Come Taste the Band

Mark IV muodostuu

Koska Blackmore oli ollut eräs yhtyeen johtohahmoista, monet povasivat Deep Purplen hajoamista. Lord ja Paice olivat valmiita lopettamaan, mutta Coverdale ja Hughes näkivät kitaristin vaihdon tilaisuutena kehittää yhtyeen musiikkia eteenpäin ja saivat ylipuhuttua Lordin ja Paicen jatkamaan. Yhtye matkusti Robert Simonin Pirate Studiolle Hollywoodiin ja aloitti uuden kitaristin etsinnät, jotka venyivät ja kävivät turhauttaviksi. Coverdalen innostuttua Miles Davisin yhtyeen entisen rumpalin Billy Cobhamin Spectrum-albumista hän kiinnostui sillä soittavasta Tommy Bolinista. Coverdale soitti albumin Lordille, ja myös tämän mielestä Bolin oli hyvä vaihtoehto. Bolinia pyydettiin pian tämän jälkeen soittamaan Deep Purplen kanssa.
Bolin oli hyvin epätodennäköinen jäsen brittiläiseen heavy-yhtyeeseen, sillä hän oli yhdysvaltalainen ja työskennellyt enemmän jazz–rock-fuusion parissa. Hän tiesi yhtyeestä hyvin vähän ja oli kuullut siltä vain kappaleet ”Smoke on the Water” ja ”Hush”. Juuri soololevynsä äänitykset aloittanutta Bolinia itseään ei brittiläiseen yhtyeeseen liittyminen juuri kiinnostanut, mutta hän tuli kuitenkin ”jammailemaan” nelikon kanssa. Yhtye vakuuttui Bolinin taidoista ja varsinkin Lord nautti Bolinin kanssa soittamisesta:

»[Bolin] käveli sisään langanlaihana, sulkia vihreiksi, keltaisiksi ja sinisiksi värjätyissä hiuksissaan. Mukana oli tyrmäävän upea hawaijilaistyttö pelkässä virkatussa mekossa. Hän tökkäsi [kitaransa] kiinni neljään satawattiseen Marshall-vahvistimeen. Voin vannoa että se oli yhtä jännittävää kuin soittaminen Ritchie [Blackmore]n kanssa. [...] Ja David [Coverdale] toisteli ”Mitäs minä sanoin, mitäs minä sanoin?”» 
(Jon Lord)
Myös Bolin innostui yhtyeestä, jonka kanssa ”jammaileminen” sujui erittäin hyvin, ja liittyi siihen. Pian Bolinin liittymisen jälkeen yhtyettä kohtasi tragedia, kun pitkäaikainen roudari Ron Quinton kuoli auto-onnettomuudessa. Tästä ja Bolinin vähäisistä Deep Purple -tiedoista huolimatta harjoitukset sekä yhdessä säveltäminen lähtivät hyvin käyntiin, ja uusi kokoonpano oli innostunut ja motivoitunut. Muut yhtyeen jäsenet tulivat hyvin toimeen Bolinin kanssa, joka oli iloinen ja ulospäinsuuntautunut, toisin kuin vaikeana persoonana pidetty Blackmore. Jopa Blackmore itse piti Bolinia hyvänä valintana seuraajakseen, ja heistä tulikin ystäviä Bolinin Deep Purpleen liittymisen jälkeen. Heidän välinsä kuitenkin rikkoutuivat melko pian Blackmoren syytettyä vaimonsa Bärbel Hardien pettäneen häntä usean miehen kanssa – Bolin oli yksi avioero-oikeudenkäynnin vastaajista, mutta kiisti harrastaneensa seksiä Bärbelin kanssa.
Deep Purplen managerit sen sijaan eivät olleet yhtä innoissaan, sillä heissä Bolinin amerikkalaisuus herätti epäilyksiä. Toinen ongelma oli aikataulutus, sillä Bolinin piti äänittää ja promotoida myös tekeillä ollutta sooloalbumiaan – Deep Purplen aikataulut olivat perinteisesti olleet tiukkoja ja työtahti nopea. Sovittiin, että yhtye hellittäisi hieman ja että Bolin voisi näiden taukojen aikana hoitaa soolouraansa.

