Vihtori Kosola

Etappimies, kalterijääkäri ja lakonmurtaja

Vihtori Kosolan vanhemmat olivat talollinen Iisakki Kosola ja Maria Filppula. Ennen hänen syntymäänsä hänen isänsä oli viettänyt 11 vuotta vankilassa pikaistuksissa tehdystä miestaposta. Kosolan synnyinkoti Ylihärmässä paloi vuonna 1888, ja perhe muutti Lapualle ostaen Huhtalan talon Liuhtarinkylästä. Iisakki Kosola osti nykyisen Kosolan talon vuonna 1890. Keskellä Lapuan kirkonkylää sijaitseva talo oli suuri ja vauras, ja siinä toimi kievari. Vihtori Kosola joutui isännäksi jo 15-vuotiaana isänsä kuoltua. Hänen nuoruusvuotensa kuluivat lähinnä maanviljelijänä. Hän suoritti Orisbergin maamieskoulun kaksivuotisen kurssin ja oli aktiivisesti mukana Etelä-Pohjanmaan maanviljelysseuran toiminnassa.
Kosolan poliittinen heräämisen alkoi vuoden 1902 kutsuntalakkojen seuraamisesta ja hän kuului myöhemmin kotiseudullaan ”laiskain seuraksi” kutsuttuun maalaispoikien poliittiseen keskustelukerhoon. Poliittiseksi ihanteekseen hän selitti myöhemmin kotitalossaan vallinneen ”tasa-arvon”, jossa palkolliset saivat syödä samassa pöydässä isäntäväen kanssa. Monien muiden Lapuan liikkeen johtajien tavoin Kosola eli myös ankaran herännäisyyden vaikutuspiirissä, mikä näkyi myöhemmin häneen ja liikkeeseen kohdistetuissa odotuksissa.
Vuonna 1915 Kosola ryhtyi auttamaan jääkäriliikettä, ja hänen kotitalostaan tuli yksi etappi Ruotsin rajalle johtavan salaisen reitin varrella. Myös hänen nuorin veljensä Ville Kosola meni jääkäriksi Saksaan. Kosolan talon kautta ehti kulkea noin 250 värvättyä, ennen kuin santarmit pääsivät vihille toiminnasta ja vangitsivat Kosolan helmikuussa 1916. Hän virui Pietarissa Špalernajan vankilassa ”kalterijääkärinä” toista vuotta. Hänen sellitoverinaan oli niin ikään jääkärivärväyksestä vangittu Esko Riekki. Vapauduttuaan helmikuun vallankumouksen jälkeen maaliskuussa 1917 Kosola palasi Lapualle, jossa hän osallistui suojeluskunnan perustamiseen, aluksi ”palokunnan” peitenimellä. Sisällissodassa Kosola toimi alkuun konekiväärimiehenä, sitten joukkueenjohtajana. Hän otti osaa muun muassa Tampereen taisteluun. Hän kuului niihin, joille sota oli ehdottomasti Suomen vapaussota. Kosola oli myös värväämässä Lapualta vapaaehtoisia osallistumaan Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalan heimosotiin.
Sodan jälkeen Kosola jatkoi suojeluskuntatoiminnassa ja oli 1920-luvulla ”Pihkalan kaartina” tunnetuksi tulleen Yhtymä Vientirauha -nimisen lakonmurtoliikkeen asiamiehenä Etelä-Pohjanmaalla. Hänen tehtävänään oli värvätä ”valkoisia työmiehiä” vapaaehtoiseksi rikkurityövoimaksi kommunistien johtamia satamalakkoja murtamaan. Kosola pysyi kuitenkin pääosalle Suomen kansasta täysin tuntemattomana vuoteen 1930 asti.
Kosola kuului maalaisliittoon, mutta erosi siitä vuoden 1931 alkupuolella jouduttuaan puoluejohdon kanssa erimielisyyksiin puolueen ja Lapuan liikkeen suhteesta.

