google/wiki40b huggingface dataset:
Baskeri

Baskeri on barettia muistuttava pyöreä villamyssy, jossa on keskellä lyhyt napa. Ranskassa ja Espanjassa käytetään nykyisinkin usein baskeri-päähineitä. Muotipäähineeksi baskeri päätyi Greta Garbon innoittamana 1930-luvulla.
Baskeri on perinteisesti valmistettu yhdestä kappaleesta, neulomalla ohuesta langasta ja lopuksi villaa huovutetaan baskeriksi ja näin siitä saadaan saumaton. Sen keskellä on napa, missä suhteessa se eroaa baretista, mutta se eroaa siitä myös siinä suhteessa ettei siinä ole kantattua reunaa vaan usein päärme. Baretissa reuna on kantattu esimerkiksi silkki tai nahkanauhalla.

Baskerin historia

Baskerin tapaista villasta tehtyä päähinettä on käytetty Pohjois-Euroopasta Välimerelle jo pronssikaudella. Pyreneiden vuoristossa asuvien baskien parissa siitä on tullut osa kansallista identiteettiä. He kutsuvat sitä baskiksi txapela nimellä, muutkin sitä käyttäneet, mutta siitä huolimatta sitä pidetään erityisesti baskien päähineenä ja se onkin saanut eri kansojen keskuudessa baskeista johdettuja nimiä; ransk. béret basque, esp. boina, saks. baskenmütze, ital. basco ja ruots. basker.
Baskimaalla niitä on tehty eri värisinä mutta sittemmin sininen ja musta ovat yleistyneet työläisten käytössä. 1800-luvulla, ja 1900-luvun alussa baskereita alettiin valmistaa teollisesti ja Ranskassa, Espanjassa ja Italiassa oli parhaimmillaan yli 20 tehdasta tekemässä niitä, ja osa vanhoista tehtaista on toiminnassa edelleenkin, mutta pääasiassa niitä tuotetaan nykyään Etelä-Amerikan maissa. Japanissakin on yksi tehdas. Baskerien valmistuksen loputtua joistakin tehtaista on tehty baskerimuseoita, esimerkiksi Espanjassa Boinas La Encartada Museoa ja Ranskassa Musée du Béret. Vanhojen lopettaneiden tehtaiden tilalle on tullut uusia, jotka käyttävät käsityömäistä valmistustapaa ja tekevät yksilöllisempiä tuotteita.

Kuuluisia baskerin käyttäjiä

Nykypäivänä baskerin käyttö on liitetty erityisesti taiteellisesti suuntautuneisiin ihmisiin, ja niitä on ollut aina 1600-luvulta asti Rembrandtista alkaen, hänen jälkeensä ovat monet muutkin taiteilijat käyttäneet sitä esimerkiksi: Pablo Picasso, Auguste Rodin. Näyttelijöistä ainakin Greta Garbo ja Marlene Dietrich ovat sitä käyttäneet sekä elokuvaohjaajista Ingmar Bergman ja Federico Fellini, myös kirjailija Ernest Hemingway käytti sitä. 
1960-ja 1970-luvuilla baskerista tuli vallankumouksellisuuden symboli Che Guevaran jalanjäljissä 1960-luvulla alkoivat, ainakin Mustat pantterit USA:ssa, Väliaikainen IRA ja ETA:n sissit, käyttää baskeria joskin ETA:lla se ei välttämättä suoranaisesti liittynyt Che Guevaraan.
Taru Tikkanen

Taru Tikkanen on suomalainen ääninäyttelijä. Tikkanen on tehnyt äänirooleja piirrossarjoihin ja -elokuviin sekä toiminut äänikirjojen lukijana.
Marte Olsbu Røiseland