Äänitykset

Ennen Come Taste the Bandin äänityksiä Bolin viimeisteli sooloalbuminsa Teaser. Sekä Glenn Hughesin että Jon Lordin on kerrottu osallistuneen albumin tekoon, vaikka heitä ei mainitakaan albumin tekijätiedoissa. Aiemminkin klassista musiikkia ja rockia yhdistellyt, tuotteliaana muusikkona tunnettu Lord myös sävelsi ja äänitti tauon aikana barokkimusiikkia ja moderneja yhtyesoittimia yhdistelleen Sarabanden. Teosta on pidetty Lordin hienoimpana saavutuksena soolourallaan.
Come Taste the Band äänitettiin Musicland-studiolla Münchenissä 3. elokuuta – 1. syyskuuta 1975. Suurin osa materiaalista oli ollut valmiina jo ennen Teaserin ja Sarabanden äänityksiä. Kappaleet ovat pääosin Coverdalen ja Bolinin tekemiä. Bolinilla oli paljon ideoita myös uuden albumin teossa, vaikka olikin juuri levyttänyt toisen albumin. Yhtyeen jäsenet antoivat hänen säveltää melko vapaasti, mikä ilahdutti Bolinia. Lisäksi Bolinin ystävä, kokonaan yhtyeen ulkopuolinen Jeff Cook on ollut mukana säveltämässä ”Lady Luckia”. Coverdalen sanoitukset kertovat pääasiassa rakkaudesta ja seksistä. Albumin tuotti Martin Birch yhteistyössä yhtyeen kanssa. Miksauksen viimeistelivät Birch ja Ian Paice.
Glenn Hughesin kokaiininkäyttö oli äänityksien aikaan kehittynyt niin pahaksi, että ongelmat huumeiden kanssa haittasivat merkittävästi albumin äänityksiä. Bolin joutuikin soittamaan ”Comin' Home” -kappaleella myös bassoa. Hän laulaa myös lyhyen osuuden ”Dealer”-kappaleella. Äänitysten lopulla Hughes sairastui maksatulehdukseen, joten hän laulaa albumilla huomattavasti vähemmän kuin kahdella edellisellä Deep Purple -albumilla. Hänen ja Coverdalen aiempia albumeita värittänyttä yhteislaulua ei kuulla kuin Come Taste the Bandin viimeisellä kappaleella ”You Keep on Moving”. Äänitysten jälkeen muut jäsenet asettivatkin Hughesin yhtyeessä jatkamisen ehdoksi, että tämä hoitaisi itsensä kuntoon.
Bolinin soitto oli erilaista kuin Blackmoren, mikä tuo albumille omaa sävyään. Bolin käytti soitossaan runsaasti efektipedaaleja ja muita efektejä ja hyödynsi studion tuomia mahdollisuuksia paljon enemmän kuin Blackmore; albumilla kuullaan esimerkiksi runsaasti päällekkäisiä kitararaitoja. Kosketinsoittaja Jon Lord on suuren osan ajasta albumilla taka-alalla lukuun ottamatta soolojaan ”Love Child” -kappaleessa ja kosketinvetoista ”This Time Aroundia”, jolla hän soittaa kaikkia soittimia. ”This Time Aroundin” B-osan muodostava ”Owed to ’G’” taas on Bolinin soolonumero, joka on nimensä mukaisesti omistettu Deep Purplen aiemmat hitit ”Black Night” ja ”Burn” sävellyksillään inspiroineelle George Gershwinille.
Come Taste the Bandin kappaleissa on poikkeuksena aiempiin albumeihin verrattuna myös funkvaikutteita, mutta kuten Coverdale oli jo ennen Bolinin yhtyeeseen liittymistä luvannut, albumi on kuitenkin rockimpi kuin edeltäjänsä Stormbringer, jolla kuullaan runsaasti vaikutteita mustasta musiikista. Kokoonpanon alkuviikkojen harjoitussessioissa ja niissä äänitetyillä demoilla kuultuja ”jammailuja” Come Taste the Bandiltä sen sijaan ei juuri löydy.

