google/wiki40b huggingface dataset:
Kerteselkä

Maantietoa

Järven pinta-ala on 524 hehtaaria eli 5,2 neliökilometriä. Se on 7,3 kilometriä pitkä ja 2,9 kilometriä leveä. Järvellä on koilliseen työntyvä lahti, jossa on Mustalahden ja Kivilahden lahdenhaarat, ja ne kasvattavat järven leveyttä. Järven keskikohdalla järvi on leveimmillään 1,5 kilometriä leveä. Järven ympäristö on alavaa maata ja sen ympäristössä on vain muutama mäki, mutta sen rannat voivat olla paikoin jyrkät. Viitavuoren kallioinen pää ulottuu lähes järven kaakkoispäähän asti.
Järvessä on laskettu olevan 11 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 6 hehtaaria, mikä on noin 1,1 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Ruunusaari ja Lammassaari ovat yli hehtaarin suuruisia, muista saarista 8 ovat yli aarin ja yksi on alle aarin kokoinen. Muita karttaan nimettyjä saaria ovat Pikku-Ruopas, Iso-Ruopas, Pikku-Harmaa ja Pukkisaari.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 36 miljoonaa kuutiometriä eli 0,036 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 6,8 metriä ja suurin syvyys on 35,1 metriä. Järven luoteispäästä Kylmälahdesta sen kaakkoispään Likolahteen ulottuu järven pituinen syvänne. Siinä on useita yli 15 metriä syviä syvänteitä, joita ovat luoteispään järvenosassa, Kerten kulmakunnan kohdalla ja Matokulman kohdalla. Syvin kohta sijaitsee Kerten kohdalla, missä on 1,5 kilometriä pitkä yli 30 metriä syvä syvänne.
Järven rantaviivan pituus on 35 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 3 kilometriä. Sen rannat ovat kartasta katsoen metsämaata, joka on paikoin soistunutta ja jota rikkovat jotkin rantaan asti ulottuvat pellot. Järvellä on muutama kulmakunta, joita ovat Vedenpää, Ylösvesi, Kerte ja Matokulma. Asutus on haja-asutusta ja vapaa-ajan asutusta. Niille johtaa tiet pohjoispuolella kulkevalta kantatieltä 56 tai siitä haarautuvalta yhdystieltä 14329.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6, Keuruun reitti) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Kerteselän lähialueeseen (35.692) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 104,4 metriä mpy.
Kerteselkä on Kertejoen valuma-alueen keskusjärvi. Se saa pääosan vedestään Myllyojan valuma-alueelta (35.693), Syväojan valuma-alueelta (35.694), Palsinajärven valuma-alueelta (35.695) ja Kuorikkaojan valuma-alueelta (35.696). Siellä sijaitsee Palsinajärvi (42 ha), joka laskee Kerteselän kaakkoispäähän. Kerteselän lähialueella on kahdeksan muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Niistä huomattavimpia ovat Iso-Mustinki (13 ha), joka laskee Särkisjärven (1 ha) ja Lepolan (1 ha) kanssa Kivilahteen, Ohralammi (1 ha), joka laskee Kivilahteen etelästä päin, Ehunlammi (3 ha), Suolammi (1 ha), Iso-Haukinen (3 ha) ja Pikku-Haukinen, jotka laskevat yhdessä Kivilahteen, sekä vielä Kotajärvi (2 ha), joka laskee järven kaakkoispäähän.
Järven laskujoki Kertejoki laskee Säynäänlahdessa 5,5 metriä alempana sijaitsevaan Kuoreveteen.
Taking Chance

Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat vuoteen 2004. Merijalkaväen everstiluutnantti Michael R. Strobl tarjoutuu vapaaehtoiseksi saattajaksi, kun Irakin sodassa kuolleen merisotilaan Chance Phelpsin ruumis tuodaan takaisin kotimaahan haudattavaksi.

