google/wiki40b huggingface dataset:
Rekisterikylä

Rekisterikylä eli maarekisterikylä on isossajaossa muodostunut käsite, joka vuoteen 2014 määritti kiinteistörekisterissä maanmittauksessa kiinteistötunnuksen kuntanumeron jälkeisen osan. Vuodesta 2014 kiinteistötunnusten aiemmin kuntaan tai kylään viitanneet osat eivät enää tietosisältönä määritä kuntaa tai kylää.
Nämä tunnukset voi todeta kiinteistöihin liittyvistä asiakirjoista, kuten kauppakirjoista, kaavoituspäätöksistä tai kartoista, esimerkiksi Kansalaisen Karttapaikasta.
Nimitys maarekisterikylä on vuodesta 1985 lähtien ollut epävirallinen tai kuvaileva, koska maarekisteriä ei enää pidetä, vaan sen on korvannut vuodesta 1985 alkaen kiinteistörekisteri.
Kiinteistörekisterissä kunta- ja kylänumerot olivat osa tietosisältöä vuoteen 2014. Vuodesta 2014 aiempia kunta- ja kylänumeroita vastanneet kiinteistötunnuksen osat eivät enää ole osa kiinteistörekisterin tietosisältöä, vaan ainoastaan osa kiinteistön yksilöivää kiinteistötunnusta. Tämän jälkeen kiinteistörekisterissä määritellään vain kiinteistöt ja niiden kuuluminen kuntaan. Kuuluminen kuntaan määritellään vuodesta 2014 kiinteistön ominaisuustietona, mutta ei enää osana kiinteistötunnuksen tietosisältöä. Kiinteistön kuulumista kylään ei enää määritellä, vaikka vuoteen 2014 kiinteistötunnuksessa osana sen tietosisältöä olleet kylänumerot edelleen sisältyvät kiinteistötunnukseen.  
Myöskään karttatulosteisiin ei enää merkitä kylänrajoja, ja siksi myös kiinteistötunnukset esitetään karttatulosteissa täydellisinä.
Doug Anderson

Pelaajaura

Anderson debytoi ammattilaistasolla vuonna 1947. Hän voitti Stanley Cupin vuonna 1953 Montreal Canadiensin paidassa. Anderson lopetti uransa WHL-kauden 1962–1963 jälkeen.
Tellervo Kalleinen

Elämä ja ura

Tellervo Kalleinen valmistui kuvataiteen maisteriksi Kuvataideakatemian tila-aikataiteen osastolta vuonna 2003. Hän oli vierailevana opiskelijana Braunschweigin ja Hampurin taideakatemioissa 2000–2001. Taideopintojen ohessa hän suoritti myös kiinalaisen lääketieteen opinnot 1996–2001. Kalleinen toteuttaa elokuvallisia teoksia, performansseja ja tapahtumia. Hän on tehnyt valtaosan tuotannostaan yhteistyössä Oliver Kochta-Kalleisen kanssa. Lisäksi hän on mukana taiteilijaryhmissä YKON, JOKAklubi ja The Speech Karaoke Action Group. Hän on tehnyt nuoresta asti myös musiikkia ja julkaisi LP-levyn Kaukaisu -nimen alla vuonna 2014, sekä säveltää ja sanoittaa Olento Orchestral -bändilleen.
Oliver Kochta-Kalleisen kanssa tehdyt teokset ovat luonteeltaan osallistavia. Niille on tyypillistä laajempien ilmiöiden tutkiminen ihmisten subjektiivisten kokemusten kautta. Teoksista tunnetuin on Valituskuoro (2005 lähtien). Siinä osallistujien yksilöllisistä valituksista tehdään paikallisen muusikon avulla kollektiivinen kuoroteos, jonka osallistujat harjoittelevat ja esittävät. Valituskuoron ovat sittemmin toteuttaneet yksityiset ihmiset taiteilijaparin internetissä julkaisemien ohjeiden pohjalta jo yli sadassa kaupungissa ympäri maailman. Teos on poikinut jopa valituskuoroille omistettuja festivaaleja. 
Muita kaksikon yhteisiä töitä ovat muun muassa People in White (2011), jossa entiset mielenterveyspotilaat jakavat kokemuksiaan hoitaja–potilas-suhteesta, Archipelago Science Fiction (2012), jossa Turun saariston asukkaat pohtivat alueen tulevaisuutta tekemällä taiteilijoiden avulla saaristoon sijoittuvia sci-fi-lyhytelokuvia, Unimaa (2009), jossa he tekivät lyhytelokuvia suomalaisten Presidentti Tarja Halosesta näkemistä unista sekä I Love My Job (2010), joka kuvaa työntekijöiden fantasioita, jotka nousevat heidän työpaikoillaan kokemistaan konfliktitilanteista.