Yleistä kappaleista

Come Taste the Bandin avausraita ”Comin’ Home” yhdistelee Deep Purplen vanhaa ja uutta tyyliä. Kappaleen aloittava Ian Paicen rumpufilli on sama, joka käynnisti yhtyeen edellisen kokoonpanon konsertit. Uutta kappaleeseen tuo taas kitaristi Tommy Bolinin efektitäytteinen soittotyyli, joka eroaa merkittävästi edelliskitaristi Ritchie Blackmoren vastaavasta. Itse kappale edustaa energistä, suoraviivaista rockia. ”Comin’ Homea” seuraa melko samantyylinen ”Lady Luck”. Sen sävellys on Jeff Cookin tekemä, ja Tommy Bolin toi kappaleen mukanaan liittyessään Deep Purpleen. Sinisilmäisestä mustalaiskuningattaresta kertovan sanoituksen on kirjoittanut solisti David Coverdale. Glenn Hughesin laulamaa kitaravoittoista kappaletta, ”Gettin’ Tighter”, on pidetty koko levyn menevimpänä ja siinä kuultiin enemmän funk-vaikutteita kuin missään Deep Purplen kappaleessa koskaan aiemmin. ”Gettin’ Tighteriin” verrattuna albumin neljäs kappale ”Dealer” on sävyltään synkkä. Kappaleessa kuullaan myös pari tahtia Tommy Bolinin laulua. A-puolen viimeinen raita on ”I Need Love”, jota on sanottu Come Taste the Bandin ainoaksi täytekappaleeksi. David Coverdalen sanoitukset käsittelevät seksiä, mikä aiheena oli jo muodostunut hänen tavaramerkikseen. Kappaleessa on mukana myös naistaustalaulaja.
B-puolen aloittaa ”Drifter”, joka oli saatu valmiiksi jo Pirate-studion harjoitusten aikana. Kappale on menevä ja sen kitarariffiä on pidetty onnistuneena. Seuraavassa kappaleessa, ”Love Child”, Jon Lordin kosketintyöskentely on merkittävässä osassa. ”This Time Around”, jossa Glenn Hughes laulaa Jon Lordin kosketinpohjan päälle, toimii introna Tommy Bolinin säveltämälle ”Owed to ’G’” -instrumentaalille. G-kirjain oli kunnianosoitus säveltäjä George Gershwinille, jonka sävellyksistä Deep Purplen kuuluisat kappaleet ”Black Night” ja ”Burn” olivat saaneet innoituksensa. Kappaletta on pidetty albumin parhaimpiin kuuluvana. Come Taste the Bandin päättää ”You Keep on Moving”, jolla Coverdale ja Hughes esittävät ainoan kerran levyllä yhteislauluaan, joka oli ollut tärkeässä osassa kahdella edellisellä Deep Purple -albumilla. ”You Keep on Moving” julkaistiin myös albumin ainoana singlenä Britanniassa.

Julkaisu

Albumi julkaistiin ensimmäisen kerran 10. lokakuuta 1975. Britanniassa albumin julkaisi Deep Purplen oma levy-yhtiö Purple Records, ja Yhdysvalloissa sen julkaisi Warner Bros. Siltä julkaistiin myös kaksi singleä, ”You Keep on Moving” Britanniassa ja ”Gettin’ Tighter” Yhdysvalloissa. Sittemmin albumista on julkaistu useita uusintapainoksia, ensin vinyyleinä ja myöhemmin CD:nä. Lisäksi on julkaistu remasteroituja versioita.
Useimmista muista 1970-luvun Deep Purple -albumeista on julkaistu jo 1990-luvulla laajennettuja 25-vuotisuusintapainoksia. Vastaavaa Come Taste the Band -painosta suunniteltiin pitkään, kunnes lopulta vuonna 2010 ilmoitettiin, että albumista julkaistaisiin 35-vuotisjuhlajulkaisu. Ilmoitettua julkaisupäivämäärää lykättiin useasti, kunnes Come Taste the Band – 35th Anniversary Edition julkaistiin lopulta marraskuussa 2010. Se on ilmestynyt sekä kahden CD:n että kahden LP:n pakettina. Ensimmäinen levy sisältää alkuperäisen albumin ja singleversion kappaleesta ”You Keep on Moving” remasteroituna, ja toinen Kevin Shirleyn remixit kappaleista, sekä kaksi uutta kappaletta.

Kaupallinen menestys

Come Taste the Band ei menestynyt ilmestyessään aiempien Deep Purple -albumien tavoin. Se ei yltänyt missään maassa listojen kärkipäähän, ja yhtyeen kotimaassa Britanniassa sijoitus oli parhaimmillaan 19. Yhdysvalloissa albumi sijoittui sijalle 43. Suomessa aiemmin suositun yhtyeen albumi ei päässyt listoille lainkaan. Albumi olikin kaupallisesti huonoiten menestynyt 1970-luvun Deep Purple -studioalbumi. Tästä huolimatta sen myynti ylitti 60 000 kappaletta jo 1. marraskuuta 1975 ansaiten yhtyeelle hopealevyn.