Tuotanto

Taking Chance tehtiin yhteistyössä asevoimien kanssa. Tuloksena on poikkeuksellisen seikkaperäinen esitys sotilaallisesta hierarkiasta: katsojalle tutuiksi tulevat kuolleen sotilaan kuljetuksen vaatima paperityö ja protokolla.

Vastaanotto

Elokuva valmistui riippumattomana teatterielokuvana ja sai ensi-iltansa Sundancen festivaaleilla 2009. Suuret jakeluyhtiöt varoivat tarttumasta teokseen mahdollisesti aiheen arkaluonteisuuden vuoksi ja HBO pääsi ostamaan elokuvan ja esitti sen ennätysyleisölle.

Arvioita

Helsingin Sanomien Arto Pajukallion mukaan kunnianhimoinen televisioelokuva osoittaa, kuinka monta tuttua ja tuntematonta henkilöä kuolema sodassa koskettaa. Vaikka tarinan ottaisikin korostetun isänmaallisena, se kertoo Pajukallion mielestä myös kuoleman vinoutuneesta asemasta viihdekulttuurissa. Elokuva antaa sodassa kuolleelle kasvot, vaikka sitten vain symbolisesti.
Elia (metropoliitta)

Elia (siviilinimeltään Matti Wallgrén, s. 8. joulukuuta 1961) on Oulun metropoliitta, joka vihittiin virkaansa 11. tammikuuta 2015. Hän seuraa tässä tehtävässä metropoliitta Panteleimonia, joka jäi eläkkeelle kesäkuussa 2013. Hänen kotikirkkonsa on Oulun Pyhän Kolminaisuuden katedraali.

Tausta

Matti Wallgrénin äiti oli ortodoksi. Hänen isänsä liittyi kirkkoon vasta vanhoilla päivillään.

Opinnot

Wallgrén valmistui ylioppilaaksi Kajaanissa. Tämän jälkeen hän opiskeli ruotsia ja tšekkiä ja fonetiikkaa Tukholman yliopistossa. Kielten opiskelun ohella hän valmistui Tukholmassa luokanopettajaksi. Hän asui Ruotsissa kahdeksan vuotta. Välillä hän myös asui Tšekissä, missä hän toimi kaksi vuotta oppaana.
Wallgrén liittyi ortodoksiseen kirkkoon Helsingissä vuonna 1994. Vuonna 1996 hän aloitti teologian opinnot Joensuun yliopistossa, missä hän opiskeli viisi vuotta. Hän lauloi kirkkokuorossa ja toimi lukijana.
Vuonna 2001 hän siirtyi Pyhän Vladimirin ortodoksiseen teologiseen seminaariin New Yorkin Crestwoodissa ja suoritti siellä Master of Divinity –tutkinnon vuonna 2003. Hän ei voinut osallistua valmistujaisseremonioihin, koska hänen äitinsä kuoli juuri niihin aikoihin.

Ura pappina

Metropoliitta Ambrosius vihki Wallgrénin diakoniksi Espoon Pyhän Herman Alaskalaisen kirkossa 29.5.2003.
Arkkipiispa Leo vihki Wallgrénin papiksi 1. syyskuuta 2003 Jyväskylän Kristuksen ylösnousemuksen kirkossa.
Vuosina 2003–2006 hän oli pappina Jyväskylän ortodoksisessa seurakunnassa ja vuodet 2006–2014 Vaasan ortodoksisen seurakunnan kirkkoherrana. Wallgrén oli laajan seurakuntansa ainoa pappi, ja oman kertomansa mukaan hän ajoi autolla tuolloin vuosittain 45.000 km.

