Budō

Budō (jap. 武道, budō) on yhteisnimitys japanilaisille itsepuolustus- ja taistelutaidoille. Budolajeissa pyritään kehittämään harjoittelijan fysiikkaa ja kehollisia taitoja mutta myös harjoittelijaa henkisesti ja sosiaalisesti. Tässä budōn harjoittelu eroaa länsimaisesta kilpaurheilukäsitteestä, jossa harjoittelijan fyysistä suorituskykyä kehitetään kilpailussa pätemiseksi. Budōssa saatetaan kilpailla, mutta budōa ei harjoitella kilpailua varten, vaan kilpailu budōssa on vain yksi budōn harjoittelumuoto muiden joukossa, eikä edes tärkein niistä. Kaikissa budōlajeissa ei kilpailla, edes harjoittelumielessä. Budōn harjoittelua ei myöskään mielletä ikäsidonnaiseksi, vaan sitä on mahdollista harjoitella kuolemaan asti taidossa jatkuvasti kehittyen.

Yleistä budōsta

Usein budōkoulukunnat jaotellaan "perinteisiin" eli kobudo-koulukuntiin (ennen Meiji-restauraatiota perustetut koulukunnat) sekä "moderneihin" koulukuntiin (gendai  budō). Perinteisellä budōlla tarkoitetaan bujutsuun kuuluvia taistelutaitokoulukuntia koryū , joita ovat esimerkiksi aseeton taistelu (jujutsu) , jousiammunta (kyūjutsu) ja miekkataidot (kenjutsu). Perinteinen budō oli tarkoitettu ensi sijassa taistelukentän taidoiksi. Modernia budoa edustavat tuoreemmat perinteet eli (gendai budō)  kuten kendo, judo, jōdō, kyudō, iaido, aikido ja Shorinji Kempo, joista osassa on omia urheilullistettuja piirteitä.
Sana budō rakentuu japanilaisista sanoista bu (sota-, soturi) sekä dō (tie, polku). Sananmukaisesti se voidaan siis tulkita "soturin tie". Budō merkitsee sitä kurinalaista soturin tietä, jonka japanilainen taistelija on elämäntavakseen ottanut.

Meiji-restauraation vaikutus

Meiji-kauden koittaessa perinteisten bujutsu- ja taistelutaitojen tulevaisuus oli veitsenterällä. Japanin siirtyessä feodaaliajasta nykyaikaan kertarysäyksellä bujutsutaidot koettiin osaltaan tarpeettomiksi ja hallituksen kannalta vaarallisiksikin. Sekä hallituksen sisällä että ulkopuolella valikuttavat kiihkokansalliset ja militaristiset voimat pyrkivät käyttämään hyväkseen vanhojen perinteiden saavutuksia. Toisaalta monisatavuotista perinnettä ei haluttu kadottaa eikä tärvellä. Perinteisissä soturiluokan hyveissä (bushidō) koettiin olevan kansaa laajemmaltikin jalostava vaikutus.

Budōn määritelmä

Japanilaisen kulttuurin piirteet ovat erittäin vaikeasti – jos ollenkaan – erotettavissa budōlajeista. Tekniikan ja fysiikan harjoittelun lisäksi myös lajikulttuuri sekä historialliset piirteet ja kehityskulut ovat budōlajeissa opiskelun kohteina.
Japanin budōliiton laatimassa Budōn peruskirjassa mainitaan seuraavaa: (kääntänyt suomeksi Jukka Helminen):
»Budō, joka pohjautuu muinaisen Japanin taisteluhenkeen, on perinteisen kulttuurin muoto, kehittynyt jutsusta (tekniikasta) dō:ksi (tieksi, elämäntavaksi) vuosisataisen historiallisen ja yhteiskunnallisen muutoksen kautta. Budōa kehitettäessä tulee noudattaa perinteisiä arvoja, pyrkiä oikeaan harjoitteluun, avustaa tutkimuksessa, ja tehdä parhaansa tämän perinteisen lajin kehittämiseksi ja säilyttämiseksi.» 
Suurimmassa osassa budōlajeja tarkoituksena on tekniikkaa hiomalla kehittää yhtäaikaisesti niin harjoittelijan kehoa kuin mieltäkin. Tässä mielessä budōn harjoittelu muistuttaa Jungin teorioita individuaatio prosessista, jolloin budōlajeilla olisi vain välinearvo itsensä kehittämisessä ja kypsyttämisessä. Varsinkin kata-harjoittelussa kahden harjoittelijan keskinäinen vuorovaikutus toimii sosiaalisena vuoropuheluna, joka pakottaa harjoittelijan paitsi tutustumaan omaan itseensä, motiiveihinsa ja arvoihinsa myös kanssaharjoittelijan vastaaviin ominaisuuksiin ja samaistumaan myös tämän toimintaa johtaviin tunnetiloihin.

Budōn elämänfilosofia

Budōn harjoittelija pyrkii tietoisesti budōharjoituksen avulla kehittämään maailmankuvaansa ja eheyttämään minäkuvaansa. Budōharjoituksen tarkoituksena on parantaa elämänlaatua ja -taitoa. Länsimaissa tätä muistuttaa  C.G.Jungin elämänkaariteoria Individuaatio. Budōharjoittelussa on viisi keskeistä käsitettä: keho Tai, tekniikka Gi, etäisyydet Ma-ai, sydän/mieli Kokoro ja elämänvoima Ki. Budōharjoittelulla pyritään kehittämään näiden käsitteiden sisältämiä taitoja sekä kykyä käyttää saavutettuja taitoja mielekkäästi ja tehokkaasti.  
Budōlajeja pystyy harjoittamaan aktiivisena meditaationa. Tässä ei tarkoiteta vain harjoittelua edeltävää ja sen päättäävää mietiskelyä, mokusoa, vaan myös kovaa tekniikkaharjoitusta, jonka kuluessa pyritään tietoisesti pääsemään eroon mieleen tulevista häiritsevistä ajatuksista.
Budōharjoittelussa on mukana myös periaate, että harjoitteluasenne tulee pitää yllä myös harjoittelusalin, dōjōn, ulkopuolella, ja että harjoittelun tulokset on voitava tuoda mukaan jokapäiväistä elämää helpottamaan.