Kriitikoiden suhtautuminen

Heikon kaupallisen menestyksen lisäksi sekä fanit että kriitikot antoivat albumista ristiriitaista palautetta. Rolling Stonen kriitikko Kris Nicholson kuitenkin piti albumista. Hän kehui Bolinia edeltäjäänsä monipuolisemmaksi kitaristiksi ja albumin uusia musiikillisia suuntia oivina aluevaltauksina Deep Purplelle. Nicholsonin mielestä Deep Purple oli Bolinin avulla päässyt eroon aiempien albumien ennalta-arvattavuudesta ja luotti nyt äänenvoimakkuuden sijaan nyansseihin. Toisessa aikalaisarviossa Sounds-lehden Geoff Barton kirjoitti Bolinin tuoneen yhtyeeseen uutta voimaa, minkä seurauksena musiikissa voi pitkästä aikaa aistia soittamisen iloa. Bolinin soitto on letkeää mutta hillittyä, ja yleisvaikutelma on vapaamuotoisempi ja hyväntuulisempi kuin Deep Purplen aiemmilla albumeilla. Bartonin mukaan Come Taste the Band on selvästi keskivertoa parempi rock-levy, mutta hän ei kuitenkaan ole varma, onko se riittävän hyvä takaamaan yhtyeen jatkuvuuden.
Myöhemmissä arvosteluissa albumi on saanut pääasiassa myönteistä palautetta, joskin sen yleensä katsotaan olevan yhtyeen kahden edellisen kokoonpanon levytyksiä heikompi. Toimittaja Daniel Bukszpanin kirjoitti vuonna 2003 ”tyylillisesti ehyen ja linjakkaan” albumi olleen ”monien yllätykseksi [Deep Purplen] vahvin levy vuosikausiin”. Allmusicin Alex Henderson taas kehuu Bolinia lahjakkaaksi ja Come Taste the Bandin musiikkia ”ihan hyväksi” ja miellyttäväksi. Kuitenkaan albumi ei kohoa yhtyeen parhaimpien saavutusten joukkoon, eikä sen kappalemateriaalin joukossa ole ainuttakaan suurta klassikkoa. Henderson antaa arvosanaksi kolme ja puoli tähteä viidestä. BBC:n Greg Moffitt kehui vuoden 2010 arvostelussa erityisesti Coverdalen laulua ja Bolinin kitaransoittoa. Hänestä Come Taste the Band edustaa ”piristävää easy listeningiä” ja on ”kaukana katastrofista”, kunhan albumia tarkastelee sen omilla ehdoilla. Yhtyeen huippuaikojen räjähtävä energia on kuitenkin vaihtunut ”harmittomiin pikku kipinöihin”. Sputnikmusicin Jamie Twort kuvailee Come Taste the Bandia aliarvostetuksi albumiksi, joka on vahva esitys sekä kappalemateriaalin että soiton suhteen. Äänimaailmaltaan se eroaa yhtyeen aiemmasta tuotannosta lähinnä Bolinin soittotyylin vuoksi. Albumin parhaat kappaleet ovat kolme ensimmäistä, minkä jälkeen se menettää osan energiastaan; suurin yllätys on kuitenkin B-puolen ”This Time Around”, joka on Deep Purplelle epätyypillinen pianoballadi. Twort antaa arvosanaksi 3,5 pistettä viidestä.
Viime vuosien aikana albumi on alkanut saada arvostusta myös Deep Purple -fanien keskuudessa. Deep Purple -historiikin kirjoittanut Heikki Heino kehuu albumia ja toteaa että ”albumin kakkospuoli on [...] yksi Purplen levytysuran onnistuneimmista kokonaisuuksista”. Suomen Deep Purple -yhdistys Perfect Strangers of Finlandin kriitikko Jari Kaikkonen kehuu Come Taste the Bandia peräti yhtyeen parhaaksi. Hän myös sanoo albumin merkittävästi poikkeavan musiikillisesti kaikista muista Deep Purplen albumeista aivan omanlaisella soundillaan.
Toisaalta kielitieteilijä ja rock-kriitikko George Starostin kritisoi Come Taste the Bandin kappalemateriaalin olevan ”jätettä”. Hänestä Bolin on pätevä muttei läheskään Blackmoren veroinen kitaristi, ja halpahintaiset yritykset jäljitellä tämän soittotyyliä ovat epäonnistuneita. Coverdale taas tekee parhaansa ohjatakseen Deep Purplen pois vahvuusalueeltaan ja kohti mitäänsanomatonta valtavirtaa. Starostin korostaa, ettei itse pidä funkista, mutta arvelee, että Come Taste the Bandista nauttivat vain ”geneerisen funkin” intohimoisimmat harrastajat. Tyylilajin lukemattomista muista edustajista albumi eroaa vain hieman tavanomaista raskaamman äänimaailmansa ansiosta. Starostin pitääkin todennäköisenä, että Deep Purplen ura olisi joka tapauksessa loppunut pian, vaikka Bolinin huumeongelma ei olisikaan vauhdittanut vääjäämätöntä loppua. Hän kuitenkin kehuu Come Taste the Bandin kansikuvaa, joka Deep Purple in Rockin kannen ohella oli yhtyeen siihenastisista mielenkiintoisin.
Rumpali Ian Paice on myöhemmin kertonut pitävänsä levystä, vaikkakin myöntää pohtineensa sitä, missä määrin albumi oikeastaan on Deep Purple -albumi. Deep Purplen aiempi laulaja Ian Gillan taas on kertonut albumin funk-vaikutteiden tyrmistyttäneen häntä:

»Mitä tulee Mk IV-kokoonpanoon, kuuntelin heidän Come Taste The Band -levynsä. Mielestäni se ei ollut Purplea. Kokoonpanon keikkailusta minulla ei ole pahaa sanottavaa mutta mielestäni se ei ole lainkaan Deep Purple. Glenn Hughes on luonnostaan taitava muusikko mutta [...] en laske häntä aidoksi Purple-jäseneksi. Mk IV-kokoonpanossa oli taitoa mutta eihän futisjoukkueestakaan välttämättä tule voittajatiimiä pelkästään isolla rahalla.» 
(Ian Gillan)

Valmistautuminen kiertueeseen

Yhtye aloitti harjoittelun tulevaa kiertuetta varten Pirate Studiolla. Sessiot päättyivät epämiellyttävällä tavalla. Ritchie Blackmore kokosi juuri uutta Rainbow-yhtyettään studion toisella puolella. Blackmore halusi vuokrata koko studion, eikä mieli muuttunut, kun studion omistaja Robert Simon kertoi toisen paikallaolijan olevan Deep Purple. Välttääkseen kiusallisen tilanteen Simon keksi niin kovan hinnan, ettei uskonut Blackmoren suostuvan siihen – toisin kuitenkin kävi. Pettyneet Deep Purplen jäsenet suivaantuivat Simonille siinä määrin, että Come Taste the Bandin kansitekstit eivät mainitse Simonia tai tämän studiota lainkaan, vaan kertovat albumin sävelletyn kokonaisuudessaan Münchenissä.
Yhtyeessä alkoi syntyä ristiriitoja jo ennen kiertueen alkua, vaikka Hughes tulikin hyvin toimeen Bolinin kanssa ja he ystävystyivät nopeasti. Uusien kappaleiden lisäksi soittolistaan otettiin myös Deep Purplen vanhoja hittejä. Aiemmin taiteellisesta vapaudesta nauttinut Bolin ei ilahtunut, kun häntä pyydettiin soittamaan Deep Purplen vanhemmat kappaleet samalla lailla kuin Blackmore. Tätä ei kuitenkaan kestänyt pitkän aikaa, vaan pian Bolin, osittain Blackmoren kanssa riitaantumisen vuoksi, lopetti välittämästä hänen esimerkistään.

»Voisin katkaista kielen soittaessani "Smoke on the Wateria" tai mitä vain vanhaa biisiä jota esitämme, eikä asialla olisi suurtakaan merkitystä, sillä nämä kappaleet ovat iskostuneet ihmisten takaraivoon niin tiukasti, että he mielessään täyttävät minkä tahansa aukon.» 
(Tommy Bolin)
Musiikillisia erimielisyyksiä huomattavasti vakavamman ongelman muodosti Bolinin heroiiniriippuvuus, jota hän salaili muulta yhtyeeltä. Bolinin ja Hughesin huumeidenkäyttö oli yhtyeessä uusi ongelma, sillä toisin kuin monet muut aikansa rock-yhtyeet, Deep Purplen jäsenet eivät olleet käyttäneet huumeita, vaikka alkoholinkäyttö olikin ollut runsasta ja välillä holtitonta. Bolinin huumeongelma selvisi muille jäsenille vasta kiertueen jo alettua, sillä kokeneena käyttäjänä hän kykeni salaamaan riippuvuutensa niin kauan kuin heroiinia oli saatavilla. Kiertueen alettua ei enää ollut muuta mahdollisuutta kuin yrittää parantaa Bolinin addiktiota, mutta yritykset epäonnistuivat – Hughesin riippuvuus saatiin sen sijaan jossain määrin hallintaan.