Mäntsälän kapina ja IKL

Syksystä 1931 alkaen Lapuan liike ryhtyi hyökkäämään yhä voimakkaammin myös sosiaalidemokraattista työväenliikettä vastaan, mikä ajoi sen lopulta välirikkoon Sunilan hallituksen ja erityisesti sisäministeri Ernst von Bornin kanssa. Suhteet kiristyivät varsinkin sen jälkeen, kun Kosolan käskystä suuri väkijoukko naulasi syyskuussa 1931 sisäministerin määräyksellä uudelleen avatun Lapuan työväentalon ovet ja ikkunat umpeen. Lapuan liikkeen taival päättyi lopulta Mäntsälän kapinaan helmi–maaliskuussa 1932. Kosolalla ei ilmeisesti ollut osuutta kapinan aloitukseen, mutta hän asettui kapinallisten vaatimusten tueksi ja liittyi vielä kapinaan keulakuvaksi, minkä seurauksena hän joutui hankkeen epäonnistuttua tutkintovankeuteen. Turun hovioikeus määräsi tutkinnan päätyttyä alkusyksystä 1932 kapinajohtajat vapautettaviksi tuomioiden antamiseen asti, mutta hallitus määräsi poikkeuslain turvin heidät pidettäviksi edelleen vangittuina Turun lääninvankilassa. Tutkintovankeudesta Kosola ja muut syytetyt K. M. Walleniusta lukuun ottamatta vapautuivat julkisen painostuksen ja nelipäiväisen syömälakon ansiosta keskiyöllä 19. lokakuuta, oikeudenkäynnin ollessa vielä kesken. Uskolliset kannattajat ottivat Kosolan riemusaatossa vastaan hänen palatessaan Lapualle. Mäntsälän kapinan johtajien vankeusaika jäikin sitten sangen lyhyeksi – marraskuussa 1932 hovioikeus langetti Kosolalle yhdeksän kuukauden ehdollisen vankeustuomion, jonka Korkein oikeus helmikuussa 1934 korotti yhteen vuoteen.
Lapuan liike oli sillä välin määrätty lakkautettavaksi. Sen tilalle perustettiin Isänmaallinen Kansanliike, jonka ensimmäiseksi puheenjohtajaksi Kosola valittiin pian vapauduttuaan joulukuussa 1932. Vaikka uuden puolueen profiili erosi selvästi Lapuan liikkeestä – IKL:ssä korostettiin akateemisuutta, teoreettista ideologian kehittelyä sekä laillisia ja parlamentaarisia toimintatapoja – ja toiminnan keskus siirtyi pääkaupunkiin, sen tilaisuuksissa Kosola oli näkyvä hahmo aina kuolemaansa saakka. Vetovoimainen Kosola oli IKL:n keulakuva, ja hänet pyrittiin edelleen esittämään suurena ja karismaattisena johtajana. Todellinen poliittinen johto puolueessa oli kuitenkin viileällä professorikaksikolla, Vilho Annalalla ja Bruno Salmialalla.
Kosola kirjoitti muistelmateoksen Viimeistä piirtoa myöten. Muistelmia elämäni varrelta, joka julkaistiin vuonna 1935. Sen esipuhe on päivätty ”Lapualla punapaitain riisumisen viisivuotispäivänä 1934”.
Kosolan viimeisiksi jääneitä vuosia leimasi alkoholismi ja katkeruus menetetyistä mahdollisuuksista. Puoluejohtajanakaan hän ei koskaan pyrkinyt eduskuntaan. Puoluepolitiikassa taitamattomana hän muodostui lopulta IKL:n varsinaiselle johdolle niin suureksi rasitteeksi, että 1936 hänet päätettiin syrjäyttää puheenjohtajan paikalta. Kosola ehti kuitenkin sopivasti kuolla keuhkokuumeeseen ennen päätöksen julkista ilmoittamista, jolloin puheenjohtajanvaihdos voitiin esittää luonnollisesta poistumasta johtuvana. Hän oli kuollessaan vain 52-vuotias. Hänelle järjestettiin juhlavat hautajaiset Lapualla.

Perhe

Vihtori Kosolan puoliso oli vuodesta 1908 Elin Olga Katariina Lahdensuo (ent. Lagerstedt, 23. heinäkuuta 1887 – 1977), joka oli poliitikko Jalo Lahdensuon serkku. Heidän poikansa Niilo Kosola tuli tunnetuksi ensin isänsä tavoin Lapuan liikkeen aktiivina ja sotien jälkeen kokoomuksen kansanedustajana. Hän oli uransa huipulla ministerinä ja eduskunnan toisena varapuhemiehenä. Toinen poika, Pentti Kosola, muistetaan tekijänä yhdessä kolmesta Lapuan liikkeen tilille menneestä henkirikoksesta: hän ampui humalassa muilutuksen aikana heinjokelaisen suutari Erik Mätön. Pentti Kosola kaatui hävittäjälentäjänä talvisodassa 29. helmikuuta 1940 vain 30-vuotiaana. Vihtori Kosolan veli Ville Kosola taas loi sotilasuran.