Arvokilpailut

Nuorten MM-kisoissa Olsbu kilpaili Nové Městossa 2011 ollen parhaimmillaan yhdeksäs normaalimatkalla. Vuonna 2014 hän voitti EM-kultaa pikamatkalta Nové Městossa.
Kontiolahden MM-kilpailuissa 2015 Olsbu oli pikamatkalla 31:s, takaa-ajossa 42:s ja viestissä viides. Holmenkollenin MM-kisoissa 2016 hän hiihti ankkuriosuuden maailmanmestaruuden voittaneessa Norjan naisten viestijoukkueessa sekä avausosuuden pronssille yltäneessä sekaviestijoukkueessa. Yhteislähdössä Olsbu oli seitsemäs, pikamatkalla 11:s, takaa-ajossa 16:s ja normaalimatkalla 42:s. Hohfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän sijoittui parhaimmillaan takaa-ajossa 16:nneksi.
Olsbu saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hopeaa pikakilpailussa 24,2 sekuntia Laura Dahlmeierille hävinneenä. Sekaviestissä hän hiihti avausosuuden Norjan hopeajoukkueessa. Takaa-ajossa hän sijoittui neljänneksi, yhteislähdössä kahdeksanneksi, normaalimatkalla 71:nneksi ja naisten viestissä neljänneksi. Östersundin MM-kilpailuissa 2019 hän voitti kultaa viestissä, sekaviestissä sekä ensimmäistä kertaa arvokisaohjelmassa olleessa sekapariviestissä. Takaa-ajossa hän sijoittui neljänneksi, yhteislähdössä seitsemänneksi, normaalimatkalla 23:nneksi ja pikakilpailussa 25:nneksi.

Maailmancup

Ampumahiihdon maailmancupissa Olsbu debytoi kaudella 2012–2013 ollen Östersundin normaalimatkalla 28:s ja saavuttaen samalla avauspisteensä maailmancupissa. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran oltuaan samalla kaudella kymmenes Pokljukan pikakilpailussa. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Hanty-Mansijskin pikakilpailussa maaliskuussa 2016. Seuraavalla kaudella hän sijoittui kolmanneksi Pokljukan pikakilpailussa. Kaudella 2017–2018 hän oli kolmas Östersundin takaa-ajokilpailussa. Kaudella 2018–2019 hän saavutti ensimmäiset voittonsa Nové Měston pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Antholzin pikakilpailussa hän oli kolmas. Hän voitti Park Cityn pikakilpailun. Hän sijoittui maailmancupin kokonaiskilpailussa neljänneksi, takaa-ajocupissa toiseksi, pikakilpailun cupissa kolmanneksi ja yhteislähtöcupissa neljänneksi.
Sonia Rykiel

Sonia Rykiel (25. toukokuuta 1930 Pariisi – 25. elokuuta 2016 Pariisi ) oli ranskalainen muotisuunnittelija.
Puolanjuutalaista syntyperää oleva Rykiel syntyi Pariisissa ja aloitti 17-vuotiaana työn näyteikkunasomistajana pariisilaisessa vaatekaupassa. Hän avioitui hienoja asuja myyvän boutiquen omistajan kanssa. Kun Rykiel ei vuonna 1962 raskautensa aikana löytänyt sopivia vaatteita, hän hyödynsi miehensä venetsialaista tavarantoimittajaa ja suunnitteli omia.
Rykiel loi ensimmäiset äitiysmekot ja pienet puserot. Pusero on hänen symbolinsa, ja amerikkalaiset kruunasivat hänet vuonna 1967 "neuleiden kuningattareksi". Puseron hän palautti seitsemän kertaa korjattavaksi ennen kuin oli tyytyväinen siihen. Sen jälkeen hän kokeili malleja, joissa saumat ovat ulkopuolella, poisti palteet ja vuorin ja suunnitteli hajuvesiä, joista '7e Sens' oli ensimmäinen. Ensimmäinen vaateluomus sai nimen Poikaparan pusero, ja hän ryhtyi myymään sitä miehensä vaatemerkillä "Laura". Se pääsi Ellen kanteen ja nosti hänet maineeseen.
Rykiel oli ensimmäinen suunnittelija, joka jätti saumat näkyviin ja painatti kirjoitusta puseroihin. Hän suosi erityisesti pitkiä kapeita puseroita ja pieniä villaneuleita, suuria hihankäänteitä ja pitkiä huiveja. Hänen värejään olivat beige, harmaa, tummansininen ja hiilenharmaa.
Vuonna 1980 Rykiel äänestettiin yhdeksi maailman kymmenestä tyylikkäimmästä naisesta. Hän osoitti, että neuleet pysyvät muodissa mukana. Hänen tyttärensä Nathalie työskenteli hänen kanssaan. Rykiel on kirjoittanut useita alan kirjoja ja lasten satukokoelman.
Sonia Rykiel sairasti Parkinsonin tautia vuosia ja menehtyi Pariisissa 25. elokuuta 2016.
Eero Väätäinen