Palkinnot

Valmistuessaan kuvataideakatemiasta vuonna 2003 hänelle myönnettiin lopputyöstään In The Middle Of A Movie Suomen Kulttuurirahaston erikoispalkinto.
Vuonna 2012 hänelle myönnettiini yhdessä Oliver Kochta-Kalleisen kanssa Suomen suurin mediataidepalkinti, AVEK-palkinnon. 
27. maaliskuuta 2014 Tellervo Kalleinen nimettiin yhdessä Oliver Kochta-Kalleisen kanssa Ars Fennica -palkinnon saajaksi.
2015 hänelle myönnettiin William Thuring -nimikkopalkinto

Näyttelyt

Tellervo Kalleinen on pitänyt lukuisia omia näyttelyitään maailmanlaajuisesti, monet niistä Oliver Kochta-Kalleisen kanssa. Lisäksi hänen elokuviaan on näytetty elokuvafestivaaleilla.
Easton Turnaus

Easton Turnaus on vuosittainen Lahdessa järjestettävä jääkiekon harjoitusturnaus. Viime vuonna turnauksessa mukana olivat Lahden Pelicans, SaiPa Lappeenrannasta, Lukko Raumasta ja HPK Hämeenlinnasta.
Pierre Guyotat

Pierre Guyotat (s. 1940 Bourg-Argental) on ranskalainen kirjailija. Hänen esikoisromaaninsa Sur un cheval ilmestyi vuonna 1960.
Hakaniemen silta

Jännitetyt betonisillat

Hakaniemen silta on varhaisia suomalaisia jännitettyjä siltoja. Jo 1800-luvun lopulla Yhdysvalloissa ja Keski-Euroopassa pyrittiin estämään hiushalkeamien syntyminen betonivalimotuotteisiin rakennetta puristavien terässauvojen avulla. Ranskalaisen Freyssinetin 1900-luvun alussa aloittama kehitystyö huipentui hänen suunnitelmiensa mukaisesti vuosina 1945–1946 rakennettuihin kuuteen siltaan. Kehitystyötä tehtiin myös Saksassa, Englannissa ja Belgiassa, seurauksena oli useita eri patentoituja menetelmiä. Suomessa jännitettyjä betonirakenteita kokeiltiin aluksi teollisuusrakennuksissa ja ensimmäinen Suomeen rakennettu jännitetty betonisilta on vuonna 1949 valmistunut Mullinkosken silta Vehkalahdella. Jännitettyjen siltojen rakentaminen vilkastui vasta vuoden 1958 jälkeen, kun esijännitettyjen betonirakenteiden normit ja teknilliset ohjeet valmistuivat. Hakaniemen sillassa on käytetty saksalaista Dywidag-menetelmää, jolle on tyypillistä paksu jänneteräs ja yksikertainen ankkurointi. Sillan suunnittelija on diplomi-insinööri Ali Sandström, joka on yksi jännittämistekniikan suomalaisista pioneereista Matti Janhusen, Aulis Sallisen, Pentti Kaistan ja Heimo Kakon ohella.