Konserttien rakenne

Deep Purple uusi Come Taste the Band -kiertuetta varten konserttiensa rakennetta. Aiemmin pitkät improvisoidut kitara- ja kosketinsoolot olivat liittyneet ainakin löyhästi kappaleiden rakenteisiin, mutta nyt niistä tehtiin erillisiä soolonumeroita. Blackmoren sooloista Bolinin erotti myös efektien käyttö. Suuri osa soitetusta materiaalista koostui uuden levyn kappaleista: jokaista niistä soitettiin jossain vaiheessa kiertuetta livenä. Bolinin yhtyeeseen liittyessä oli sovittu, että myös joitain hänen soolokappaleitaan esitettäisiin kiertueella, joten mukana oli kolme kappaletta Bolinin Teaser-soololevyltä: ”Wild Dogs”, ”Marching Powder” ja ”Homeward Strut”. Bolin lauloi omat kappaleensa itse. Yhtyeen vanhoista kappaleista mukana olivat esimerkiksi Mark III -kokoonpanon ”Burn”, ”Stormbringer” ja ”You Fool No One”, MK II:lta ”Smoke on the Water” ja ”Space Truckin’” sekä encorena esitetty ”Highway Star”.

Epätasaisia konsertteja ja huonoa onnea

Koska uuden kokoonpanon saamaa vastaanottoa jännitettiin, kiertue päätettiin aloittaa Kaukoidästä, jossa Mark IV -kokoonpanon keikkakuntoa voitaisiin ”testata”, eikä Euroopassa ja Amerikassa kuultaisi mahdollisista epäonnistumisista. Kiertue alkoi Honolulusta marraskuun toisena 1975. Konserttien taso vaihteli paljon Bolinin kunnosta riippuen. Ensimmäiset keikat Australiassa ja Uudessa-Seelannissa onnistuivat hyvin, ja Bolin saatiin pidettyä erossa huumeista.
Kiertueen myötä yhtye matkusti joulukuussa Indonesiaan. Managerit olivat järjestäneet Deep Purplelle yhden konsertin Jakartassa, sillä se oli sopivasti lentomatkan varrella Uudesta-Seelannista Japaniin. Vaikka esiintyminen oli sovittu 7 000 hengen saliin, heidän odotettiinkin soittavan suurella yli sadantuhannen ihmisen stadionilla. Vielä enemmän yhtyeen yllätti paikallisen promoottorin Danny Sabrin toteamus, jonka mukaan yhtyeen täytyisi esiintyä myös seuraavana iltana. Deep Purplen kiertuemanageri Rob Cooksey vaati yhtyeen esiintymisestään saaman palkkion nostoa ja uhkasi Sabria kummankin keikan peruuttamisella ellei sovintoa syntyisi. Neuvottelut aloitettiin kuitenkin vasta ensimmäisen konsertin jo päätyttyä eikä tulosta tullut, koska indonesialaiset poistuivat paikalta.
Yksi Deep Purplen henkivartijoista, Patsy Collins, kuoli pudottuaan hotellin kuudennesta kerroksesta hissikuiluun. Poliisi pidätti Cookseyn, Glenn Hughesin ja erään toisen henkivartijan epäiltynä osuudesta kuolemaan – Hughes tosin päästettiin tästä huolimatta soittamaan toiseen konserttiin. Oikeudenkäynti pidettiin jo seuraavana aamuna. Sotilasvirkapukuinen tuomari totesi tapauksen olleen onnettomuus, mutta määräsi silti, etteivät pidätetyt pääsisi lähtemään elleivät lunastaisi passejaan 2 000 dollarilla. Kun yhtye teki lähtöä, he huomasivat lentokoneen renkaan hajonneen. Lentokentän miehistö ei suostunut korjaamaan rengasta, joten yhtyeen roudarien piti korjata kone vuokrattuaan ensin siihen tarvitut työkalut ja koneet 10 000 dollarilla. Yhtyeen jo ennen maahan tuloaan saama 11 000 dollarin suuruinen keikkapalkkio ei läheskään riittänyt kattamaan kaikkia Indonesiassa kertyneitä kuluja.
Indonesiassa Deep Purplea oli käynyt katsomassa yhteensä 150 000 ihmistä. Kumpikin konsertti oli kaoottinen. Ensimmäistä oli 35 000 maksaneen fanin lisäksi katsomassa lähes yhtä monta rikkomiensa aitojen läpi tullutta henkeä, vaikka paikalla oli konekiväärein aseistautuneita vartijoita. Toisella keikalla järjestystä piti yllä 6 000 aseistautunutta poliisia. Poliisi myös pahoinpiteli ihmisiä ja päästi poliisikoiransa riehumaan yleisön keskelle. Tapahtumien jälkeen Jon Lord ilmoitti, ettei enää koskaan esiintyisi Indonesiassa.