Eero Väätäinen (s. 22. huhtikuuta 1961, Nilsiä) on suomalainen hallintovirkamies. Hän on toiminut Nokian kaupunginjohtajana vuodesta 2013. Nokian valtuusto valitsi hänet yksimielisesti. Hän on koulutukseltaan hallintotieteiden maisteri, ja hänellä on myös eMBA-tutkinto. Väätäinen oli Huittisten kunnanjohtaja vuosina 1994–1999. Ennen valintaa Nokian kaupunginjohtajaksi hän työskenteli Oulun Diakonissalaitoksen Säätiön johtajana.
Väätäinen oli Nurmijärven kunnan harjoittelija vuonna 1983 ja vs. toimistosihteeri vuonna 1983 sekä vuosina 1985–1986, Lohjan kunnan vs. kansliasihteeri vuonna 1986, Uuraisten vs. kunnansihteeri 1987–1988, Huittisten apulaiskaupunginsihteeri vuosina 1988–1989, kaupunginsihteeri vuosina 1989–1995, vt. kaupunginjohtaja vuosina 1990–1991 ja kaupunginjohtaja vuosina 1995–1999.
Asko Rantanen

Ura

Rantanen debytoi FPS:n miesten joukkueessa kaudella 1994–1995, jolloin joukkue pelasi I-divisioonaa. Hän pelasi FPS:ssä kevääseen 1999 asti ja siirtyi joukkueen kapteeninakin toimittua kaudeksi 1999–2000 pelaamaan SM-liigajoukkue Tapparaan, jonne Rantanen sai sopimuksen try-outin kautta. Hän pelasi 47 runkosarjaottelua tehden niissä yhden maalin. Kauden 2000–2001 Rantanen pelasi Espoo Bluesissa. Hän pelasi 31 ottelua ilman tehopisteitä ja kävi kauden aikana myös lainalla KJT:ssä kolmen Mestis-ottelun verran.
Kaudeksi 2001–2002 Rantanen palasi kasvattajaseuraansa FPS:ään. Hän ei ole sen jälkeen enää edustanut muita seuroja. Rantanen on parhaillaan tehnyt yhdessä I-divisioona/Mestis-kaudessa 20 pistettä kausina 1996–1997 ja 2002–2003. Noista jälkimmäisellä hän teki myös yhden kauden jäähyennätyksensä 140 minuutilla. Rantanen oli tuolloin Mestiksen jäähypörssin toinen Jää-Kotkien Pasi Reunasen jälkeen. Hän kärsi useana kautena loukkaantumisista ja pelasi kaudella 2005–2006 vain 11 ottelua. Rantanen lopetti pelaajauransa keväällä 2006 ja hän siirtyi FPS:n apuvalmentajaksi kaudelle 2006–2007. FPS kuitenkin putosi Suomi-sarjaan keväällä 2007.
FPS:n pudottua Suomi-sarjaan Rantanen teki paluun kaukaloihin ja siirtyi vahvistamaan joukkuetta. Hän oli kausina 2008–2009, 2009–2010 ja 2010–2011 FPS:n tehokkain puolustaja. Toukokuussa 2011 Rantanen teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa.

