Talvisodan ilmatorjunta

Talvisodan ilmatorjuntajoukot kuuluivat osana Suomen ilmavoimiin ja niiden tehtävänä oli pyrkiä estämään tai vähentämään puna-armeijan ilmavoimien aiheuttamia tappioita suomalaisjoukoille ja kotialueelle.

Historiaa

Suomalaisen ilmatorjunnan syntymäpäivänä pidetään heinäkuun 1. päivää vuonna 1925, jolloin Suomenlinnassa aloitti toimintansa Ilmapuolustuskomennuskunta.
Tuota päivämäärää aiemminkin oli tehty erilaisia kokeiluja erikaliiperisilla aseilla suoritetuista ammunnoista lentävään maaliin.
Tämän jälkeen taas ilmatorjunnan kehittäminen oli enemmän tai vähemmän sattumanvaraista ja riippui yksittäisten sotilashenkilöiden kiinnostuksesta. Toki joitakin määrätietoisempiakin yrityksiä aselajin kehittämiseksi tehtiin.
Tämän vuoksi ilmatorjunnan valmius oli vielä erittäin vaatimaton Saksan hyökättyä Puolaan 1. syyskuuta 1939 ja toisen maailmansodan näin alkaessa.

Komentosuhteet

Päämajassa toimi suoraan ylipäällikön alaisuudessa Ilmapuolustuksen komentajana kenraalimajuri Jarl Lundqvist oman esikuntansa avustamana. Esikuntaan kuului muun muassa Ilmatorjuntajoukkojen komentaja eversti Franz Helminen, jonka johdolla päämajan ilmatorjuntatoimisto ohjasi ilmatorjuntajoukkoja.
Ilmatorjuntajoukot oli jaettu Kotiseudun ilmatorjuntakomentajan ja Kenttäarmeijan ilmatorjuntakomentajan kesken. Aselajin joukkojen vähäisyydestä johtuen edes armeijakuntiin ei kuulunut orgaanista ilmatorjuntaa, joten ne johtivat vain satunnaisesti alueelleen alistettuja ilmatorjuntajoukkoja. Armeijakunnissa toimi oma ilmatorjunnan komentajansa, mutta esimerkiksi divisioonista se jo puuttui, koska joukkoja ei sinne enää riittänyt.
Vasta helmikuussa 1940 divisiooniin muodostettiin omat ilmatorjuntaosastonsa ja armeijakunnatkin alkoivat saada käskyvaltaa alueellaan oleviin ilmatorjuntajoukkoihin.

Raskas ilmatorjuntatykistö

Raskas ilmatorjuntatykistö (75–76 mm:n aseet) keskitettiin käytännössä vain Helsingin ja Viipurin suojaamiseen. Viipurin osalle tuli viisi raskasta patteria (joista yksi tosin siirrettiin Helsinkiin lokakuun lopulla) ja Helsingin osalle viisi raskasta patteria (joista yksi siirrettiin myöhemmin Tampereelle ja yksi jaos Turun suojaksi). Näiden lisäksi yksi patteri perustettiin alkujaan Tampereelle ja kaksi Jyväskylän seudulle (joista toinen sijoitettiin Vihtavuoren alueelle ja toinen lomautettiin kaluston puuttumisen vuoksi).

Kevyt ilmatorjuntatykistö

Kevyt ilmatorjuntatykistö (20–40 mm:n aseet) keskitettiin lähes kokonaisuudessaan Kaakkois-Suomen alueelle. Osa toimi kotiseudun alueella (mm. Kouvola kolme patteria, joista tosin kaksi siirrettiin myöhemmin Jyväskylään ja Helsinkiin) ja osa kenttäarmeijan alueella (mm. Elisenvaara kaksi patteria, Antrea samoin kaksi patteria sekä Imatra ja Kiviniemi yksi patteri)

Ilmatorjuntakonekiväärit

Ilmatorjuntakonekiväärien muita aseita suuremman lukumäärän vuoksi niitä riitti useampaan paikkaan. Pääpiirteissään jako tapahtui kotiseudun merkittävien asutuskeskusten (teollisuus- ja liikenne) ja kenttäarmeijan alueen välillä.
Ensin mainituista muun muassa Jyväskylä, Tampere ja Imatran alue sai suojakseen neljä It-konekiväärijoukkuetta, Kouvolan seutu ja Turku kaksi joukkuetta sekä muun muassa Lahti, Savonlinna, Rajamäki ja Riihimäki yhden joukkueen.
Kenttäarmeijan alueelle keskitettiin vain muutama yksittäinen It-konekiväärijoukkue (mm. Jänisjoki ja Kiviniemi), mutta merkittävämpänä ilmatorjuntavoimana oli kenttäarmeijan alueella neljä ilmatorjuntakonekiväärikomppaniaa (osa alistettuina yhtymille). Yksi It-konekiväärikomppania puolusti Helsinkiä.

