Flick of the Switch

Taustaa

Yhtyeen mielestä kaksi sen edellistä albumia, Back in Black ja For Those About to Rock, olivat olleet tuotannolltaan mahdollisesti liian pitkälle hiottuja. Flick of the Switchillä yhtyeen oli tarkoitus palata juurilleen. Rytmikitaristi Malcolm Young halusi uudesta albumista ”paljaan, raa’an ja riisutun”. Hänen tavoitteenaan oli luoda albumille tunnelma, jossa kuulija tuntisi olevansa samassa tilassa soittajien kanssa. Jälkeenpäin hän kertoi, että yhtye halusi tulla taas ”yksinkertaiseksi pikkubändiksi”. Angus Young kertoi helmikuussa 1984 suosivansa ”raakaa puhtautta”: vähemmän tehosteita ja efektejä, eikä enää rumpujen jättimäistä kaikua.
Tammi-helmikuussa 1983 Youngin veljekset työstivät Sydneyssä uusia riffejä ja sointurakenteita uutta albumia varten. Sen jälkeen AC/DC kokoontui Mansaarelle viimeistelyä varten.

Äänitykset

Huhtikuussa yhtye matkusti Compass Pointin studiolle Nassauun, Bahamalle, jossa oli nauhoitettu myös yhtyeen vuonna 1980 julkaistu maailmanlaajuinen menestysalbumi Back in Black. Yhtyeen kolme edellistä albumia tuottanut Robert John ”Mutt” Lange ei ollut mukana, vaan yhtye halusi tuottaa albumin itse.
Äänitykset alkoivat huhtikuussa 1983. Yhtye nauhoitti sessioissa yhteensä kolmetoista raitaa. Niistä kolme kappaletta, muun muassa ”Out of Bounds” ja ”Tightrope”, eivät päätyneet albumille.
Flick of the Switch on ainoa AC/DC:n itse tuottama albumi. Johtavana tuottajana toimi rytmikitaristi Malcolm Young, jota kuitenkin avustivat yhtyeen aikaisemmat tuottajat, hänen veljensä George Young ja Harry Vanda. Äänittäjänä ja miksaajana toimi Tony Platt. Kun albumi oli miksattu, se kuulosti yhtyeen jäsenten mielestä liikaa Back in Blackilta, joten se miksattiin uudelleen.

Musiikki

Flick of the Switch edusti juuri sellaista AC/DC:tä kuin Malcolm Young oli äänityksissä halunnutkin. Äänimaailma oli raaka, raskas, kovaääninen ja efektitön. Tämä oli osittain tarkoitettu erotukseksi AC/DC:n ja muiden yhtyeiden välille aikakaudella, jolloin monet yhtyeet pehmensivät soundiaan saadakseen soittoaikaa uudessa Music Televisionissa. Musiikillisesti Flick of the Switch liittyy seuraajansa Fly on the Wallin (1985) kanssa samaan jatkumoon. Malcolm Young on kertonut, että hän tavoitteli Muddy Watersin vuonna 1977 julkaistun Hard Again -albumin äänimailmaa.
Avauskappaleesta ”Rising Power” on sanottu, että siitä kuulee, mitä yhtye on tuotannollisesti ajanut takaa. Esimerkiksi kitarasoundia on kuvattu kirkkaammaksi kuin edellisalbumilla. ”Landslide” arvostelee solisti Brian Johnsonin inhoamia rahanahneita evankelistoja.
Albumin kansikuva, jossa oli yksinkertainen lyijykynäpiirros soolokitaristi Angus Youngista, edusti itse musiikin tavoin pelkistettyä linjaa. Kansitaide kuitenkin herätti kriittistä keskustelua yhtyeen ja levy-yhtiön välillä.