Rakentaminen ja rakenne

Hakaniemen silta rakennettiin helpottamaan Helsingin keskustaan suuntautuvaa liikennettä. Sillassa on kolme osaa: keskellä varsinainen vesistön ylittävä silta ja sen päissä maasillat, joista erityisesti Kruununhaan puoleisessa on jyrkkä kaarre. Siltapaikka oli pohjaolosuhteiltaan vaihteleva ja haastava johtuen salmen rannoille ajetusta kiviä sisältävästä täyttömaasta. Maasillat perustettiin joko kallion varaan tai halkaisijaltaan 50-senttimetrisille Franki-paaluille; vesistösillan kohdalla voitiin käyttää puupaaluja, koska siinä kohtaa ei ollut kivitäyttöä.
Vesistösilta on kolmijänteinen nelipalkkinen jatkuva laattapalkkisilta, jonka keskijänteen pituus on 38 metriä ja sillan hyödyllinen leveys eli kaiteiden väli on 23 metriä. Kaikkien kolmen osasillan päällysrakenne on jännitetty sekä pituus- että poikittaissuuntaan. Kunnallistekniset johdot ja putket ylittävät salmen vesistösillassa ja ne on tuotu maahan siltaosien liitoskohdissa olevien onttojen isojen suorakaiteen muotoisten pilareiden kautta. Sillan varsinaiset pilarit ovat pyöreitä niin sanottuja pendelipilareita, joiden päissä on betoninen paksunnos suojaamassa teräsosia. Hakaniemen sillan pilareiden muoto ja sillan ulkonäkö yleensäkin herätti arvostelua, sillan viereen myöhemmin rakennetun Merihaan betoniarkkitehtuuri lienee sitä vaimentanut.
Sillan kannen vesieristys toteutettiin aluksi sivelemällä sillan kansilaatta bitumiliuoksella ja levittämällä asfaltti sen päälle suoraan. Myöhemmin vesieristys jouduttiin uusimaan perinteiseksi vesieristykseksi suojabetoneineen.
Professori Herman Ossian Hannelius oli rakennuttajan eli Helsingin kaupungin asiantuntijana siltasuunnitteluun liittyen. Sillan urakoi yhtymä, jonka muodostivat Sillanrakennus Oy, Teräsbetoni Oy, Oy Yleinen Insinöörioimisto sekä Oy Kreuto Ab, joka teki sillan paalutustyöt. Silta valmistui lokakuussa 1961.
Gary Kildall

Elämä ja ura

Gary Kildall syntyi ja kasvoi Seattlessa, missä hänen perheensä omisti merenkulkualan oppilaitoksen. Isä, Joseph Kildall, oli norjalaiset sukujuuret omaava merikapteeni. Äiti Emma oli puoleksi ruotsalainen – Garyn isoäiti oli syntynyt Långbäckissa Skellefteån kunnassa, mutta hän oli lähtenyt siirtolaiseksi Kanadaan 23-vuotiaana.
Gary kävi University of Washingtonia aikomuksenaan valmistua matematiikan opettajaksi, mutta hän kiinnostui yhä enemmän tietojenkäsittelytieteestä. Valmistuttuaan hän suoritti asevelvollisuuden Yhdysvaltain laivastossa opettamalla Naval Postgraduate Schoolissa (NPS) Montereyssä Kaliforniassa. Asuessaan muutaman tunnin ajomatkan päässä Piilaaksosta Kildall kuuli ensimmäisestä kaupallisesta mikroprosessorista, Intel 4004:stä. Hän osti yhden prosessorin ja ryhtyi kirjoittamaan sille kokeellisia tietokone-ohjelmia. Oppiakseen enemmän prosessorista hän työskenteli osa-aikaisena konsulttina Intelillä.
Intel lainasi Kildallille 8008- ja 8080-suorittimia käyttäviä järjestelmiä, ja vuonna 1973 hän kehitti PL/M:n, ensimmäisen korkean tason ohjelmointikielen mikroprosessoreille. Hän loi CP/M:n samana vuonna saadakseen 8080:n ohjaamaan levykeasemaa yhdistäen ensimmäistä kertaa kaikki tietokoneessa tarvittavat osat mikrotietokoneen tasolla. Kildall esitteli CP/M:ää Intelille, mutta Intel ei osoittanut kiinnostusta markkinoiden sen sijaan PL/M:ää.
Pietsosähköinen ilmiö

Pietsosähköinen ilmiö tai pietsosähköilmiö on ilmiö, jossa mekaaninen jännitys aiheuttaa aineen sähköisen polaroitumisen, eli kiteen vastakkaisten pintojen välille muodostuu sähköinen jännite. Vastaavasti, kun aineeseen kohdistetaan sähkökenttä, aine muuttaa muotoaan. Siten tällä ilmiöllä voidaan muodostaa mekaanista värähtelyä kytkemällä pietsosähköiseen materiaaliin vaihtojännite.