Valinta piispaksi

Wallgrén valittiin Oulun metropoliitaksi Valamossa pidetyssä  kirkolliskokouksessa marraskuussa 2014. Hän oli yllätysehdokas eikä itse ollut paikalla vaalissa. Kirkolliskokous asetti suljetussa kokouksessaan kolme ehdokasta piispainkokoukselle ja piispat valitsivat varsinaiseen vaaliin kaksi ehdokasta. Piispanvaalissa hän voitti piispa Arsenin äänin 17–16. Yksi edustaja äänesti tyhjää.
Valamon luostarin johtaja arkkimandriitta Sergei vihki hänet munkiksi 16.12.2014. Tuossa yhteydessä hän sai nimekseen Elia profeetta Elia Tisbeläisen mukaan. Seuraavana päivänä metropoliitta Panteleimon korotti hänet arkkimandriitan arvoon.
Elia vihittiin piispaksi Oulussa 11.1.2015. Vihkimyksen toimitti arkkipiispa Leo, ja häntä avustivat kaikki muut suomalaiset piispat: Ambrosius, Panteleimon ja Arseni.
Metropoliitta Elia matkusti tammikuussa 2015 Konstantinopoliin, jossa arkkipiispa Leo esitteli hänet patriarkka Bartolomeokselle.
Metropoliitta Elia puhuu suomen kielen lisäksi seuraavia kieliä: ruotsia, puolaa, tšekin kieltä, englantia, saksaa ja jonkin verran venäjää.
Erik Blom

Erik Johan Blom (22. toukokuuta 1817, Iisalmi – 20. huhtikuuta 1887, Sysmä) oli suomalainen pappi ja runoilija. Hän käytti myös nimimerkkejä E.J.B., -kk- ja -lo-.
Blomin vanhemmat olivat Iisalmen kappalainen Isak Blom ja Johanna Juliana Lukander. Hän kävi Kuopion triviaalikoulua 1826-1831 ja Porvoon lukiota 1832-1836 päästen ylioppilaaksi 1836. Blom valmistui filosofian maisteriksi 1840 ja hänet vihittiin papiksi 1844. Blom toimi 1840-luvulla opettajana yläalkeiskouluissa Heinolassa, Helsingissä, Kuopiossa ja Haminassa. Myöhemmin hän oli pappina Taipalsaaressa ja Rantasalmella. Blom oli Heinäveden kappalaisena 1855-1860 ja Sysmän kappalaisena 1860-1887.
Blomin tunnetuimmat omat runot ovat Savonmaalle ja Suomen Impi jotka ilmestyivät 1873 kokoomateoksessa Niitä näitä runouden alalla : Arveli ajan huviksi. Blom toimi myös kääntäjänä suomentaen muun muassa Gotthold Ephraim Lessingin näytelmät Emilia Galotti ja Minna von Barnhelm eli sotamiehen onni, Esaias Tegnerin runoelman Frithiofin satu ja J. L. Runebergin runoelman Hirvenhiihtäjät.
Mielakka

Palvelut ja asuminen

Kaupunginosan läntisellä asuinalueella eli Mielakanrinteellä sijaitsee päiväkoti ja seurakuntakoti. Lähimpään alakouluun, Vahteron kouluun ja ruokakauppaan, Vahteron K-Marketiin on matkaa noin 2 kilometriä. Lähin yläkoulu on Eskolanmäessä, johon on matkaa noin 3 kilometriä. Mielakanrinteellä on toiminut myös pizzeria. Kouvolan ratapiha sijaitsee aivan Mielakan pohjoispuolella.
Mielakan rinnekeskus ja Mielakanmäki sijaitsee kaupunginosan länsiosassa, Mielakan asuinalueen länsipuolella.
Mielakassa on suurimmilta osin 1980-1990 -luvuilla rakennettuja pientaloja ja muutamia rivitaloja. Kojumäen pientaloalue on rakennettu 2000-vuosikymmenen lopussa.
Manantalin pato

