google/wiki40b huggingface dataset:
Hannes Hynönen

Elämäkerta

Hynönen syntyi Joroisissa kymmenlapsiseen torppariperheeseen, mutta lapsista kolme kuoli jo hyvin nuorina. Hän kävi kansakoulun muttei aloittanut jatko-opintoja rahanpuutteen takia. Kansakoulun jälkeen Hynönen alkoi pitää yhteiskunnallista opintokerhoa kylän lapsille ja nuorille, minkä lisäksi hän harrasti teatteria. Hynönen työskenteli maanviljelijänä Mikkelin Vatilassa, mistä hän osti maatilan 23-vuotiaana.
Hynönen palveli talvisodan aikana Erillisosasto Omenan Mikkelin seudulta kootun tykistöpatterin hevosmiehenä Laatokan Karjalassa. Jatkosodassa hän toimi JR 1:n raskaan kranaatinheittimen johtajana eikä joutunut etulinjaan kertaakaan. Jälkimmäinen tehtävä aiheutti hänelle pysyvän kuulovamman.
Hynönen avioitui sotien jälkeen joulukuussa 1945 ja oli 65 vuotta naimisissa Toini-puolisonsa kanssa, kunnes jäi leskeksi 2010. Pariskunta sai kaikkiaan seitsemän lasta. Yksi pojista kuoli 1980-luvun alussa tapaturmaisesti. 1950- ja 1960-luvuilla Hynönen voitti yhdessä vaimonsa kanssa 70 palkintoa, kun hän kiersi ravikilpailuja ohjastajana. Hynönen siirtyi eläkkeelle maanviljelijän ammatista vuonna 1973. Korkeasta iästään huolimatta hän pystyi asumaan omassa kodissaan aina viimeisiin viikkoihin saakka.
Hynönen joutui sairaalaan marraskuun 2015 alussa kaaduttuaan kotonaan. Hän kuoli sairaalassa aamulla 30. marraskuuta 2015. Poikansa mukaan Hynönen oli pitänyt positiivisen elämänasenteensa loppuun saakka.

Tiedotusvälineiden kiinnostus

Itsenäisyyspäivän vastaanotolla viestimet kiinnostuivat Hynösestä ja hän nousi kansansuosikiksi. Vuonna 2014 hän sai 1 079 joulukorttia. Presidentti Sauli Niinistö mainitsi Hynösen uudenvuodenpuheessaan 2015. Huhtikuussa 2015 Hynönen laski kansallisen veteraanipäivän seppeleen Mikkelissä.
Tor Brevik

Tor Brevik (s. 22. tammikuuta 1932 Oslo) on norjalainen säveltäjä, kapellimestari ja musiikikriitikko.
Brevik opiskeli viulun- ja alttoviulunsoittoa sekä musiikin teoriaa Oslon musiikkikonservatoriossa, teki jatko-opintoja Ruotsissa ja debytoi säveltäjänä vuonna 1958. Samana vuonna hän perusti Oslon nuoriso-orkesterin.
Brevikin sävelkieli on lähellä uusklassismia, ja hänen teoksiaan ovat Serenadi jousille (1960), Concertino klarinetille ja jousille (1962), Divertimento puhallinkvintetille (1964), Contrasts (baletti, 1964), Elegia sopraanolle ja kamariyhtyeelle (1965), Musiikkia neljälle jouselle (1968), lastenooppera Da kongen kom til Spilliputt (1973) sekä konsertto alttoviululle ja orkesterille (1985). Hän on tehnyt myös monia lauluja ja kuoroteoksia.
Haimoo

Haimoo on Vihdin kunnan koillisosassa sijaitseva kylä ja taajama. Haimoon kylässä asuu noin 870 henkeä, ja Haimoon taajamassa puolestaan oli vuoden 2011 lopussa 380 asukasta. Haimoo on tunnettu etenkin hevosista ja kauniista harjumaisemista. Haimoossa on oma peruskoulu ja urheilukenttä. Kylä sijoittuu Hanko–Hyvinkää -tien ja seututien 120 eli vanhan Porintien väliselle alueella. Haimoosta on noin 50 kilometrin matka Helsingin keskustaan.
Nilkkain

Nilkkain eli damaski on asuste, jota puetaan sukan ja kengän päälle nilkkaan. Nilkkaimia on ennen käytetty esimerkiksi Ranskan armeijassa ja vielä nykyäänkin ne kuuluvat joidenkin armeijoiden univormuihin. Tunnettuja nilkkaimien käyttäjiä nykyaikana ovat muun muassa Disneyn sarjakuvahahmo Roope Ankka sekä edesmennyt poplaulaja Michael Jackson.
Craig Williamson