Fysiikka

Pietsosähköisyys on anisotrooppista eli esimerkiksi sähköiset, mekaaniset ja sähkömekaaniset ominaisuudet ovat erilaisia eri kideakseleiden suunnissa. Pietsoelementin muodon, koon ja polarisointiakselin suunnan sekä elektrodien sijoittelun valinnoilla saadaan aikaan halutut värähtelymuodot. Elektrodit sijoitetaan tavallisesti kohtisuoraan polarisointiakseliin nähden mutta niiden koot ja muodot voivat vaihdella käyttötarkoituksen mukaan.
Koska pietsosähköinen polarisaatio on kiteisen materiaalin ominaisuus ja se vaihtelee eri kidesuunnissa, täytyy kiderakenteen olla tietyllä tavalla epäsymmetrinen (ei inversiokeskusta). Amorfiset aineet (lasit) eivät voi olla pietsosähköisiä. Monikiteisissä aineissa pietsosähköisyys keskiarvoistuu nollaksi, ellei kiteillä ole jotain preferenssisuuntaa.
Monikiteisissä ferrosähköisissä materiaaleissa pietsosähköisyys voidaan saada aikaan mm. ulkoisella polarisoinnilla. Polarisointiprosessissa materiaali sijoitetaan korkeaan lämpötilaan (kuitenkin alle materiaalin Curie-pisteen) ja altistetaan voimakkaalle sähkökentälle. Sähkökenttä suuntaa korkean lämpötilan vapauttamien kiteiden dipolit sähkökentän suuntaisiksi. Kun materiaali jäähdytetään sähkökentän vallitessa, jäävät dipolit saman suuntaisiksi, joten materiaali muuttuu pietsosähköiseksi. Polaroitua monikiteistä pietsomateriaalia ei siis saa kuumentaa Curie-pisteeseen, koska kiteet vapautuvat ja pietsosähköisyys häviää.

Sovellukset

Pietsosähköilmiötä voidaan hyödyntää esimerkiksi kellovärähtelijöissä (kvartsikello), suodattimissa, pienen liikkeen tuottavissa aktuaattoreissa, ultraäänihitsauksessa, kidemikrofoneissa, erilaisissa antureissa kuten paine- ja värähtelyantureissa. Sähköisissä levysoittimissa käytettiin alun perin pietsokidettä äänirasiassa muuttamaan neulan värähtelyt sähkösignaaliksi.
Ahti Hirvonen

Ahti Hirvonen (s. 10. maaliskuuta 1931 Viipuri) on suomalainen pankinjohtaja. Hirvonen on ollut Enso-Gutzeit Oy:n, Kymin Osakeyhtiön ja Tietotehdas Oy:n palveluksessa vuosina 1955-1971. Suomen Yhdyspankin johtokunnan jäseneksi hän tuli vuonna 1971 ja toimi konsernin eri tehtävissä vuoteen 1992 saakka, viimeksi pankin pääjohtajana 1989-1992. Tämän jälkeen hän jatkoi Unitas Oy:n hallituksen puheenjohtajana yhtiön ja Kansallis-Osake-Pankin fuusioon saakka 1995.
Hirvonen on toiminut 15 suomalaisen pörssiyhtiön hallituksen tai hallintoneuvoston jäsenenä, eräissä niistä puheenjohtajana. Hän on myös luennoinut ja kirjoittanut hallitustyöskentelystä. Hänet tunnetaan myös toiminnastaan HelsinkiMissio-järjestössä.
Hirvonen on koulutukseltaan kauppatieteiden maisteri ja hän on saanut kauppatieteiden kunniatohtorin arvon.
Jukka-Pekka Pietiäinen