Valonheitinyksiköt

Ilmatorjuntajoukkoihin kuuluvat valonheitinyksiköt oli keskitetty Helsinkiin ja Viipuriin käsittäen kaksi Vh-patteria ja yhden Vh-jaoksen (yksi patteri Helsingissä ja loput Viipurissa). Valonheitinyksiköt käsittivät kahdeksan kuulonsuunnin-laitetta koneiden paikannusta varten ja kahdeksan hakuvalonheitintä sekä 20 seurantavalonheitintä.

30. marraskuuta 1939

Neuvostoliiton aloittaessa sotatoimet Suomea vastaan aamulla 30. marraskuuta 1939 tapahtuivat myös ensimmäiset ilmahyökkäykset kotialuetta vastaan. Ensimmäinen ilmahälytys annettiin Viipurissa klo 9 ja Helsingissä klo 9.20. Ensimmäiset hyökkäykset tapahtuivat käytännössä yllätyksenä. Valmistautumattomuus nykyaikaiseen sodankäyntiin johti raskaisiin tappioihin: yksinomaan Helsingissä kuoli 91 henkeä, jonka lisäksi 36 vaikeaa loukkaantumista sekä pari sataa lievää haavoittumista (pääosa kuolonuhreista tuli iltapäivän hyökkäyksessä). Päivän aikana laskettiin vihollisen tehneen hyökkäyksiä yhteensä noin 140 lentokoneen voimin muun muassa Helsinkiä, Viipuria, Kotkaa, Hankoa ja Ensoa vastaan. Mainitun päivän sää oli huono sekä lentäjien että torjunnan kannalta pilviverhon ollessa alle tuhannessa metrissä. Suomeen pudotettiin 362 räjähdys- ja 172 palopommia. Kuolleita koko maassa oli kaikkiaan 110 ja haavoittuneita yli 250. Rakennuksia tuhoutui 22 ja vaurioitui 29.

Ilmatorjunnan tulokset

Ilmatorjunta saavutti vähälukuisuudestaan huolimatta merkittäviä tuloksia. Ilmatorjuntajoukkojen laskettiin pudottaneen 314 ja vaurioittaneen noin 360:a viholliskonetta, joista ainakin osan uskotaan pudonneen ennen tukikohtaan pääsyään.
Ilmasodankäyntiin yleensä kuuluva kilpailu pudotuksista lienee johtanut joissain tapauksissa siihen, että esimerkiksi hävittäjäkoneiden vaurioittama kone olisi pudonnut ilman ilmatorjunnan tultakin ja näin pudotus kirjautuikin ilmatorjunnan osalle vaikka pudotus olisi ehkä osin kuulunut hävittäjälle. Lentojoukkojen pudotusmääräksi laskettiin 190 viholliskonetta.

Ilmatorjunnan vaikutus tappioihin

Ilmatorjunnan tuloksellisuutta arvioitaessa pelkillä pudotusluvuilla ei kokonaisuuden kannalta ole oleellista merkitystä kokonaistehtävän suorittamista arvioitaessa. Ilmatorjunnan teho perustuu osin ns. pelotevaikutukseen, jolloin vihollisen pommikoneet joutuvat torjunnan vuoksi nostamaan toimintakorkeutta ja sen seurauksena niiden osumatarkkuus heikkenee.
Ilmatorjunnan vähäisyydestä johtuen kotialue kärsi merkittäviä tappioita muun muassa tuhoutuneina rakennuksina ja kuljetusvälineinä (=mm. veturikalustosta laskettiin tuhoutuneen liki kolmannes). Kokonaisuudessaan materiaalisten tappioiden arvioidaan olleen useita miljardeja tuolloista rahaa.
Siviiliväestö kärsi myös tappioita, joiden kokonaisluku menehtyneinä oli 848 henkilöä.
Kenttäarmeijan osalta arvioita vihollisen ilmavoimien aiheuttamista tappioista ei ole esitetty, mutta puna-armeijan ilmavoimien keskittyessä helmi- ja maaliskuussa maataisteluiden tukemiseen on selvää, että tappioitakin on suomalaisjoukoille syntynyt. Ilmatorjunnan osuutta tappioiden vähentämisessä on myös näiltä osin mahdotonta arvioida.
Ilmatorjunnan kokonaisvaikutusta on mahdotonta arvioida, mutta oletettavasti sillä on kuitenkin ollut merkittävä osuus siinä, että pommitustappiot jäivät lopulta melko vähäisiksi vihollisen suuren pommituskonemäärän huomioiden.
Muina tappioiden vähäisyyteen vaikuttavina tekijöinä oli muun muassa neuvostolentäjien koulutuksen puutteellisuus (joka johti heikkoon osumatarkkuuteen), pimeä vuodenaika ja sodan alun huonot lentosäät. Näiden tekijöiden lisäksi hyvin järjestetyllä ilmavalvonnalla ja toimivalla väestönsuojelulla oli merkittävä osuus nimenomaan henkilötappioiden vähäisyyteen kotialueella.