Craig Williamson on entinen eteläafrikkalainen poliisiupseeri, joka toteutti apartheid-hallinnon aikana lukuisia  Etelä-Afrikan silloisen hallituksen vastustajiin kohdistuneita pommi-iskuja, murtovarkauksia, kaappauksia ja  salamurhia. Williamson oli osallisena muun muassa apartheidin vastaisen aktivistin Ruth Firstin murhanneen kirjepommin suunnittelussa ja toteutuksessa sekä vuonna 1982 järjestetyssä Afrikan kansalliskongressin Lontoon-päämajan pommi-iskussa. Williamsonin nimi on noussut esiin myös voimakkaasti apartheidia vastustaneen Ruotsin pääministeri Olof Palmen murhatutkimuksien yhteydessä, joskaan pitäviä todisteita Williamsonin osallisuudesta ei ole saatu. 
Apartheid-järjestelmän kaatumisen jälkeen Williamson anoi armahdusta useista rikoksista Etelä-Afrikan Totuuskomissiolta ja on ollut yksi keskeisimmistä tietolähteistä Pieter Willem Bothan hallinnon organisoimiin salaisiin operaatioihin.
Lappalaisten mytologian katkelmia

Lappalaisten mytologian katkelmia (ruots. Fragmenter i lappska mythologin) on Lars Levi Laestadiuksen tutkielma vuosilta 1840–45. Teoksen on julkaissut suomeksi Suomalaisen Kirjallisuuden Seura vuonna 2000 ja uudistettuna laitoksena 2011. Toimittajat ovat Juha Pentikäinen ja Risto Pulkkinen.
Alva Forsius

Alva Forsius (24. toukokuuta 1866 Porvoon maalaiskunta – 14. heinäkuuta 1936) oli suomalainen yhteiskunnallinen toimija. Hän perusti Porvooseen synnytyssairaalan sekä aviottomille äideille äiti-lapsi-kodin.
Forsius oli myös Suomen Pelastusarmeijan uranuurtajia. Hän toi Pelastusarmeijan Suomeen kahden muun kanssa yhteistyössä. Hän valmistui Pelastusarmeijan luutnantiksi 1889 ja toimi sen jälkeen Pelastusarmeijassa 10 vuotta. Kätilöksi hän valmistui 10. syyskuuta 1898 ja toimi alkuun sairaalan synnytysosaston johtajana. Nähtyään naimattomien äitien vaikean tilanteen hän sai ajatuksen perustaa Porvooseen yksityisen synnytyssairaalan. Viisipaikkainen synnytyssynnytyslaitos avattiin 1. kesäkuuta 1899 vuokratiloissa, mutta hän ryhtyi rakennuttamaan Porvoon Joonaanmäelle 12-paikkaista laitosta.
Synnytyslaitoksen valmistuttua hän alkoi suunnitella äiti-lapsi-kotia, joka sai nimen Solhem ja aloitti toimintansa 1. kesäkuuta 1914 synnytyslaitosta vastapäätä. Siellä äiti ja lapsi saivat olla puoli vuotta ja äiti sai oppia käytännön taidoissa, kuten lastenhoidossa ja heitä valmistettiin myös ammattiin. Puolen vuoden jälkeen äitiä ja lasta seurattiin vielä kolme vuotta. Forsius otti kasvatiksi kolme lasta, joista yksi kuoli pian, mutta kaksi eloon jäänyttä hän myöhemmin adoptoi.
Forsius kirjoitti odottaville äideille tarkoitettuja ja lastenhoitoa käsitteleviä kirjoja.
Tuula Siponius

Tuula Siponius (nyk. Antonelli) (s. 31. lokakuuta 1940 Sippola) on suomalainen laulaja, joka esiintyi ensimmäisen kerran viisivuotiaana Markus-sedän radio-ohjelmassa. Siponius osallistui myöhemmin Musiikki-Fazerin iskelmälaulukilpailuun, ja siitä alkoi hänen levytyskautensa. Hänen tunnetuimpia kappaleitaan ovat ”Iloinen Amsterdam” (1958) ja ”Kolme kelloa” (Les trois cloches, 1959), jonka teki tunnetuksi Édith Piaf.
Thomas F. Wilson