Manantalin pato on patorakennelma Bafingjoella Malissa. Se sijaitsee Kayesin alueen Bafoulabén piirin Bamafélén kunnassa 95 kilometriä Bafoulabésta kaakkoon.
Senegaljoen yhteistyöjärjestön rakennuttaman
sännöstelypadon tarkoituksena oli tuottaa sähköenergiaa, kehittää Senegaljoen laakson keinokastelua ja turvata ympärivuotinen laivaliikenne Saint-Lousista Ambidédiin. Padon rakentaminen alkoi vuonna 1982 ja se valmistui vuonna 1988. Sähkövoimala rakennettiin vuosina 1997–2003. Koko projekti, johon kuului myös Diaman säännöstelypato, tuli maksamaan noin 1,1 miljardia euroa. Rahoittajina toimi joukko kansainvälisiä kehitysjärjestöjä ja pankkeja. Lainan osuus rahoituksesta oli 64 % ja lahjoitusten 36 %.
Senegaljoen liikennöintikelpoisuuden parantaminen todettiin pian epärealistiseksi tavoitteeksi, ja siitä luovuttiin jo projektin alkuvaiheessa. Maatalouden kehittämiseen liittyvät tavoitteet ovat toteutuneet vain osittain. Manantalin voimalaitos, jonka kapasitetti on 200 megawattia, on tuottanut Malin, Mauritanian ja Senegalin käyttöön vuosittain noin 820 gigawattituntia sähköä (vuosina 2003–2013). Tuotanto ylittää selvästi tavoitteen, ja sähkövoimalaa pidetään sen rakentamisen viivästymisestä ja lisäkustannuksista huolimatta menestystarinana. Patoa hoitaa kolmen valtion perustama Société de gestion de l’énergie de Manantali (SOGEM). Sähkön tuotannosta vastasi vuoteen 2014 saakka eteläafrikkalaisen Eskomin tytäryhtiö Eskom Energy Manantali. Sen jälkeen SOGEM perusti oman väliaikaisen tuotantoyhtiön Société d’exploitation de Manantali et de Féloun.
Manantalin patoaltaan pinta-ala on 475 neliökilometriä, suurin syvyys 55 metriä ja vesimäärä noin 11,3 miljardia kuutiometriä. Sen tieltä jouduttiin siirtämään noin 10 000 asukasta, joita varten on rakennettu 30 uutta kylää. Veden alle jäi paljon maatalousmaata, mutta tekojärvi on tajonnut myös uuden elinkeinon. Vuotuinen kalansaalis on noin 1 300 tonnia ja saattaa nousta 3 000 tonniin, mikä tekee Manantalijärvestä Malin kolmanneksi tärkeimmän kalastusalueen.
H-talo

H-talo (aiemmin myös H-tavaratalo) on 1. maaliskuuta 1966 avattu, Suomen ensimmäinen kauppakeskus. Se sijaitsee Kuopion torin lounaiskulmalla. Kauppakeskuksen kolmeen kerrokseen on sijoittunut noin 15 liikettä. Vuonna 2007 H-talon kävijämäärä oli 2,3 miljoonaa ihmistä.
Kauppakeskuksen 4 400 neliömetriä liiketilaa sisältävän rakennuksen on suunnitellut kuopiolainen arkkitehti Kaj Michael, mutta sitä on uudistettu useaan otteeseen.

Historia

Kauppakeskuksen tontti on ollut 1800-luvulta alkaen Hallmanien kauppiassuvun hallussa. Ensimmäisen rakennushakemuksen, silloisen Pohjoisen Vuorikadun ja Kauppakadun kulmaan teki Birger Hallman vuonna 1882. 1900-luvun alussa asuintilojen lisäksi talossa sijaitsi Hallman-yhtiöiden pääkonttori sekä lentoyhtiö Aeron (nyk. Finnair) toimisto. 1950-luvulla kortteliin sijoittui Kuopion paitatehdas, mutta seuraavalla vuosikymmenellä sen puurakennus purettiin nykyisen kauppiastavaratalon tieltä.
Tammikuussa 2016 uutisoitiin Kuopion torinkulman kehittämishankkeesta, joka saattaisi vaikuttaa myös H-taloon.
Mustameri (Hattula)

