Tiibetin autonominen alue

Nimen etymologia

Tiibetin omakielisessä aluenimessä (Bod Jong) sana bod merkitsee ’tiibetiläistä’ ja sana jong ’aluetta’. Bod on sukua sanskriitinkieliselle Bhota-sanalle, jonka etymologiaa ei tunneta.
Alueen kiinankielinen nimi koostuu kahdesta ideogrammista: xī ’länsi’ ja zàng ’aarre’, joten sananmukaisesti käännettynä nimi olisi ’läntinen aarre’. Oikeampaa on kuitenkin tulkita merkitykseksi ’läntinen pyhä maa’, sillä kiinankielen  zàng jäljittelee ääntämyksellisesti vanhaa tiibetinkielistä ’puhdasta, pyhää’ tarkoittavaa nimeä. 
Nimen Tiibet alkuperää ei tunneta. Se arvellaan lainatun eurooppalaisiin kieliin arabeilta, jotka tunsivat sen jo 800-luvulla jaa. Alue esiintyy nimellä Tebet Marco Polon matkakertomuksissa.

Liittäminen Kiinaan

Kansan vapautusarmeija marssi Tiibetiin 1950 ja aloitti täten Kiinan–Tiibetin sodan. Vähäisen vastarinnan jälkeen Tiibetin oli taivuttava kiinalaisten teknisesti ylivoimaisen armeijan edessä. Dalai-laman ja Panchen-laman edustajat solmivat Pekingin painostuksen alaisina sopimuksen kiinalais-tiibetiläisestä ”yhteishallinnosta” kiinalaisten kanssa. Kiinan ote Tiibetistä kuitenkin kiristyi 1950-luvun loppupuolella, ja samalla tiibetiläisten vastarintaliike vahvistui. Tilanne kärjistyi alkuvuodesta 1959. Suurimmissa kaupungeissa armeija kukisti kapinan verisesti, ja dalai-lama pakeni Intiaan. Panchen-lama jäi nukkehallitsija-johtokuvaksi Lhasaan. Harvaan asutuilla seuduilla vastarinta jatkui pitkään tämän jälkeenkin.
Tiibetistä tehtiin autonominen alue vuonna 1965. Buddhalainen koulutusjärjestelmä korvattiin maallisella. Karja ja omaisuus kollektivisoitiin kansalta ”yhteisen hyvän” vuoksi, ja kansa valjastettiin emämaan tuotantorattaisiin. Kulttuurivallankumouksen aikana Tiibetissä hävitettiin paljon perinteistä kulttuuria, erityisesti buddhalaisuus tuomittiin täysin ja buddhalaista taidetta ja esineistöä tuhottiin. Suuri osa luostareista tuhottiin ja munkkiyhteisöjä hajotettiin mielivaltaisilla vangitsemisilla ja teloituksilla. Dalai Laman kuvan hallussapidosta joutuu tänäkin päivänä vankilaan ennalta määräämättömäksi ajaksi.
Kiinan uudistuspolitiikan myötä vuonna 1979 osa uskonnollisista vapauksista palautettiin ja hallintoa liberalisoitiin, mutta Kiinan hallintaa alueesta ei voi kiistää. Kiina on nujertanut Tiibetin itsenäisyyttä tai suurempia vapauksia vaativat kansanliikkeet.

Talous

Tiibetin autonomisen alueen vallitseva elinkeino on maanviljely omiin tarpeisiin. Maanviljelyä voidaan harjoittaa vain jokilaaksoissa, minkä vuoksi maatalouden painopiste on karjataloudessa. Tärkeimmät kotieläimet ovat jakki, lammas, vuohi ja hevonen. 
Etelä-Tiibetissä on ollut laajoja ja monipuolisia metsiä. Tiibetin autonominen alue onkin Kiinan suurin puutavaran lähde. Virallisten tilastojen mukaan Kiina oli hyödyntänyt Tiibetin metsiä vuoteen 1985 mennessä 54 miljardin Yhdysvaltain dollarin arvosta. Laajoja alueita on hakattu paljaiksi, mikä on johtanut tulviin ja eroosioon. Pakolaishallitus on vaatinut Kiinaa lopettamaan metsän uudistumisen kannalta tuhoisat hakkuut välittömästi.
Alueella on runsaat mineraalivarat. Lhasassa toimii pienimuotoista kevyttä teollisuutta.
Väestöltään Kiinan pienimpiin kuuluva Tiibet tuotti vuonna 2013 vain 0,1 prosentin osuuden maan bruttokansantuotteesta (BKT). Rahassa mitattuna osuus oli 80,8 mrd. Kiinan yuania CNY eli vuoden 2013 viimeisen päivän vaihtokurssein 9,7 mrd euroa. Kutakin asukasta kohden kansantuotetta kertyi maan neljänneksi vähiten eli 26 068 CNY tai noin 3 123 EUR, 62 % maan keskiarvotasosta.  Alempi per capita BKT-kertymä oli vain Guizhoussa, Gansussa ja Yunnanissa.

Liikenne

Qinghain ja Tiibetin autonomisen alueen välille avattiin lokakuussa 2005 rautatie. Se lisää tavaraliikennettä huomattavasti: rahdin odotetaan kasvavan 2.8 miljoonaan tonniin vuodessa vuoteen 2010 mennessä. Rautatieyhteys lisää myös turismia. Kriitikot pelkäävät rautatien lisäävän kiinalaisten asettumista alueelle, luonnonvarojen riistoa kiinalaisten hyväksi ja Kiinan sotilaallisen läsnäolon voimistumista alueella. 
Ennen rautatietä alueen tärkein maayhteys ulkomaailmaan oli Qinghain maakuntaan johtanut maantie, joka valmistui 1950-luvulla. Neljä muuta maantietä yhdistävät alueen Nepaliin, Yunnaniin, Qinghaihin ja Sinkiangiin. Ennen näitä maanteitä Tiibetiin pääsi vain ratsupolkuja pitkin.
Tiibetin autonomisella alueella on viisi lentoasemaa: pääkaupunki Lhasassa, Nyingchissä, Qamdossa, Xigazêssa ja Ngarin prefektuurissa. Kuudes lentoasema Nagqu Dagringin lentoasema on myös rakenteilla. Se rakennetaan 4 436 metrin korkeuteen meren pinnan yläpuolelle, joten siitä tulee korkeimmalla paikalla sijaitseva lentoasema maailmassa.

Turismi

Tiibetin autonominen alue oli pitkään suljettuna turismilta. 1970-luvun lopulla Lhasaan päästettiin tarkasti valvottuja turistiryhmiä, jotka majoitettiin länsimaiseen hotelliin kaupungin ulkopuolelle. Vuoden 1984 lopulta yksittäiset turistit saattoivat saada erikoisluvan alueella vierailua varten. Parin vuoden kuluttua kiinalaiset tulivat toisiin aatoksiin, ja yksittäisten matkailijoiden pääsy alueelle estettiin jälleen. Säännöt ovat sen jälkeen vaihdelleet. Tiibetin vastarintaliike on saanut liikaa yhteyksiä ulkomaille itsenäisten matkailijoiden kautta, niin välillä alue on ollut suljettuna ja välillä avoinna turisteille.
Vuonna 2006 avattu Peking-Lhasa rautatie on lisännyt turismia, ja jopa pakolaishallitus suosittelee sinne matkustamista. Yli 4000 km pitkä junamatka kestää kaksi päivää. Kun juna ei ole lentokoneen tavoin paineistettu, tarjotaan siellä lisähappea, koska rata nousee yli 5000 metrin korkeuteen.