Phil Ruddin lähtö

Yhtyeen rumpali Phil Rudd ajautui Flick of the Switchin nauhoittamisen aikaan riitoihin rytmikitaristi Malcolm Youngin kanssa. Yhtyeen edellisen laulajan, Bon Scottin, kuolema vuoden 1980 alussa oli ilmeisesti ollut kovempi isku Ruddille kuin yhtyeen muille jäsenille. Paine ja työtaakka olivat kasvaneet Ruddin kohdalla kahden aiemman albumin suurten kiertueiden aikana. Vaikka Rudd soitti albumin äänityksissä normaalisti, hänen yksityiselämänsä ongelmat aiheuttivat jännitettä hänen ja Youngin välille. Lopulta tilanne kärjistyi ja Young ja Rudd ottivat toukokuussa asian vuoksi rajusti yhteen, minkä seurauksena Young halusi Ruddin lähtevän Nassausta ensimmäisellä mahdollisella lentokoneella, seuraavana iltana.
»Minut potkaistiin pellolle... Olin tuhoamassa terveyteni ja tarvitsin tauon, tiettyä vakautta. Jatkuvat kiertueet alkoivat painaa toden teolla. Piti saada hengittää. Highway to Helliä, Back in Blackia ja For Thosea promotaksemme kiersimme kuin seinähullut ja kaikki se ylettömyys kulutti minut loppuun, tyhjensi kaiken. Kiinnostukseni loppui... En pystynyt enää nauttimaan lavalle nousemisesta.»
(Phil Rudd.)
Vuonna 2000 Malcolm Young paljasti, että Ruddin erottamiseen vaikutti myös tämän huumeiden käyttö. Kerrang!-lehden journalisti Mark Putterfordin mukaan Rudd poltti niin paljon kannabista, että tämä alkoi nähdä harhoja.
Ruddin lähdön jälkeen lähestyvälle Yhdysvaltain-kiertueelle alettiin etsiä uutta rumpalia, joten yhtye lennätti Bahamalle useita ehdokkaita. Malcolm Youngin unelmana oli, että AC/DC:n uudeksi rumpaliksi liittyisi Procol Harum -yhtyeen B. J. Wilson. Yhtyeen palattua Lontooseen, AC/DC ilmoitti vapaasta rumpalin paikasta. Koesoittojen nimekkäimpiä hakijoita olivat Simon Kirke (Free, Bad Company) ja Paul Thompson (Roxy Music), mutta kumpikaan ei onnistunut vakuuttamaan yhtyettä. Kirken epäonnistuminen harmitti Malcolm Youngia, joka oli tämän suuri ihailija. Lopulta paikan sai nuori englantilainen Simon Wright. Koesoittoja järjestettiin Yhdysvalloissa yhteensä neljä sataa ja Britanniassa kolme sataa.

Julkaisu ja vastaanotto

Albumi julkaistiin Yhdysvalloissa ja Euroopassa 19. elokuuta 1983, Australiassa neljä päivää myöhemmin. Australiassa ja Uudessa-Seelannissa sen julkaisi Albert Productions ja muualla Atlantic Records. Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton, ja sitä mainostettiin erittäin pienellä budjetilla. Levy nousi Britanniassa sijalle neljä ja Yhdysvalloissa sijalle viisitoista. Edellinen albumi For Those Abut to Rock oli noussut Yhdysvaltain listaykköseksi ja Britanniassa kolmanneksi. Menestys oli ympäri maailmaa edellislevyä heikompaa ja Flick of the Switchiä pidetäänkin AC/DC:n uran ensimmäisenä kaupallisena floppina. Myös Kerrang!-musiikkilehden äänestyksessä AC/DC valittiin vuoden 1983 kahdeksanneksi suurimmaksi pettymykseksi.
Flick of the Switchin aiempaa heikommalle menestykselle on pidetty syynä sitä, että se ei ollut ilmestyessään musiikillisesti ajankohtainen. Metallimusiikista oli tullut valtavirtaa ja kyseisen tyylilajin ihailijat halusivat kuunnella raskaampaa ja progressiivisempaa musiikkia kuin mitä AC/DC edusti. Lisäksi levyltä puuttui radiohitti.
Yhtye harjoitteli tulevaa Yhdysvaltain-kiertuetta varten Los Angelesissa, missä kuvattiin myös musikkivideot kappaleista ”Flick of the Switch”, ”Nervous Shakedown” ja ”Guns for Hire”. Malcolm Young antoi kuvausryhmälle päivän aikaa tallentaa yhtye filmille. Videot olivat yksinkertaisia ja pienellä budjetilla tehtyjä. Ne kuvattiin suuressa, lentokonehallin kokoisessa tilassa.
Albumin odotettua heikompi menestys näkyi myös albumin jälkeisellä kiertueella. Yhtye soitti usein vain kerran kaupungissa, jossa se oli edellisellä kiertueella soittanut kahdesti tai kolmesti. Myös salit olivat monesti puolityhjiä. Yhdysvaltain-kiertueen jälkeen alkoi keikaton aika, joka kesti vuoden 1984 helmikuusta kesäkuuhun. Tämä jakso kului yhtyeeltä harjoitteluun, säveltämiseen ja seuraavan albumin valmisteluun.