Maantietoa

Järvi kuuluu Kokemäenjoen vesistössä Vanajaveden–Pyhäjärven alueen Vanajanselän alueeseen, jossa se kuuluu Mervenselän alueeseen. Järven vedenpinnan korkeus on alle 80 metriä meren pinnan yläpuolella, joten se saattaa olla ohi virtaavan Mervenselän korkeudella. Siihen laskee ympäröivältä Mervensuolta suo-ojien kuivatusvesiä. Huomattavin oja on Kittarinoja, joka laskee sinne Hattulan Lepistön suunnalta. Järvi on 450 metriä pitkä, 150 metriä leveä ja sen pinta-ala on 5,9 hehtaaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä ja rannat ovat pääosin soistunutta metsää. Järvi on autio, mutta Mervenselän ja järven väliin on rakennettu kolme vapaa-ajan asuntoa.
Maiasaura

Löytöhistoria

Maiasauruksen löysi ensimmäisenä Laurie Trexler vuonna 1978 tuolloin hän löysi monia maljan muotoisia Maiasaurusten pesiä läheltä toisiaan. Löydetyt yksilöt eivät olleet täysikasvuisia vaan poikasia, jotka olivat vielä pesässä. Poikaset eivät voineet olla vastakuoriutuneita, koska ne olivat jo noin metrin pituisia yksilöitä. Alueelta löydettiin myös oksennettua kasviainetta, joka voisi viita siihen, että emot toivat poikasilleen ruokaa. Lajin kuvasi myöhemmin Jack Horner, joka tuli tunnetuksi työssään Jurassic Park -elokuvien paleontologisena neuvonantajana ja Robert Makela. Tästä löydöstä asti on löydetty ainakin 200 yksilöä Maiasaurusta kaikista eri ikäryhmistä.

Nimi

Se sai nimensä Maiasaura, koska pesät löydettiin Länsi-Montanan Two Medicine muodostumasta, joka on tullut tunnetuksi monen dinosauruksen pesimäalueena. Nimi "Hyvä äitilisko" tulee siitä, että Maiasaurukset huolehtivat poikasistaan.

Kuvaus

Maiasaurukset ollaan arvioitu olevan noin 7-9 metrin pituinen, 4,6 metrin korkuinen ja paivan noin 3,000 kilogrammaa. Maiasaurus niin kuin monet muut Hadrosauridaen-heimoon kuuluneet lajit olivat ankannokasauruksia, koska niiden suut muistuttivat nykyajan ankan nokkaa. Maiasaurus käveli neljällä ajalla ja oli kumminkin nopea jouksemaan. Se luullaan jopa kävelleen 40,2 kilometriä tunnissa.

Ravinto

Maiasaurus asui nykyisessä Montanan osavaltion tasangoilla puolikuivassa ilmastossa. Ne söivät suurimmaksi osaksi, havupuita ja  saniaisia.

Paleoekologia

Maiasaurus eli noin 76,4 miljoonaa vuotta sitten. Maiasaurukset elivät muun muassa Troodonin ja Hypsilophodonin esimerkiksi Bampiraptor ja Daspletosaurus metsästivät Maiasauruksia. Maiasaurukset elivät liitukauden tasangoilla isoissa jopa 10,000 yksilön laumoissa Pohjois-Amerikassa ja palanneen jopa pesimäpaikoilleen.
Pikkurumpu

