Marxilainen uskontokritiikki

Marxilainen uskontokritiikki on marxilaisten ateistien ajattelusuuntaus, jossa kiinnitetään huomiota erityisesti uskontojen yhteiskunnallisiin haittavaikutuksiin ja uskontojen merkitykseen yhteiskuntien kehityksessä. 
Karl Marxin mukaan uskonnollinen kurjuus on eräs todellisen kurjuuden ilmauksista ja vastalause todellista kurjuutta vastaan. Uskonto on ahdistetun luontokappaleen huokaus, sydämettömän maailman ydin, kuten se on hengettömän asiantilan henki. Uskonto on kansan oopiumi. Uskonnon kumoaminen kansan näennäisenä onnena merkitsee kansan todellisen onnen vaatimista. Vaatimus hylätä harhaluulot omasta olotilasta merkitsee vaatimusta hylätä ne olosuhteet, jotka vaativat harhakuvaa. Uskonnon arvostelu on siis perinteisestä marxilaisesta näkökulmasta sen kurjuuden arvostelua, jonka pyhitys uskonto on. 
Suomeksi ilmestynyt aiheen yleisesitys on filosofi Vesa Oittisen Marxilainen uskontokritiikki (1979).

Marxilaisuus ja usko

Marxilaisuuden mukaan uskonto on tiedostuskyvyn heikkoutta, joka ilmenee erityisessä muodossa eli tämän heikkouden hyväksymisenä ja laitostamisena. 
Perinteiset marxilaiset ajattelijat arvostelivat 1700-luvun valistusajattelijoiden tavoin uskonnon samastamista tietämättömyyteen. Marxilaisuuden mukaan tietämättömyys voi olla tiedostuksen ensimmäinen vaihe: oman tietämättömyytensä havaitseminen saa ihmisen etsimään tietoa. Sen sijaan uskonnon pääsisältönä on periaatteellinen irtisanoutuminen tiedostuksen syventämisestä, uskonnollinen usko, siis usko johonkin yliluonnolliseen, joka täysin poikkeaa tavanmukaisin keinoin tiedostettavasta ja lainmukaisuuksia noudattavasta arkitodellisuudesta. 
Marxilaiset erottivat jyrkästi toisistaan uskonnollisen uskon ja järkiperäisen uskon. Järkiperäinen usko on joidenkin luonnollisten asioiden, joista meillä ei vielä ole tietoa, mutta joiden olemassaolo on syytä olettaa, pitämistä olemassa olevina. Tällaista on esimerkiksi tähtitieteilijän ”usko” hänen etsiessään taivaankappaletta, jota hän ei vielä ole havainnut, mutta jonka hänen laskujensa mukaan pitäisi olla olemassa.  
Marxilaiset kiistivät väitteen, että ”usko ja tieto ovat toistensa vastakohtia”, ilman että täsmennettäisiin, millaisesta uskon lajista on kyse. Marxilaisten ajattelijoiden mukaan vain uskonnollinen usko ja tieto ovat toistensa vastakohtia. Järkiperäinen usko taas on päinvastoin juuri tiedostustapahtuman osa. 
Marxilaiset vastustivat kristillisten ajattelijoiden väitettä, jonka mukaan, koska on mahdotonta saada tietoa kaikista kaikkeuteen mahtuvista asioista, tietoa on aina ”täydennettävä” uskolla. Kristillisten ajattelijoiden mukaan ei voida esimerkiksi koskaan päästä varmuuteen siitä, että kaikkeus on ääretön ja ikuinen (mikä oli monien marxilaisten näkemys kaikkeudesta) – koska siihen on ”uskottava”. Marxilaiset esittivät vastauksena tähän, että järkiperäiseen ”uskoon” (jollainen marxilaisten mukaan oli esimerkiksi käsitys äärettömästä ja ikuisesta kaikkeudesta) ei sisälly uskonnolliselle uskolle tunnusomaista ajatusta tiedostuskyvyn periaatteellisesta rajallisuudesta. Uskonnollinen usko ei marxilaisuuden mukaan ole pelkkää vaillinaisen tiedon ”täytettä”, vaan periaatteellista uskoa jumalaan tai tuonpuoleiseen: minkäänlainen tiedon lisääntyminen ei vaikuta siihen.