Jukka-Pekka Pietiäinen (s. 23. marraskuuta 1956 Helsinki) on suomalainen historioitsija, tietokirjailija ja kirja-alan pitkäaikainen vaikuttaja. Hän on työskennellyt Suomen tietokirjailijat ry:n toiminnanjohtajana huhtikuusta 2006.
Vuosina 1995–2006 Pietiäinen työskenteli Edita-kustantamossa aluksi projektipäällikkönä ja sittemmin kustannuspäällikkönä ja yleisten tietokirjojen julkaisujohtajana. Pietiäisen toimintatapa oli tavoitteellinen, mutta ajoittain keskustelua herättävä.

Elämä ja ura

Pietiäinen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1975 ja pääsi opiskelemaan Suomen historiaa Helsingin yliopistoon vuonna 1976. Sivuaineina hän opiskeli taidehistoriaa ja suomalaisugrilaista kansatiedettä. Pietiäinen opiskeli myös valtiotieteellisessä tiedekunnassa. Hän valmistui humanististen tieteiden kandidaatiksi vuonna 1978 ja filosofian kandidaatiksi vuonna 1980 ja lisensiaatiksi vuonna 1983. Pietiäinen väitteli vuonna 1986 ja hänet promovoitiin filosofian tohtoriksi Suomen historiasta 1990. Hän on ollut Suomen historian dosentti Helsingin yliopistossa vuodesta 1988.

Historioitsija

Vuosina 1981–1995 Pietiäinen oli päätoiminen historiankirjoittaja ja hänen pääasiallinen julkaisutoimintansa keskittyy tälle aikavälille. Vuosina 1988–1990 ja 1992 hän työskenteli Valtionarkiston projektitutkijana hankkeessa Itsenäistymisen vuodet. Pietiäisen viimeisimmät teokset ovat Varjosta vaikuttajaksi. Palvelutyönantajat ry 1995–2004 (2009) ja 100 merkittävää suomalaista tietokirjaa. Abckiriasta Mustaan orkideaan (2014, yhdessä Joel Kuortin kanssa).
Historioitsijana Pietiäinen on kirjoittanut myös Suomen Postin ja Liiketyönantajain keskusliiton historiat.

Kirja-alan vaikuttaja

Pietiäinen on ollut mukana pitkään Helsingin Kirjamessujen ja Vanhan kirjallisuuden päivien ohjelmatyöryhmissä. Hän on myös joka toinen vuosi järjestettävän tietokirjallisuuden ajankohtaistapahtuman TIETOKIRJA.FI:n järjestelytoimikunnan puheenjohtaja.
Pietiäinen on vaikuttanut useissa eri kirja-alan toimielimissä, muun muassa Kopiosto- ja Sanasto-tekijänoikeusjärjestöissä, suomalaisen kirjallisuuden vientiorganisaatio Filissä, Baltic Writers’ Councilissa ja Bibliofiilien Seurassa, jonka puheenjohtajana hän oli 2009–2015. Ennen valintaa Tietokirjailijat ry:n toiminnanjohtajaksi hän oli yhdistyksen jäsen 1990–2006.
Pietiäinen toimi pitkään myös Helsingin Sanomien tietokirjakriitikkona. Hän on myös vetänyt useina vuosina keskusteluja kirja-alan eri tapahtumissa.
Sigue Sigue Sputnik

Sigue Sigue Sputnik on entisen Generation X -basisti Tony Jamesin vuonna 1984 perustama brittiläinen popyhtye. Se nousi 1980-luvun puolivälin jälkeen maailmanlaajuiseen suosioon kappaleensa "Love Missile F1-11" myötä, joka nousi listoille ympäri maailman. Yhtye hajosi vuonna 1988 ilmestyneen kakkosalbuminsa jälkeen, mutta Tony James on sen jälkeen herättänyt yhtyeen henkiin pariin otteeseen (tosin ilman muita alkuperäisjäseniä).
Sigue Sigue Sputnikin imagoa ja musiikkia leimasivat futuristiset ja dystopiset vaikutteet elokuvien Kellopeliappelsiini, Terminator – tuhoaja, Blade Runner ja Mad Max -trilogia tapaan. Tyyliltään yhtyeen musiikkia kutsuttiin toisinaan kyberpunkiksi.