Pikkurumpu, sotilasrumpu, snare eli virvelirumpu on halkaisijaltaan noin 35–40 cm leveä ja 10–30 cm paksu rumpu. Sotilassoittokunnissa käytetään myös tätä paksumpia pikkurumpuja. Se on eräs yleisimmin soitetuista lyömäsoittimista, ja kuuluu niin rumpusettiin kuin sotilassoittokuntien, useiden muidenkin soittokuntien samoin kuin sinfoniaorkesterin vakiosoittimiin. Pikkurummulla on erityinen asema marssi- ja sotilasmusiikissa.
Pikkurummussa on rumpukalvo puusta, vanerista tai metallista valmistetun rumpukehikon ylä- ja alapinnalla. Alakalvoa vasten on kiristetty suolesta, nailonista, metallisäikeistä tai jousista koottu virvelimatto. Matto värähtelee yläkalvon rummutuksen aiheuttaman ilman liikkeen seurauksena, joka saa aikaan pikkurummulle ominaisen läpitunkevan, teräväsävyisen ja suhteellisen korkeaäänisen pärinän. Pikkurumpua soitetaan tavallisesti puisilla rumpukapuloilla. Myös vispilää käytetään monesti pikkurummun soittamiseen eri soittotyyleissä, tai säveltäjä saattaa ohjeistaa lyömäsoittajaa käyttämään teoksessaan sormiaan, huopakapulaa (mallettia) tai jotain epätavanomaista kapulaa.
Maton kireyttä voi säätää ja sen saa kokonaan pois käytöstä mattokoneistolla. Poiskytkeminen on tavallista silloin kun rummulla ei soiteta, koska rummun matto reagoi helposti orkesterin muiden soittimien aiheuttamaan ilman liikehdintään, ja rumpu saattaa päristä tahattomasti. On myös orkesteriteoksia, joissa pikkurummun virvelimatto tulee olla kytketty pois. Soittimen sointi on tällöin huomattavasti pehmeämpi. Rummun kalvojen kireyttä voi säätää erityisistä ruuveista. Yleensä pikkurummun kalvot ovat kaikista perinteisen rumpusetin rumpukalvoista kireimmällä.
Pikkurumpu tunnettiin jo antiikin Egyptissä ja se muodostaa osan useita nykyajan Lähi-Idän tamburiineja.
Aiemmin, vielä 1800-luvulle asti pikkurummut olivat huomattavasti paksumpia, tyypillisesti noin 50 cm korkeita. Niiden kalvot ja rumpukalikat olivat nykyistä paksumpaa tekoa. Rummusta lähtevä ääni oli nykysoittimia matalampi, vähemmän kirkas. Rumpujen rakenne muuttui merkittävästi 1800-luvulla. Rummut ohenivat ja niiden kehikko tehtiin usein messingistä ja rumpujen viritys muuttui narulla tai ruuveilla kiristettäväksi. Virvelimaton vapautusmekanismi kehitettiin vasta 1900-luvulla. Ennen 1900-lukua virvelin kuidut tehtiin yleensä suolesta.
Ensimmäinen hyvin dokumentoitu pikkurummun käyttö orkesterimusiikissa oli, kun ranskalainen säveltäjä-viuluvirtuoosi Marin Marais käytti soitinta oopperansa Alcyone (1706) myrskykohtauksessa. Virvelirumpua käytettiin soolo-osassa Rossinin oopperassa La gazza ladra (1817). Soittimen nostivat sinfoniaorkesterin vakiokokoonpanoon Nikolai Rimski-Korsakov ja muut venäläiset säveltäjät 1800-luvun lopulla. Pikkurummun soittamalla ostinatolla on keskeinen asema muun muassa Maurice Ravelin kuuluisassa sävellyksessä Boléro (1928). Pikkurumpu soittaa rytmikuviota läpi koko teoksen (169 kertaa) paria viimeistä tahtia lukuun ottamatta. Toinen pikkurumpu liittyy mukaan tahdissa 289. Kokonaisen konserton pikkurummulle on säveltänyt ainakin Rolf Liebermann (1958: Geigy festival concerto for basle trommel and orchestra).
Uveodermatologinen oireyhtymä

Uveodermatologinen oireyhtymä (myös uveodermatological syndrome, UDS tai VKH) on koirien autoimmuunisairaus. Se vastaa ihmisen Vogt-Koyanagi-Haradan oireyhtymää, joten puhuttaessa UDS:sta saatetaan käyttää termiä VKH. UDS muistuttaa oireiltaan SA:ta, mutta on vakavampi. UDS on melko harvinainen, eikä Suomessa tunneta olleen kuin muutama tapaus.