Muuta

Rantasen pikkuveli Anssi pelaa puolustajana Unkarin pääsarjaa ja on tehnyt mittavan uran liigassa Lukon ja TPS:n paidassa. Anssi on puolestaan I-divisioonan/Mestiksen kaikkien aikojen jäähypörssissä neljäntenä.
Asko Rantanen on siviiliammattiltaan painaja.
Lampelanjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,4 hehtaaria, se on 350 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 900 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Meltosjoen valuma-alueella (67.98), jonka Alainenjoen alueeseen (67.981) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,6 metriä mpy.
Olivier Giroud

Seurajoukkueura

Olivier Giroud aloitti pääsarjauransa Ranskan Ligue 2:sta  FC Grenoblen joukkueesta jossa pelasi kaudet 2005–2008. Hän pääsi kentälle 27 ottelussa tehden niissä vain kaksi maalia. Kaudeksi 2007–2008 Grenoble vuokrasi Giroud'n alemmissa sarjoissa tuolloin pelanneeseen FC Istresiin. Siellä hän pelasi 33 ottelua tehden niissä 14 maalia. Seuraavaksi kaudeksi miehen tie vei takaisin Ligue 2:een Toursiin. Toursissa miehen ura lähti todelliseen nousuun kun ensimmäisellä kaudella 2008–2009 maaleja syntyi 27 ottelussa 14 ja seuraavalla kaudella jo 24 ottelumäärän näyttäessä saldoa 42. Hyvin sujuneiden kahden kauden ansiosta Giroud sai sopimuksen Ranskan pääsarjassa Ligue 1:ssä pelaavaan Montpellier Hérault SC:n leiriin.
Montpellier’ssa Giroud pelasi kaksi kautta. Ensimmäisellä kaudella 2010–2011 mies viimeisteli 43 ottelussa 14 maalia ja löi itsensä läpi maajoukkuetasolle asti. Ranskan maajoukkuepaidassa ensimmäinen ottelu Olivierilla oli marraskuussa 2011 Yhdysvaltoja vastaan.
Viimeistään kaudella 2011–2012 Olivier Giroud löi itsensä läpi kansainvälisillä pelaajamarkkinoilla. Montpellier juhli kauden päätteeksi Ranskan liigamestaruutta ranskalaishyökkääjän juhliessa liigan maalikuninkuutta 21 maalillaan.
Giroud siirtyi kesällä 2012 Englannin Valioliigan Arsenaliin 12 miljoonan euron siirtosummalla. Hän pelasi seurassa kaikkiaan 180 valioliigaottelua, joissa teki 73 maalia. Parhaimmillaan hän teki 16 maalia kausilla 2013−2014 ja 2015−2016. Mestarien liigassa hän teki 29 ottelussa 12 maalia. Hän voitti FA Cupin mestaruuden 2014, 2015 ja 2017 pelaten joka kerta loppuottelussa. Hän voitti samoina vuosina myös Community Shieldin.
Giroud siirtyi toiseen lontoolaisseuraan Chelseaan 17 miljoonalla eurolla tammikuussa 2018. Heti debyyttikaudellaan hän pelasi neljännen kerran voitokkaasti FA Cupin loppuottelussa. Seuraavalla kaudella hän voitti 11 maalillaan Eurooppa-liigan maalikuninkuuden. Hän teki maalin myös voitokkaassa loppuottelussa entistä seuraansa Arsenalia vastaan.