Marxilaisuuden käsitys kristinuskosta

Friedrich Engels mainitsi kirjoituksessaan ”Bruno Bauer ja alkukristillisyys”, että ”kaikissa siihenastisissa uskonnoissa seremoniat olivat olleet pääasia”, kun taas kristinusko luopui tästä seremoniallisuudesta. Aiemmissa uskonnoissa pääpaino oli marxilaisten tutkijoiden mukaan ollut erilaisissa maagisissa toimissa ja juhlamenoissa. Vuodenaikaisjuhlien rituaalien pikkutarkan läpiviemisen ajateltiin takaavan hyvän sadon, onnellisen uuden vuoden ja niin edelleen. Usein pääpaino oli rituaalissa sinänsä: rituaalit saatettiin toteuttaa tarkalleen vanhan kaavan mukaisesti vielä silloinkin kuin niiden vanha tavoite oli jo unohdettu. 
Myös kristinuskoon sisältyy erilaisia uskonnollisia menoja aina ehtoollisesta alkaen, ja varsinkin katolinen kirkko on tunnettu juhlamenoistaan. Marxilaisten mukaan ne ovat jäänteitä varhaiskantaisemmasta maagisesta palvonnasta. Mutta silti kristinusko poikkeaa vanhoista uskonnoista siinä, että se siirtää huomion ulkoisesta rituaalista sisäiseen elämään. Marxilaisten tulkinnan mukaan maaginen toiminta kytkeytyy kristinuskossa yhä tiiviimmin idealistisen filosofian järkeilyihin, sellaisiin kuin kiistassa Athanasioksen ja Areoiksen opin välillä Pojan (Kristuksen) olemuksesta. 
Kristinuskossa toteutuu marxilaisuuden mukaan laajemmassa muodossa se uskonnon ja idealistisen filosofian liittoutuminen, jota jo Platon pohjusti. Maagisten toimitusten merkitys vähenee, ja tapahtuu siirtymistä ”sisäiseen magiaan”´, kohti idealistisen filosofian asettamuksia. Antiikin filosofian kehitys oli ollut pohjana tälle liitolle. Ennen kaikkea uusplatonismin osuus kehityksessä oli merkittävä. 
Uusplatonismi korosti mystistä yhteyttä jumaluuteen, mikä marxilaisten tulkinnan mukaan ilmaisi idealistisen ajattelun rappeutumista sen hylätessä järkiperäisen tiedostuksen ihanteet. Kristinusko on tämän tulkinnan mukaan nimenomaan uusplatonistisen filosofian ja itämaisperäisen pelastususkonnon yhteensulautuma. 
Siihen saumakohtaan, jossa uskonto ja filosofia koskettivat toisiaan, syntyi teologia. Teologiaa marxismi pitää ristiriitaisena ”tieteellisenä valetieteenä”. Se ei pyri todellisuuden tiedostamiseen, kuten marxilaisuuden mukaan muu tiede tekee, vaan ”tiedon ja uskonnon sovitteluun”. Teologia eli jumaluusoppi on todellisuuden järkiperäisen ja järjettömän haltuunoton tapojen välisen ristiriidan ilmaus, mutta jälkimmäiselle alisteisena.
Kristillinen jumaluusoppi muokkasi uskonnollista jumalakäsitystä idealistisen filosofian suuntaviivojen mukaisesti. Kirkkoisä Origenes selitti, että jumala on täydellisesti aineeton. Marxilaisen tulkinnan mukaan jumalan aineellisuuden kiistäminen onkin niitä seikkoja, joka erottaa kristinuskon heimo- ynnä muista uskonnoista, joissa jumalat oli marxilaisuuden mukaan vielä käsitetty enemmän tai vähemmän ihmishahmoisiksi olennoiksi. ”Kristinuskossa sen sijaan lyödään aineen ja hengen dualismi lopullisesti lukkoon – kansanomaisessa muodossa, ei pelkkänä filosofisena teesinä” 
Koska kristinuskon jumala on maailmanjärjestyksen huipulla ja rinnastuu näin uusplatonistien Yhteen, täytyy sen johdonmukaisuuden vuoksi olla myös kaikkivaltias, kaikkitietävä, ikuinen, ehdottoman vapaa ja niin edelleen. Pakanauskonnoille ominainen eri jumalien välinen työnjako poistuu ja kaikki alistetaan yhdelle jumalalle.  