Historiaa

Sigue Sigue Sputnikin alkuperäiskokoonpanoon kuuluivat Tony Jamesin lisäksi Martin Degville, Neal X (oik. Neal Whitmore), Chris Kavanagh, Ray Mayhew ja Yana Ya Ya. Yhtye otti nimensä manilalaisen katujengin nimestä, nimi on suomeksi "pala, pala, satelliitti". Yhtyeen erikoinen meikattu ulkonäkö, johon kuuluivat värikkäät mohikaanihiukset, peruukit ja sukupuolia sekoittava fetissipukeutuminen (kumia, nahkaa, piikkikorkokenkiä) herätti median huomion. Sittemmin samaa tyyliä ovat käyttäneet monet gootti- ja glam rock -yhtyeet, mutta Sigue Sigue Sputnikin aikaan se oli uutta ja uniikkia.
Yhtyeen brändi oli tarkkaan harkittu ja suunniteltu ennen sen ensimmäisiä julkisia esiintymisiä. Tony James otti vaikutteita Sex Pistols -manageri Malcolm McLarenin epäortodoksisista promootiomenetelmistä ja loi Sigue Sigue Sputnikin ympärille suuren määrän hypeä. James esitteli levy-yhtiöpäälliköille lyhyitä videokollaaseja futuristisista science fiction -elokuvista yhtyeen "demonauhana". Useat levy-yhtiöt kilpailivat Sigue Sigue Sputnikista, ja lopulta Tony James valitsi EMI:n.
Julkisuuskuohunnan keskellä Sigue Sigue Sputnik julkaisi ensimmäisen singlensä "Love Missile F1-11". Se nousi brittilistan kolmanneksi ja oli listoilla monessa muussakin maassa. Singlen ja sitä seuranneen albumin tuotti italialainen tuottaja ja elokuvamusiikkilegenda Giorgio Moroder. Vuoden 1986 debyyttialbumin Flaunt It erikoisuus oli kappaleiden välissä kuultavat mainokset.
Yhtye hajosi toisen albuminsa Dress for Excess jälkeen. Sen singlen "Success" tuotti brittituottajakolmikko Stock, Aitken & Waterman.

1990- ja 2000-luku

Tony James soitti The Sisters of Mercyssa vuosina 1989–1991, Chris Kavanagh liittyi Big Audio Dynamite II:een ja Ray Mayhew perusti Mayhem Derangedin. Sigue Sigue Sputnik teki kaksi uutta tulemista Tony Jamesin johdolla ilman kaikkia alkuperäisjäseniä. 1990-luvulla yhtye julkaisi albumin Sputnik: The First Generation, jossa mukana oli japanilainen Tomoyasu Hotei. Vuonna 2001 ilmestyi nettilevytykseen albumi Pirate Space.
Hormonaalinen säätelyjärjestelmä

Hormonaalinen säätelyjärjestelmä ohjaa ihmisen elimistön biologisia rytmejä, kuten uni- ja valvetilan vuorottelua. Siihen kuuluvat ihmisellä muuta hormonieritystä ohjaavat hypotalamus ja aivolisäke. Monet rytmeistä ovat sisäsyntyisiä eli endogeenisia, kehon itsensä tahdistamia. Usein niihin liittyy myös ympäristöstä tulevia eli eksogeenisia vaikutuksia.
Ihmisen sisäsyntyisesti tahdistettuja rytmejä ovat naisten kuukautiskierto sekä unen ja valvetilan vuorottelu eli vuorokausirytmi. Vuorokausirytmi vaikuttaa vireystilaan. Ihmisen niin sanottu biologinen kello säätelee vuorokausirytmiä. Biologinen kello on paikannettu limbisen järjestelmän hypotalamukseen. Esimerkiksi valoisuuden vähentyessä hypotalamukseen kytkeytyvä käpyrauhanen alkaa erittää nukahtamista edistävää melatoniinia.
Hormonaalinen säätelyjärjestelmä vaikuttaa myös muistiin ja tunteisiin. Hippokampukseen kytkeytyneellä mantelitumakkeella on keskeinen merkitys emotionaalisesti värittyneiden asioiden muistamisessa. Sen aktivoivat voimakkaiden tunnetilojen yhteydessä erittyvät hormonit, kuten adrenaliini ja kortisoli.
Hormonaalinen säätelyjärjestelmä säätelee nimensä mukaisesti hormonien tuotantoa. Hormonit vaikuttavat monella tapaa ihmisen toimintaan. Esimerkiksi seksuaaliset halut ovat peräisin testosteronin ja estrogeenin pitoisuuksien vaihteluista. Myös ympäristön ärsykkeiden aikaansaama stressireaktio pohjautuu hormonien erittymiseen.
Johan Lilius (professori)