Maajoukkueura

Giroud pelasi ensimmäisen A-maaottelunsa Yhdysvaltoja vastaan marraskuussa 2011. Ensimmäisen maaottelumaalinsa hän teki Saksaa vastaan helmikuussa 2012. Hänet valittiin Ranskan joukkueeseen vuoden 2012 jalkapallon EM-kilpailuihin, vaikka hän oli pelannut vain kolme maaottelua ennen valintaa. EM-kilpailuissa hän tuli kolmessa ottelussa vaihdosta kentälle. MM-kilpailuissa 2014 hän pelasi Ranskan kaikissa viidessa ottelussa ja teki maalin alkulohkopelissä Sveitsiä vastaan.
Giroud oli kuudessa ottelussa avauskokoonpanossa Ranskan saavuttaessa EM-hopeaa 2016. Hän teki maalin alkulohko-ottelussa Romaniaa ja kaksi maalia puolivälieräottelussa Islantia vastaan. Giroud oli avauskokoonpanossa jokaisessa ottelussa Ranskan voittaessa maailmanmestaruuden Venäjän MM-kilpailuissa 2018. Hän ei tehnyt turnauksessa yhtään maalia.
Christopher Morahan

Christopher Morahan (9. heinäkuuta 1929 – 7. huhtikuuta 2017) oli brittiläinen teatteri-, televisio- ja elokuvaohjaaja. 
Morahanin elokuvien joukossa on Miten niin myöhässä (Clockwise, 1986). Ohjaaja on monipuolisen uransa aikana lisäksi tehnyt laajaa työtä muun muassa BBC:llä ja Kansallisteatterissa. Hän on voittanut kaksi Baftaa ja Emmy-palkinnon. 
Morahanin puoliso on näyttelijä Anna Carteret, jonka kanssa hänellä on näyttelijätytär Hattie Morahan.
Karl Kautsky

Karl Johann Kautsky (18. lokakuuta 1854 Praha, Itävallan keisarikunta – 17. lokakuuta 1938 Amsterdam, Alankomaat) oli itävaltalais-tšekkiläinen sosiaalidemokratian ja marxismin johtava teoreetikko. Marxismin historiassa hänellä on paikka sitä kautta, että hän toimitti Karl Marxin kriittisen kansantaloustieteellisen teoksen Pääoman neljännen osan.
Prahalaissyntyinen Kautsky opiskeli historiaa ja filosofiaa Wienin yliopistossa vuodesta 1874 ja liittyi Itävallan sosialidemokraattiseen työväenpuolueeseen (SDAPÖ) vuonna 1875. Vuodet 1885–1890 hän asui Lontoossa, ystävystyi Friedrich Engelsin kanssa ja toimi tämän yksityissihteerinä. Vuonna 1891 hän laati Saksan sosiaalidemokraattisen puolueen (SPD) Erfurtin ohjelman August Bebelin ja Eduard Bernsteinin kanssa.
Engelsin kuoltua 1895 Karl Kautskysta tuli sosialistisen liikkeen tärkeimpiä teoreetikkoja, hän muovasi etenkin marxilaista puolueoppia August Bebelin kanssa. Hän jäi puolueeseen, kun sen vasemmisto Rosa Luxemburg mukanaan erosi SPD:stä sen annettua tukensa ensimmäiseen maailmansotaan liittymiselle. Vuonna 1917 Kautsky kuitenkin erosi SPD:stä liittyäkseen Saksan itsenäiseen sosiaalidemokraattiseen puolueeseen (USPD), jonka jäsenenä viipyi vuoteen 1919. SPD:hen hän palasi 1922.
1882 Kautsky perusti Neue Zeit -lehden, jota veti vuoteen 1917. Vuonna 1909 hän julkaisi teoksen Der Weg zur Macht ("Tie valtaan").
Lenin kuvasi Karl Kautskyä luopioksi ja tämä puolestaan totesi Leninin johtamien bolševikkien korvanneen tsaarin ajan yksinvallan omalla diktatuurillaan. Periaatteessa Kautsky kuitenkin hyväksyi vallankumouksen ja diktatoriset menettelytavat tietyissä olosuhteissa taktisesti edullisina. Kiisteltäessä proletariaatin elintasosta hän korosti sen suhteellista huonontumista muihin luokkiin verraten. Lokakuun vallankumouksen jälkeen Kautsky tuki Gruusian menševikkejä. Hänen asenteellaan oli vaikutusta myös Suomen sosiaalidemokraattien suhtautumiseen Neuvostoliittoa kohtaan. 
Karl Kautsky eli pitkään Berliinin Friedenaussa; hänen vaimonsa Luise Kautsky oli Rosa Luxemburgin läheinen ystävä. Kautsky kuoli maanpaossa Amsterdamissa 84 vuoden ikäisenä.
ARA San Martín