Mutta tällaisen ominaisuuksiltaan ehdottoman ja täydellisen jumalan olettaminen johtaa kuitenkin käsitteellisiin ristiriitoihin, joita teologia ei ole kyennyt ratkaisemaan. Samalla teologien jumala ja kansanjoukkojen jumala loittonivat toisistaan – tai marxilaisen käsityksen mukaan paremminkin kävi niin, että teologian jumalassa kehiteltiin selvästi esiin ne ristiriidat, jotka piilivät jo kansanjoukkojen omaksumassa jumalakäsityksessä. Tässä mielessä jumaluusopilliset ristiriidat kertovat marxilaisuuden mukaan totuuden uskonnosta. 
Jumaluusoppineet joutuivat kohtaamaan myös moraaliset ongelmat: miksi maailmassa on pahaa ja kärsimystä? Kaikkein varhaisin kristinusko odotti pian tulevaa jumalan tuomiota, jossa paha saa ansaitun palkkansa. Kun tämä siirtyi yhä kauemmas tulevaisuuteen, teologit ryhtyivät pohtimaan jumalan suunnitelmaa maailmaa varten. 
Paholaisen käsite tuli kristinuskossa tärkeäksi: jumala on hyvä, mutta paholainen aiheuttaa kärsimystä ihmiselle. Paholaisen ajateltiin olevan jumalan luoma olento, mutta kapinallinen. Koska jumala oli myös kaikkivaltias, teologit esittivät vastauksena ristiriitaan vapaan tahdon käsitteen: jumala on antanut joillekin luomilleen olennoille tahdonvapauden. 
Ei ainoastaan paholaisella, vaan myös ihmisellä on vapaa tahto. Tämä on tärkeää synnin käsitteen kannalta. Vain sellainen olento, jolla on vapaa tahto, voi tehdä syntiä, koska vain hän olisi voinut toimia myös toisin. 
Marxilaiset filosofit pitivät tahdonvapauden käsitettä idealistisen ajattelun eräänä kaikkein sitkeimpinä ja pisimpään eläneinä harhakäsityksinä. Marxilaisen filosofian mukaan ihmisillä ei ole todellisuudessa vapaata tahtoa, vaan ”kaikkia ihmisiä rajoittavat heidän toiveensa, halunsa ja pyrkimyksensä”. Ihminen ei syö vapaasta tahdostaan vaan siksi, että hänellä on nälkä. 
Kristillinen jumaluusoppi kehitteli myös ruumiista erilliseen sielun käsitteen nykyisin tunnettuun muotoon. Antiikissa ajateltiin usein ihmisen onnen toteutuvan tämänpuoleisessa elämässä: kuolemanjälkeinen manala merkitsi onnetonta olotilaa. Sen sijaan kristinuskossa sielu pelastuu tuonpuoleisessa. Sen sijaan marxilaisuus korosti, että ihmisen todellinen onni on aina sidoksissa hänen ruumiillisiin tarpeisiinsa eikä henkisiä tarpeita voi leikata irralleen ruumiillisista. 
Marxilaisen analyysin mukaan feodaalisessa yhteiskunnassa uskonnon tai kirkon vastustaminen, ateismi ja vapaa-ajattelu ei ollut minkään yhteiskuntaluokan erityisetujen mukaista. Siksi ateismin ja materialismin asema oli keskiajalla suurin piirtein samanlainen kuin antiikin aikana: se esiintyi vain ajattelumahdollisuutena, jota pohtivat yksittäiset henkilöt. 
Keskiajan materialismi liikkui feodaalisen yhteiskunnan yleisten ajattelumuotojen rajoissa. Marx ja Engels sanoivat, että englantilainen skolastikko Duns Scotus ”pakotti teologian itsensä saarnaamaan materialismia”. 
Duns Scotus omaksui keskiajan skolastikkojen kiistassa yleiskäsitteistä nominalistisen eli olio-olemassaolokäsityksen kannan. Kiista koski yleiskäsitteiden luonnetta: ovatko ne käsitteinä todellisia vai ainoastaan nimellisiä? Yleiskäsitteiden todellisuuden myöntäminen merkitsi kallistumista Platonin ideaopin kaltaiseen ajatteluun, jonka mukaan ideat ovat itsenäisellä tavalla olemassa. Nominalismi kiisti tämän ja katsoi, ettei kouriintuntuvien olioiden yläpuolella enää ole mitään erityisesti olemassa olevia ideoita. 
Katolinen kirkko vastusti nominalismia ja näki siinä omaan asemaansa kohdistuvan uhan. Kirkko mielsi itse itsensä ”ideaksi” jota se pyrki ruumiillistamaan. Siksi ideoiden todellisuuden kiistäminen merkitsi samalla kirkon välittäjäaseman teoreettisten perusteiden kumoamista.