Carl Johan Lilius (s. 22. elokuuta 1964 Helsinki) on Lilius-sukuun kuuluva Åbo Akademin tietotekniikan professori. 
Johan Lilius syntyi professori, pääjohtaja Henrik Liliuksen ja professori Pirkko Laineen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1994 on puheterapeutti Katriina Kirjavainen. Liliuksesta tuli Åbo Akademin tietotekniikan professori vuonna 2001. Lilius valmistui diplomi-insinööriksi Teknillisestä korkeakoulusta 1989 ja väitteli sielä tekniikan tohtoriksi 1995. Hän on erikoistunut sulautettujen järjestelmien tietotekniikkaan ja tutkinut myös formaaleja kieliä. Lilius on laatinut alaltaan yli 150 tieteellistä julkaisua ja viitisenkymmentä teknistä raporttia sekä ohjannut kymmenkunta väitöstyötä ja useita kymmeniä muita opinnäytteitä.
Kadonneen arkin metsästäjät

Kadonneen arkin metsästäjät (engl. Ooops! Noah is Gone) on Saksan, Luxemburgin, Belgian ja Irlannin tuotantoyhtiöiden yhteistyössä tekemä komedinen  tietokoneanimaatioseikkailuelokuva siitä, mitä tapahtui olennoille, jotka jäivät raamatussa kerrotusta Nooan arkista.
Jimmy Finlayson

James Henderson ”Jimmy” Finlayson (27. elokuuta 1887 Larbert – 9. lokakuuta 1953) oli skotlantilais-amerikkalainen näyttelijä, joka toimi sekä ääni- että mykkäelokuvissa. Kaljuna ja valeviiksissä esiintyneellä Finlaysonilla oli monia koomisia maneereita, kuten tukahdutettu manaus D'oh! sekä kiukkua ja hämmästystä kuvaava ilmehdintä. Finlaysonin lempinimi oli Fin. Hän esitti Fin-nimistä hahmoa elokuvassa The Bohemian Girl  (1936) ja Mickey Finniä Way Out Westissä (1937).

Ura

Finlayson syntyi Alexander ja Isabella (o.s. Henderson) Finlaysonille Larbertissa, Skotlannissa. Hän opiskeli George Watson's Collegessa ennen kuin jättäytyi pois Edinburghin yliopistosta ryhtyäkseen näyttelijäksi. Hän sai pääosan West End -tuotoksessa Bunty Pulls the Strings. Hän muutti Yhdysvaltoihin 1912 uusien roolin Broadwayllä, mutta jättäytyi pois teatterikiertueelta 1916 tavoitellakseen uraa Hollywoodissa. Hän nai Emily Gilbertin vuonna 1919. Finlayson näytteli pääosaa lukuisissa Mack Sennettin komedioissa, merkittävimpänä yhtä alkuperäisistä Keystone Kopseista. Freelance-näyttelijänä hän teki useita myöhempiä filmejään Britanniassa. Hän jäi sairauden takia eläkkeelle vuosia ennen 1953 Los Angelesissa tapahtunutta kuolemaansa: hän kuoli 66-vuotiaana kotonaan sydänkohtaukseen.
Hänet muistetaan parhaiten työstään Hal Roachin studioilla. Hän esitti 33 Ohukainen ja Paksukainen -filmissä useimmiten näiden vastustajaa tai konnaa. Hän esiintyi myös Stan Laurelin kanssa 19 filmissä ja Oliver Hardyn kanssa viidessä ennen kuin kaksikko yhdisti voimansa.
Heikinmessu