Oireet

UDS:ssä ihotulehdus keskittyy ihon ja limakalvojen rajakohtiin, muiden muassa huulten, silmien ja peräaukon ympäristöön. Alueille kehittyy märkivä ihotulehdus, jonka seurauksena alue kaljuuntuu ja menettää usein pigmenttiä. UDS:ään voi liittyä myös sokeutumista ja kynsien irtoamista. UDS:n ensioireita silmissä ovat usein uveiitti ja pemphigus. Koira yleensä sairastuu melko nuorena, yleisimmin noin 1–2-vuotiaana.
Vaikka sairaus voi esiintyä kaikkialla, yleensä se esiintyy naamassa autoimmuunitulehduksena. Tyypillinen oire on pigmentin katoaminen kirsusta, huulista ja silmäluomista. Pään alueen tulehdus aiheuttaa turvotusta, hilseilyä ja paksua rupimaista karstaa. Sairaalla koiralla silmään voi kertyä kivuliasta painetta, jolloin silmän keskiosa näkyy vaalean sinertävänä.

Hoito ja ennaltaehkäisy

UDS voi olla tuskallinen koiralle eikä siihen ole parannuskeinoa. Sitä ei myöskään voida todeta ennen oireiden ilmenemistä.
UDS:n oletetaan olevan perinnöllinen sairaus, mutta sen  periytymisen mekaniikasta ei ole toistaiseksi selkoa. Toistaiseksi ainoa tapa ehkäistä UDS:ää on valita jalostukseen vain terveitä yksilöitä sellaisista linjoista, joista ei ole syntynyt UDS:ästä kärsiviä yksilöitä.
Oikeusrekisterikeskus

Toiminta

Oikeusrekisterikeskus on oikeusministeriön alainen valtion virasto, jonka tehtävänä on huolehtia sakkoihin ja vastaaviin rikosoikeudellisiin seuraamuksiin liittyvistä täytäntöönpanotehtävistä sekä huolehtia oikeusministeriön hallinnonalan tietojärjestelmistä ja rekistereistä. Keskus esimerkiksi käsittelee pyramidihuijauksen tehneestä WinCapitasta tappioille jääneiden korvaushakemuksia ja ylläpitää muun muassa vaalitietojärjestelmää, rikosrekisteriä, sakkorekisteriä ja hallinnollisten seuraamusmaksujen rekisteriä sekä välittää tietoja näistä muille viranomaisille. Sen päätoimipaikka on ollut Hämeenlinnassa perustamisesta 1.3.1996 lähtien. Keskuksen bruttomenot vuonna 2017 olivat 14.6 miljoonaa euroa ja nettomenot 8.3 miljoonaa euroa.
Alexander Archipenko

Alexander Porfiryevich Archipenko (ukr. Олександр Порфирович Архипенко, Oleksandr Porfyrovytš Arh'ypenko, ven. Александр Порфирьевич Архипенко, Aleksandr Porfirjevitš Arhipenko, 30. toukokuuta 1887 Kiova, Ukraina– 25. helmikuuta 1964 New York, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen moderni kuvataiteilija. Archipenko syntyi Ukrainassa mutta muutti jo nuorena ulkomaille, ja työskenteli ja opiskeli Pariisissa ja Berliinissä.
Archipenko asettui Yhdysvaltoihin vuonna 1923. Hän teki sekä veistoksia että maalauksia kubismin hengessä. 1930- ja 1940-luvulla hän suuntautui klassisempaan naturalismiin ja alkoi käyttää perinteisiä kuvanveistäjien materiaaleja kuten pronssia ja marmoria. 1950-luvulla hän palasi värikkäiden teollisten materiaalien pariin.
Junior Seau

Ura

Etelä-Kalifornian yliopistossa yliopistojalkapalloa pelannut Seau valittiin vuoden 1990 NFL:n varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella, viidentenä pelaajana. Seaun varasi hänen kotikaupunkinsa joukkue San Diego Chargers, jonka fanien suosikiksi hän nousi nopeasti. Chargersissa Seau pelasi yhteensä 12 kautta, jonka jälkeen hänet hankittiin mantereen toiselle laidalle, Miami Dolphinsin joukkueeseen. Pelattuaan kolme kautta Dolphinsissa, Seau päätti lopettaa uransa.
Seau päätti palata NFL-kentille vain neljä päivää lopettamispäätöksensä jälkeen, tehden sopimuksen New England Patriotsin kanssa. Pelattuaan neljä kautta Patriotsissa, Seau ilmaisi jälleen halunsa lopettaa, vaikka hän ei ikinä jättänytkään virallista lopettamisilmoitusta.
Seau valittiin urallaan 12 kertaa NFL:n tähdistöotteluun Pro Bowliin. Hänet valittiin Pro Football Hall of Fameeen vuonna 2015.