Uskonnon nykyaikaistamispyrkimykset

Marxilaisuuden tulkinnan mukaan Immanuel Kant pyrki tuotannossaan sopeuttamaan valistusajattelua porvariston etuihin. Kantin tuotanto aiheutti käänteen myös teologisessa ajattelussa. Tuomas Akvinolainen oli aikoinaan esittänyt viisi loogista todistusta jumalan olemassaolosta. Kant osoitti, että jumalan olemassaoloa ei voida loogisesti todistaa. Näin Kant asetti koko kysymyksen jumalasta uudelle pohjalle. Hän siirsi jumalaa koskevat kysymykset tiedostuksen tavoittamattomiin, olioiden sinänsä todellisuuteen. Kant sanoi, että jumalan olemassaoloa ei kylläkään voida todistaa, mutta että se on käytännöllisen järjen vaatimus. Kantin mukaan jumalan olemassaolo, sielun kuolemattomuus ja tahdon vapaus olivat käytännöllisen järjen postulaatteja. Niitä ei voitu perustella järkiperäisesti: ne ilmenivät vain pelkkinä vaatimuksina, että niihin pitää uskoa. 
Erottaessaan teoreettisen ja käytännöllisen järjen toisistaan Kant erotti samalla myös uskon ja tiedon. Myöhemmän marxilaisen ajattelun mukaan Kantin tarjoama ratkaisu on ”teologien oljenkortena” tieteen paljastaessa yhä uusia aiemmin ”jumalallisina” pidettyjä salaisuuksia. Teologia ei enää (kuten Tuomaan aikana) pyri todistelemaan jumalan olemassaoloa järkipäätelmin tai sovittamaan uskoa ja tietoa keskenään (kuten valistusajan teologit ja deistit) vaan se julistaa avoimesti uskoa tiedon vastakohtana. Tästä marxilaisten käsityksestä poiketen 1900-luvun lopulla fundamentalismi nousi ja uusia luonnollista teologiaa esittäviä ajatussuuntauksia tuli esiin.

Marxilainen uskontokritiikki nykyisin

Marxilainen uskontokritiikki on aina nojannut marxilaisuuden klassikoihin. Reaalisosialismin väistyminen yhteiskuntajärjestelmänä ei siis ole vaikuttanut marxilaisuuden omaksuman ranskalaisen valistuksen, Ludvig Feuerbachin uskontokritiikin sekä Marxin ja Engelsin yhteiskunnallisen ja moraalisen ateismin perusteisiin. Marxin luonnehdinta uskonnosta kansan oopiumina ja käsitys yhteiskunnallisten olosuhteiden merkityksestä on ollut nykyisinkin esillä pohdittaessa syitä uskontojen kannatukselle.