Thomas Francis Wilson, Jr. (s. 15. huhtikuuta 1959 Philadelphia, Pennsylvania) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten Biff Tannenin sekä hänen lapsenlapsensa ja isoisoisänsä rooleista Paluu tulevaisuuteen -elokuvissa.
Wilson on tehnyt myös monia sivurooleja televisiosarjoissa, esimerkiksi Housen jaksossa ”Whatever It Takes”, sekä muutamia äänirooleja animaatioihin.
Ismo Alanko Säätiö

Historiaa

Säätiö perustettiin vuonna 1997 ensimmäisen albumin levytysten yhteydessä. Silloin kokoonpanoon kuului  Kimmo Pohjonen (haitari, koskettimet), Teho Majamäki (marimba, vibrafoni, urut, lyömäsoittimet) ja Jussi Kinnunen (basso), Ismo Alanko (laulu, kitara) ja Marko Timonen (rummut). Levyn promokiertueelle joukkoon liittyi vielä Samuli Laiho (kitara, kosketinsoittimet). Sama kokoonpano levytti Pulu-albumin lisäksi myös Sisäinen solarium -albumin vuonna 2000. He olivat myös mukana Labra-esityksessä vuonna 2000. 
Sisäisen solariumin jälkeen mukaan liittyi Ville Kangas (viulu) ja Jarno Karjalainen (basso), Jussi Kinnusen lähtiessä yhtyeestä. 
Vuoden 2002 albumi Hallanvaara levytettiin laajennetulla kokoonpanolla, jossa oli Säätiön jäsenten lisäksi runsas joukko muita muusikoita ja sovittajia. Kimmo Pohjonen ja Teho Majamäki ottivat tässä vaiheessa hieman virkavapaata. Levyn jälkeisille keikoille mukaan tuli uusi mies, kitaristi Timo Kämäräinen.
Kesän 2003 jälkeen Samuli Laiho päätti vetäytyä yhtyeestä oman musiikin tekoon. Minä ja pojat -levyn sessiosta mukaan liittyi jälleen uusi mies, Riku Mattila (kitara).

Humppasäätiö

Ismo Alanko Säätiö jäi tauolle vuonna 2006. Yhtye on kuitenkin soittanut nimellä Humppasäätiö yhden konsertin kesällä 2008 kokoonpanolla Alanko-Karjalainen-Kämäräinen-Laiho-Mattila-Timonen. Kesällä 2009 Humppasäätiö soittaa konsertin kokoonpanolla Alanko-Kinnunen-Kari "Kämy" Kämäräinen-Kämäräinen-Laiho-Majamäki. Humppasäätiö soittaa vanhoja suomalaisia iskelmäkappaleita.
Ludwigstein

Saaren historiaa

Linnasaaren edustalla sijaitseva saari liitettiin Monrepos’n kartanoon tiettävästi 1780-luvulla, jolloin kartanon omistajana oli Vanhan Suomen kenraalikuvernöörinä toiminut Württembergin prinssi Friedrich Wilhelm. Kartanon osti vuonna 1788 paroni Ludwig Heinrich von Nicolay, joka käytti aluksi saaresta erakkomunkkien retriittiin viittaavaa nimeä Eremitaaši. Ensimmäinen hautaus tehtiin vuonna 1798, kun Nicolay siirsi Ludwigsteiniin pari vuotta aikaisemmin kuolleen ystävänsä säveltäjä F. G. Lafermeren (1737–1796) jäännökset. Samaan aikaan rakennettiin saareen johtava silta, kiviportaat kalliojyrkänteen huipulle ja pystytettiin roomalaisten ylijumalan Juppiterin patsas. 1800-luvun alussa Nicolay alkoi kutsumaan saarta nimellä Erichstein, jota hän käytti vuonna 1804 kartanosta kirjoittamassaan runoelmassa.
Ludwig von Nicolayn hautakappeli valmistui 1820-luvulla. Sen jälkeen saaren pohjoisosaan perustettiin hautausmaa muille suvun jäsenille ja samalla estettiin ulkopuolisten pääsy saareen järjestämällä kulku sillan asemasta lautalla. Saaren nykyinen nimi juontaa myös 1820-luvulta. Ludwigsteinin hautausmaalla on kolme tiilestä muurattua hautaholvia, joiden päällä on marmorista tehdyt muistopaadet. Yksi paasista on kadonnut. Paikalle haudattiin Nicolayn perheen jäseniä neljässä sukupolvessa aina vuoteen 1942 saakka, jolloin Monrepos’n omistajaksi tuli lyhytaikaisesti Marie von Nicolayn sisarenpoika paroni Nicolas von der Pahlen. Viimeinen hautaus toimitettiin jatkosodan aikana elokuussa 1943, jolloin Ludwigsteiniin haudattiin paronitar Sophie von der Pahlen.

