lukusali. Lisäksi perustettiin harvinaisten ja vanhojen julkaisujen kokoelma, johon liitettiin 2 000 teosta. Sittemmin tämä kokoelma on kasvanut yli 16 000 teoksen laajuiseksi.
1980-luvun jälkeen on kiinnitetty erityistä huomiota uzbekin kielellä julkaistujen teosten keräämiseen. Tässä kokoelmassa on nykyään (2018) yli 600 000 teosta. Vuonna 2015 kansalliskirjaston kokoelmissa raportoitiin olevan  yhteenä yli 7 000 000 julkaisua (kirjaa tai aikakausjulkaisua). Kokoelma sisälsi 16 000 harvinaisten ja vanhojen julkaisujen kokoelman teosta, 200 000 harvinaista editiota, 525 000 teosta tieteen ja tekniikan aloilta, 370 000 vieraskielstä julkaisua (75 eri kielellä) ja 330 000 sähköisesti julkaistua nimikettä.
Kirjasto sai kansalliskirjaston aseman presidentin asetuksella, joka astui voimaan 12. huhtikuuta 2002. Samassa yhteydessä kirjaston tehtäväksi määriteltiin toimia kirjojen kansallisena keskusvarastona, kansallisen ja ulkomaisen lehdistön kokoajana, monitoimisena kirjasto-, tieto- ja tutkimuslaitoksena sekä menetelmäkeskuksena tasavallan kaikille kirjastoille. Uzbekistanin kansalliskirjasto myöntää Uzbekistanissa julkaistuille kirjoille ja vastaaville erillisteoksille kansainvälisen ISBN-standarditunnuksen ja toimii uzbekistanilaisten sarjajulkaisujen ISSN-tunnuksen myöntäjänä.
Vuonna 2016 uutisoitiin, että Uzbekistanin kansalliskirjasto ottaa ohjaukseensa usean ministeriön alaisuudessa toimivat aluelliset pääkirjastot. Näiden kirjastojen tietojärjestelmiä uusitaan vuosina 2016-2019. Aluekirjastot toimivat jatkossa kansalliskirjaston sivutoimipisteinä.

Uzbekistanilaisten lukutaito

Uzbekistanin vähintään 15-vuotiaista asukkaista oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan lukutaitoisia 100,0 prosenttia vuonna 2016.
Juho Alanko

Juho Iivari Alanko (28. syyskuuta 1892 Ilmajoki – 21. maaliskuuta 1943) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Juho Alanko ja Elisabeth Korpi-Kahma. Hänen puolisonsa oli Ida Olivia Kaukonen.

Opinnot

Juho Iivari Alanko kävi kansakoulun, kauppa-apulaiskurssin ja yhden luokan Vaasan kauppakoulua.

Jääkärikausi

Tämä Ylistarossa ja Vaasassa työskennellyt liikeapulainen liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 24. marraskuuta 1915, josta hänet siirrettiin 12. joulukuuta 1916 haupitsipatteriin ja 18. huhtikuuta 1917 uudelleen 1. komppaniaan. Juho Iivari Alanko otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella Riianlahdella ja Aa-joella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Juho Iivari Alanko palveli sodan jälkeen vääpelinä ja joukkueenjohtajana Kajanin sissipataljoonassa, sekä lyhyen ajan myös pataljoonan aseupseerina. Enne eroaan puolustusvoimista hän toimi pataljoonan rahastonhoitajana. Puolustusvoimista eroamisensa jälkeen syksyllä 1919 hän toimi liikemiehenä Tampereella, hoitaen samalla Tampereen suojeluskunnan Pyynikin pataljoonan komentajan tehtäviä. Vuonna 1922 hän muutti Vaasaan, jossa hän työskenteli Rautakauppa oy Teräksen palveluksessa. Suojeluskuntatyötä hän ei Vaasassakaan unohtanut, vaan hoiti Vaasan suojeluskunnan paikallispäällikön tehtäviä vuosina 1923 – 1924. Liikkeenharjoittajana hän toimi vuodet 1928 - 1932, Kuolemajärven jääkärikodissa hän oli vuodet 1934 - 1939.

Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui Uudenkaarlepyyn koulutuskeskuksessa ja jatkosotaan jalkaväenkoulutuskeskus 18:sta sekä Huoltoupseerina Äänislinnan aluemetsätoimistossa. Juho Iivari Alanko on haudattu Vaasaan.