Valmistus  ja palvelus

Alus laskettiin vesille 25. toukokuuta 1896. Alus muutettiin 1930-luvun alussa öljykäyttöiseksi, ja se palveli Argentiinan laivastossa aina 18. joulukuuta 1935 saakka.
Mustakurkkusieppo

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan mustakurkkusieppo on 12–14 cm pitkä. Koiraan selkä, siivet, pää ja kurkku ovat väriltään mustat. Otsassa on suurikokoinen valkoinen laikku ja siivissä on valkeat reunat. Koiraan rintahöyhenet ovat väritykseltään kirkkaanpunaiset ja vatsa valkoinen. Mustarintasiepponaaras on selästään, siivistään ja päästään väritykseltään ruskea. Rinnassa on oranssinpunainen laikku ja vatsa on valkoinen. Nuoret linnut muistuttavat ulkonäöltään naarasta, mutta selässä on valkoisia viiruja.

Levinneisyys ja elinympäristö

Mustakurkkusiepon levinneisyys ulottuu Kaakkois-Australian rannikolla Uudesta Etelä-Walesista Victorian kautta Etelä-Australiaan. Lisäksi laji elää Tasmaniassa ja Länsi-Australian lounaisrannikolla. Lajin elinympäristöä ovat avoimet metsät ja sademetsät. Talveksi laji siirtyy avoimempaan ympäristöön, kuten ruohomaille. Talvisin lintua voi tavata myös kaupunkien puistoista ja puutarhoista.

Ravinto

Mustakurkkusiepon ravinto koostuu hyönteisistä. Lintu etsii ravintonsa maasta tai syöksyy ilmassa lentävien hyönteisten kimppuun. Toisinaan mustakurkkusiepot muodostavat ruokaillessaan sekaparvia leikkisieppojen, huppusieppojen, kultamalurien ja tuhkaviuhkamonarkkien kanssa.

Pesiminen

Mustakurkkusieppo muodostaa aviopareja ja koiras puolustaa reviiriä ympäri vuoden. Pesimäkausi kestää heinäkuulta tammikuulle. Naaras rakentaa puuhun kuppimaisen pesän puun kuoresta, ruohoista ja tikuista ja sitoo ne yhteen hämähäkinseitillä. Naaras munii yhdestä neljään munaa, yleisimmin kolme, ja hautoo niitä hieman yli kahden viikon ajan. Koiras huolehtii hautovan naaraan ruokinnasta ja osallistuu myös kuoriutuneiden poikasten ruokintaan.
Operaattoritunnus

Operaattoritunnus on lähipuhelun, kaukopuhelun, matkapuhelun tai ulkomaanpuhelun operaattorin valintaan käytettävä numero. Suomessa Viestintävirasto koordinoi numerointia.
Sacha Pitoëff

Sacha Pitoëff (11. maaliskuuta 1920 Geneve – 21. heinäkuuta 1990 Pariisi) oli ranskalainen näyttelijä. Hän esiintyi roolissa muun muassa Alain Resnais'n elokuvassa Viime vuonna Marienbadissa (1961).
Pöytäjääkiekon maailmanmestaruuskilpailut

Vuoden 2009 kilpailut

Vuoden 2009 pöytäjääkiekon MM-kisoissa Unkarissa kilpaili edustajia 16 maasta. Kisoissa Suomi saavutti sekä avoimen että juniorien sarjan maailmanmestaruuden.