Heikinmessut olivat Suomen suojeluspyhimyksen Pyhän Henrikin kunniaksi pidettyjä kirkkojuhlia, joiden vietto alkoi 1200- ja 1300-luvun vaihteessa. Juhlia oli vuosittain kaksi. Pyhimyksen kuolinpäivänä 20. tammikuuta vietettiin "talvi-Heikkiä". Skandinaviassa juhlapäivä oli 19. tammikuuta, johon Suomessakin myöhemmin siirryttiin ja joka nykyäänkin on Heikin ja Henrikin nimipäivä. "Kesä-Heikki" oli Pyhän Henrikin luiden Turkuun siirtämisen eli translaation muistopäivä 18. kesäkuuta.
Suurimmat juhlat vietettiin Turussa ja pienempiä kautta maan. Pyhiinvaelluskohteina olivat kuolinpaikka Köyliönjärven Kirkkosaari ja aiempi hautapaikka eli Nousiaisten kirkko. Heikinmessuja on vietetty myös Pohjoismaissa, Saksassa ja Englannissa, joka oli Pyhän Henrikin synnyinmaa.
Jo varhain järjestettiin Turussa juhlapäivinä markkinat. Talvella niihin liittyi heikinmarkkinat (pidettiinhän ne Heikin päivänä) ja kesällä tuohimarkkinat. Tuohimarkkinoita pidettiin vielä 1900-luvun alussa. Turun, Nousiaisen ja Köyliön yhdisti aikoinaan kesällä käytössä ollut kesätie, jota pyhiinvaeltajat ja kauppamiehet käyttivät. Tähän niin kutsuttuun Sant Henrikin tiehen liittyi ympäröiviltä seuduilta tulevia muita teitä.
Turun lisäksi toinen merkittävä Heikinmessujen aikainen kokoontumispaikka oli Kokemäen Ylistaron kylässä sijaitseva Pyhän Henrikin saarnahuone ympäristöineen. Perimätiedon mukaan piispa vietti rakennuksessa viimeisen yönsä ennen Köyliönjärven jäällä tapahtunutta surmaansa. Saarnahuoneesta tuli myöhemmin merkittävä pyhiinvaelluspaikka, jossa Heikinmessujen aikaan järjestettiin lisäksi kärjäjiä ja markkinoita.
Thomas Secker

Thomas Secker (1693–1768) oli Canterburyn arkkipiispa. Hänestä tuli Bristolin piispa vuonna 1735, Oxfordin piispa kaksi vuotta myöhemmin ja 1758 Canterburyn arkkipiispa.
Nokisenkoski

Nokisenkoski on koski Rautalammella ja Rautalammin reitillä. Sen kautta Niiniveden vesi laskee Miekkaveteen. Kosken pituus on 200 m ja virtaama keskimäärin 39 m³ sekunnissa. Vesistöön on istutettu kuhaa, järvitaimenta, planktonsiikaa, haukea, lahnaa sekä säynävää. Tärkeimmät saaliskalat ovat taimen, siika ja harjus. Koski sijaitsee Suonenjoen-Vesannon välisen 545-tien varrella Vaajasalmella, 17 km Suonenjoelta. Rannat ovat helppokulkuisia, joten koski soveltuu hyvin perho- ja uistinkalastukseen.
Lafayette (Indiana)

Maantiede

Lafayetten koordinaatit ovat  40°24′38″ pohjoista leveyttä ja 86°52′29″ läntistä pituutta. Korkeus merenpinnasta kaupungintalolla on 168 metriä, mutta se vaihtelee ympäri kaupunkia noin 150 metristä 210 metriin. Kaupungilla on yhteensä pinta-alaa noin 52 km², josta kaikki on maata.