Indonesiassa Bolinille sattui vielä yksi onnettomuus, kun hän ei kyennyt saamaan haltuunsa kunnollista heroiinia ja joutui käyttämään käsiinsä päätynyttä huonolaatuista ainetta. Tuloksena hänen piikittämänsä käsi meni käyttökelvottomaan kuntoon eikä hän kyennyt soittamaan kunnolla. Bolin selitti muulle yhtyeelle saaneensa hermopinteen käden päällä nukkumisesta, mihin jonkin aikaa uskottiin. Toinen Indonesian-keikka ei Bolinin vamman vuoksi ollut musiikillisesti kovin onnistunut. Ongelmat jatkuivat vielä Japanissakin, ja Bolin joutui käyttämään kitarassaan avointa viritystä voidakseen soittaa edes jotenkin. Jon Lord joutui paikkaamaan Bolinin osuuksia uruillaan. Hieronnan ja akupunktion avulla käsi saatiin takaisin kuntoon, ja viimeinen Japanin-keikka Tokiossa onnistui jo paremmin. Konsertti äänitettiin, ja siitä julkaistiin myöhemmin – yhtyeestä riippumatta – livealbumi Last Concert in Japan, jota kuitenkin yleisesti pidetään epäonnistuneena. Glenn Hughesin mielestä albumia ei olisi ikinä pitänyt julkaista.
Vuoden 1976 alkupuolella Deep Purple suuntasi Amerikan-kiertueelle. Yhdysvaltalaisen Bolinin oli helpompi esiintyä kotimaassaan, ja Teaserin Amerikassa saama positiivinen vastaanotto ja hyvä menestys nostivat hänen itsetuntoaan. Kiertue sujuikin suurimmaksi osaksi hyvin. Parikymmentä vuotta myöhemmin julkaistiin Amerikan-kiertueella äänitetty livealbumi On the Wings of a Russian Foxbat. Yhtye teki Amerikassa alle kahden kuukauden sisään yhteensä kolmekymmentä keikkaa. Kova tahti kuitenkin kulutti yhtyettä. Amerikan-kiertueen jälkeen olikin tarkoitus pitää keikkatauko ja jatkaa esiintymisiä vasta kesällä. Managerit kuitenkin järjestivät yhtyeelle viiden keikan kiertueen Britanniaan jo maaliskuuksi. Deep Purple ei ollut esiintynyt kotiyleisölle lähes kahteen vuoteen, ja uusi kiertue ei sujunut odotusten mukaisesti. Bolinin amerikkalaisuus ei miellyttänyt kaikkia brittifaneja, ja yleisö huuteli keikoilla Blackmoren perään. Keikat eivät myöskään olleet aina tasoltaan kovin korkealaatuisia:

»Kuljimme ympäri maailmaa, tuhoten Deep Purplen maineen missä sitten ikinä soitimmekaan.» 
(Jon Lord vuonna 1995)
Kiertueen loppua kohden yhtyeen sisäiset kemiat alkoivat mennä solmuun, ja keikkojen taso vaihteli Bolinin huumeidenkäytön vuoksi suuresti, vaikka aiemmin keikkojen onnistuminen oli ollut yhtyeelle itsestäänselvyys. Keikkojen laatuun vaikutti negatiivisesti myös yhtyeen itsevarmuutta kolhinut Come Taste the Bandin saama negatiivinen palaute, ja Blackmoren perään huudellut yleisö sai Bolinin menettämään hermonsa. Jäsenillä oli erimielisyyksiä myös yhtyeen musiikillisesta linjasta. Coverdale, Lord ja Paice halusivat pitäytyä perinteisessä tyylissä, kun taas Bolin ja Hughes olivat kiinnostuneempia funkista. Hughes kertoikin haastatteluissa avoimesti halustaan keskittyä enemmän funkiin ja souliin eikä niinkään Deep Purplen tyyppiseen musiikkiin. Samaan aikaan Coverdale kertoi kaavailevansa soololevyä, koska ei pitänyt siitä, että Deep Purplessa laulaessaan hän sai vain ”huutaa”. Lisäksi häntä ärsyttivät Bolinin sekä Hughesin saamat lauluosuudet, sekä pitkät instrumentaaliosuudet ja soolonumerot, joiden aikana hänellä ei laulajana ollut paljoakaan tekemistä.