Vuoden 2010 kilpailut

Vuoden 2011 MM-kilpailut järjestettiin Suomessa kesäkuussa, jossa Roni Nuttusen (2007–2011) valtakausi päättyi finaalitappioon venäläiselle Oleg Dmitritšenkolle. Avoimen joukkuemestaruus meni Venäjälle, kun he päihittivät Suomen finaalissa ylivoimaisesti. Juniorien maailmanmestaruus puolestaan meni kolmoisvoiton ottaneelle Venäjälle, kun ykkös- ja kakkossijan valtasivat ”Pietarin paholaiset” järjestyksessään Maksim Borisov ja Oleg Dmitritšenko. Kolmanneksi sijoittui Pavel Gorodnitski. Paras suomalainen oli Teemu Koskela (5.), joka putosi niukasti puolivälierissä tšekkiläiselle Patrik Petrille. Muut suomalaispelaajat olivat Petrus Miettinen (6.), Antti Vuononsola (11.) ja Jan Pelkonen (12.). Juniorien joukkuekisassa Suomi otti hopeaa, kun hävisi finaalissa Venäjälle. Naisten sarjassa Maria Jalbatševa Venäjältä voitti, virolainen Maria Saveljeva oli toinen ja Minerva Martiskainen Suomesta otti pronssia. Muut suomalaiset naisten sarjassa pelanneet olivat Maria Leivo (6.), Netta Jousi (10.) ja Anu Lehtinen (16.) Naisten joukkuekisassa Suomi otti kultaa voittaen Venäjän. Veteraanien sarjassa Janne Kokko hävisi niin ikään venäläiselle Dmitri Petroville. Muut suomalaiset veteraanisarjassa pelanneet olivat Jari Sahlgren (5.), Petteri Sevon (8.) ja Jari Eskelinen (21.). Veteraanien joukkuekisassa Suomi oli kolmas, kun Venäjä valloitti kullan Ruotsin ollessa hopealla.
Pelastukoon ken voi

Juoni

Pelastukoon ken voi koostuu neljästä osasta (1. L’Imaginaire; ”kuviteltu”, 2. La peur; ”pelko”, 3. Le commerce; ”kaupankäynti”, ja 4. La musique; ”musiikki”) ja kertoo kolmesta ihmisestä: Paul Godard (Jacques Dutronc) on tuottaja, Denise Rimbaud (Nathalie Baye) on Paulin kollega ja entinen naisystävä ja Isabelle Rivière (Isabelle Huppert) on prostituoitu, jonka palveluja Paul käyttää. Kolme ensimmäistä osaa keskittyy jokainen yhteen henkilöön, kun taas neljäs eli viimeinen osa tuo kaikki kolme henkilöä yhteen.

Tuotanto

Pelastukoon ken voi kuvattiin Sveitsissä, jossa sen kuvauspaikkoina olivat Geneven, Lausannen ja Nyonin kaupungit, Le Lieun kunta sekä Lac de Joux’n järvi. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat ranskalaiset Sara Films, MK2 Productions, Sonimage ja CNC, sveitsiläiset Saga Productions ja TSR, itävaltalainen ORF sekä länsisaksalainen ZDF.