Kuolema

Seau löytyi 2. toukokuuta 2012 kuolleena asunnostaan. Poliisit epäilevät hänen tehneen itsemurhan.
Offertorium

Offertorium on anglikaanisen ja katolisen messun osa, joka edeltää varsinaista eukaristiaa (ehtoollista) ja jonka aikana seurakunnalta kerätään kolehti. Musiikillisesti offertorium on yleensä lyhyt instrumentaali- tai vokaaliteos, joka on sävelletty offertorium-lauseisiin.
Gregory Isaacs

Gregory Isaacs (15. heinäkuuta 1951 – 25. lokakuuta 2010) oli jamaikalainen reggae-muusikko, yksi 1970-luvun suurista reggaetähdistä. Hänen lempinimensä oli the Cool Ruler (suom. viileä hallitsija). Hänen tunnetuin kappaleensa oli ”Night Nurse”.
Isaacs kuoli kotonaan sairastettuaan pitkään keuhkosyöpää. Isaacs joutui huumeiden vuoksi useita kertoja vankilaan.
Kristian Erik Lencqvist

Kristian Erik (Eerikinpoika) Lencqvist (19. helmikuuta 1761 Turku – 2. toukokuuta 1808 Lokalahti) oli suomalainen tiedemies ja Lokalahden kappalainen. Hän tutki Suomen historiaa, mytologiaa ja suomen kieltä. Tässä työssä hän sai vaikutteita H. G. Porthanilta.
Lencqvist valmistui ylioppilaaksi vuonna 1776 ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1782. Hän julkaisi vuonna 1782 väitöskirjan De superstitione veterum Fennorum theoretica et practica (Vanhojen suomalaisten tietoperäisestä ja käytännöllisestä taikauskosta). Väitöskirja perustui hänen isänsä Erik Lencqvistin tutkimuksiin.
Leah Dizon

Leah Dizon (jap. リア・ディゾン, Ria Dizon, koko nimi Leah Donna Dizon, s. 24. syyskuuta 1986) on amerikkalainen televisiokasvo, malli, laulaja ja näyttelijä. Hänen läpimurtonsa tapahtui kykyjenmetsästäjän kautta Japanissa, jossa hänestä tuli tähti.
Maniakeksen kapina

Maniakeksen kapina oli bysanttilaisen kenraali Georgios Maniakeksen johtama kapina Bysantin keisari Konstantinos IX:tä vastaan vuonna 1043.
Maniakes oli kuuluisa bysanttilainen kenraali, joka taisteli muslimivalloittajia vastaan Vähässä-Aasiassa ja Sisiliassa 1031–38 ja auttoi kukistamaan Bulgarian kapinan vuonna 1041. Menestyksestä huolimatta hänet heitettiin vankilaan syytettynä maanpetoksesta. Bysantin keisari Mikael V kuitenkin vapautti hänet ja antoi hänelle hallittavaksi Italian provinssit.
Kun Maniakes kävi sotaa Italiassa muslimivalloittajia vastaan vuonna 1043, häntä syytettiin uudestaan maanpetoksesta. Keisari Konstantinos IX, joka oli auttanut syrjäyttämään keisari Mikaelin, käski Maniakeksen takaisin Konstantinopoliin vastaamaan syytöksiin. Maniakes kieltäytyi, huudatti itsensä keisariksi, ja ryhtyi avoimeen kapinaan keisaria vastaan. Hän oli aluksi voitokas edetessään kohti Konstantinopolia, mutta kuoli nuoleen onnettomuudessa, ja kapina kuivui kokoon.