Yhtye hajoaa

Kiertueen viimeinen keikka Liverpoolissa 15. maaliskuuta 1976 jäi myös Deep Purplen viimeiseksi lähes kymmeneen vuoteen. Yleisö ei ollut lainkaan tyytyväinen konserttiin, ja Coverdalella oli lavalta poistuessaan kyyneleet silmissä. Hän ilmoitti että jättäisi yhtyeen saman tien, mutta Lord ja Paice vastasivat sen olevan mahdotonta, sillä Deep Purplea ei enää ollut. David Coverdale oli päättänyt erostaan jo aiemmin. Jon Lordin mukaan Bolinin ja Hughesin kanssa työskentely oli käynyt mahdottomaksi. Hänestä Deep Purple oli muuttunut parodiaksi itsestään ja siinä soittaminen alkoi hävettää.
Virallista ilmoitusta hajoamisesta ei annettu heti, sillä yhtyeelle ei oltu sovittu mitään tarkkaa jatkosuunnitelmaa. Kesälle oli kaavailtu Euroopan-kiertuetta, mutta se oli siirretty tulevaisuuteen, koska yhtye oli pahasti ylirasittunut. Bolinille ja Hughesille ei asiasta kerrottu heti, ja Bolin ehti jo kertoa haastattelussa odottavansa, että yhtye aloittaisi seuraavan Deep Purple -albumin teon. Hän ja Hughes saivatkin tietää yhtyeen hajoamisesta vasta, kun heinäkuussa annettiin virallinen ilmoitus, jossa kerrottiin yhtyeen haluavan lopettaa huipulla.
Jälkikäteen on arveltu, että yhtye ei ehkä olisi hajonnut, jos se olisi toiminut rauhallisemmin. Siten managerit olisivat voineet sopia löysemmistä aikatauluista jatkuvien keikkailujen sijaan, mikä olisi vähentänyt ylirasitusta ja mahdollistanut jäsenien suunnittelemien soololevyjen julkaisemisen. On spekuloitu, että myös Bolinin ja Hughesin huumeongelmat olisi voitu saada järjestettyä. Eräs syy managerien yhtyeelle kasaamiin valtaviin työmääriin oli aiemmin tiiviin yhteyden heidän ja yhtyeen jäsenten välillä katkeaminen, kun managerit olivat jääneet Eurooppaan Deep Purplen siirtyessä työskentelemään Yhdysvaltoihin. Toisaalta managerien haluttomuus järjestää yhtyeelle lomaa oli jo ajanut yhtyeen kuuluisan kakkoskokoonpanon hajoamaan kauan ennen muuttoa Amerikkaan.

Hajoamisen jälkeen

Tommy Bolinille oli vuonna 1976 tarjolla yhteistyötä muun muassa Glenn Hughesin kanssa. Hänen toinen sooloalbuminsa Private Eyes julkaistiin 1976, ja se sai positiivisen vastaanoton. Hän kuoli 25-vuotiaana 4. joulukuuta 1976 heroiinin yliannostukseen. David Coverdale teki kaksi soololevyä ja perusti myöhemmin suurta suosiota saavuttaneen hard rock -yhtye Whitesnaken. Glenn Hughes, Jon Lord ja Ian Paice tekivät yhteistyötä useiden muusikoiden ja yhtyeiden kanssa. Sekä Paice että Lord liittyivät myöhemmin Whitesnakeen.
Yhtyeen hajoamisenkin jälkeen julkaistiin useita siihen liittyviä albumeja, joihin kuului niin singlekokoelmia, keikkataltiointeja kuin parhaiden kappaleiden ja ennen julkaisemattomien kappaleiden kokoelmatkin. Lisäksi entisten jäsenten yhtyeet pysyivät aktiivisina 1980-luvulle asti. Deep Purple teki comebackin 1984, jolloin kasattiin uudestaan sen kakkoskokoonpano (MK II).