Julkaisu

Pelastukoon ken voi sai ensi-iltansa Cannesin elokuvajuhlilla Ranskassa 22. toukokuuta 1980. Elokuva sai teatteriensi-iltansa Ranskassa 15. lokakuuta 1980 ja Suomessa 31. lokakuuta 1980. Elokuvan teatterilevittäjinä olivat Ranskassa MK2 Diffusion ja Suomessa Valio-Filmi Oy. Elokuva keräsi Ranskassa teatterikierroksensa aikana 620 147 katsojaa ja oli Suomessa 152. katsotuin elokuva 8 857 hengen katsojamäärällään vuonna 1980. Elokuva esitettiin myös muun muassa vuoden 1980 Toronton elokuvajuhlilla Kanadassa.
Pelastukoon ken voi julkaistiin Ranskassa DVD:lle 23. tammikuuta 2006.
The Chambermaid on the Titanic

The Chambermaid on the Titanic (ransk. La Femme de chambre du Titanic) on vuonna 1997 julkaistu ranskalainen draamaelokuva, jonka ohjasi Bigas Luna ja jonka pääosissa ovat Oliver Martinez, Romane Bohringer sekä Aitana Sanchez-Gijon. Se perustuu Didier Decoinin romaaniin La Femme de chambre du Titanic. Elokuva tunnetaan vaihdellen joko ranskankielisellä nimellään La Femme de chambre du Titanic sekä lyhennetyllä englanninkielisellä nimellä The Chambermaid, joka otettiin käyttöön elokuussa 1998, jotta vältyttäisiin olettamukselta, että elokuva pyrkisi rahastamaan James Cameronin tunnetulla elokuvalla Titanic, joka julkaistiin vuotta ennen kuin The Chambermaid on the Titanic sai yhdysvaltain ensi-iltansa.
Seraminvihermesikko

Levinneisyys

Seraminvihermesikkoa tavataan Indonesiassa. Lajia on kuvattu yleisestä runsaslukuiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Mangaanioksidi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa mangaanioksidi on vihreää tai harmahtavaa kiteistä ainetta. Yhdisteen alkeiskoppi on kuutiollinen. Aine ei liukene veteen, mutta liukenee helposti laimeisiinkin happoliuoksiin. Mangaanioksidi hapettuu ilman hapen vaikutuksesta ensin mangaani(II,III)oksidiksi ja lopulta mangaani(III)oksidiksi. Hapettumisnopeus on riippuvainen mangaanioksidin partikkelikoosta.
Mulviuksen sillan taistelu

In hoc signo vinces

Armeijat valmistautuivat lokakuun 27. päivän iltana taisteluun. Kerrotaan, että Konstantinus näki tällöin taivaalla näyn. Hän näki kreikkalaiset kirjaimet X ja P, kaksi ensimmäistä kirjainta sanasta Kristus. Samalla hän myös näki tai kuuli kreikkalaisen lauseen "Εν Τουτω Νικα" (en touto nika), joka tunnetaan yleensä latinaksi "In hoc signo vinces" eli "Tässä merkissä voitat". Konstantinuksen sanotaan määränneen, että sotilaat maalaisivat kilpiinsä kirjaimet X ja P (Kristus-monogrammi).

Taistelu

Seuraavana päivänä taistelu alkoi ja Konstantinus sai lyötyä Maxentiuksen joukot takaisin Tiber-jokea kohti. Maxentius päätti perääntyä ja ryhmittyä uudelleen Rooman edustalla, mutta hänen armeijansa ei pystynyt perääntymään joen yli. Suurin osa hänen joukoistaan jäi mottiin ja heidät otettiin vangiksi tai tapettiin. Maxentius itse oli kuolleitten joukossa.
Konstantinus marssi Roomaan jossa häntä juhlittiin lännen augustuksena.

Mulviuksen silta ja kristinusko

Mulviuksen sillan taistelu on ollut merkittävässä osassa kristillisessä historiankirjoituksessa. Tästä syystä tapahtumien todellinen kulku on peittynyt erilaisten tarkoitushakuisten tarinoiden alle. Kyseisen taistelun jälkeen alkoi Konstantinus Suuren aloittama tapahtumasarja, jossa kristittyjen vainot lopetettiin, ja lopulta kristinuskosta tuli valtionuskonto Rooman valtakunnassa. Konstantinus Suuri kastettiin kristityksi kuolinvuoteellaan.