Ludwigsburgin hautakappeli

Ludwig von Nicolay keksi 1700-luvun lopussa ajatuksen saarelle rakennettavasta goottilaistyylisestä linnasta, mutta se ei kuitenkaan toteutunut, vaikka piirustuksia tekivät tunnetut Pietarissa vaikuttaneet arkkitehdit Giuseppe Antonio Martinelli (1798), Pietro Gonzaga (1804) ja Jean-François Thomas de Thomon (1809). Sen sijaan Ludwig von Nicolayn poika Paul rakennutti vuosien 1822 ja 1830 välillä linnaa muistuttavan Ludwigsburgin hautakappelin, jonka suunnitteli englantilainen arkkitehti Charles Heathcote Tatham. Paikalle siirrettiin Sorvalin hautausmaalta vuonna 1820 kuolleiden Ludwig von Nicolayn ja tämän puolison Johanna Margareta von Nicolayn jäännökset. Aikaisemmin saarelle haudatun F. G. Lafermeren muistomerkki oli kappelia vastapäätä, mutta se on nykyään hävinnyt.
Hautakappeli on muurattu tiilestä ja rapattu sen jälkeen valkoiseksi kalkkilaastilla. Kaksikerroksisen kappelin lasimaalauksin koristellussa pohjakerroksessa olivat Ludwig ja Johanna von Nicolayn haudat ja heidän rintakuvansa. Toisessa kerroksessa on näköalatasanne, josta aikoinaan avautui suora näköyhteys Viipurin linnaan. Vuosikymmenten kuluessa vaurioitunutta rappausta on korjattu 1980-luvun loppupuolella sekä uudelleen vuosina 2003–2005, jolloin mukana oli myös suomalaisia asiantuntijoita Tampereen ammattikorkeakoulusta.
Idols (6. tuotantokausi)

Jaksot

Edellisen kauden tapaan myös tällä kaudella Idolsia esitettiin torstaisin ja sunnuntaisin. Esitystahti oli kuitenkin alkukaudesta epäsäännöllinen; joka viikko ei esitetty kahta jaksoa.

Finalistit Idolsin jälkeen

Voittaja Diandra Floresin esikoisalbumi Outta My Head ilmestyi heinäkuussa 2012, nousi listaykköseksi ja saavutti kultalevyn. Toiseksi tullut Susanna Erkinheimo on keikkaillut yhtyeineen nimellä Sussu. Kolmanneksi tulleen Torsten Borgin debyyttilevyn Junebug tuotti Markus Nordenstreng ja se ilmestyi lokakuussa 2012. Ina Forsman on levyttänyt Helge Tallqvist Bandin kanssa ja he ovat kiertäneet keikoilla muun muassa Keski-Euroopassa.
Koskienergia

Koskienergia Oy on vesivoimalla sähköä tuottava yhtiö. Sen omistavat Etelä-Savon Energia, Äänekosken Energia ja Kuoreveden Sähkö. Yhtiön pääkonttori on Äänekoskella.
Koskienergia Oy:n ja sen tytäryhtiön (Koskienergia Koskivoima Oy) hallinnassa on 30 pienvoimalaitosta eri puolilla Suomea. Näistä 14 laitosta siirtyivät Koskienergian hallintaan helmikuussa 2012 Fortumilta.
Vilho Hannuksela

Vilho Hannuksela (28. helmikuuta 1893 Laihia – 28. kesäkuuta 1975 Helsinki) oli Pellervo-lehden palveluksessa vuodesta 1924 aina vuoteen 1960 asti, ensin toimittajana ja toimitussihteerinä ja sitten päätoimittajana.

Henkilöhistoria

Vilho Hannukselan vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Hannuksela ja Sanna Eveliina Hollo. Hannuksela tuli ylioppilaaksi 1918 ja valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1924, pääaineenaan maatalouskemia. Lapuan maatalouslyseon opettajana Hannuksela toimi 1922 ja Maatalouskoelaitoksen assisstenttina 1923. Hän meni valmistuttuaan Pellervon maataloustoimittajaksi, vuonna 1940 hänestä tuli lehden toimitussihteeri ja vuonna 1956 päätoimittaja, mitä tehtävää hän hoiti vuoteen 1960. Hannuksela julkaisi tietoteoksia ja toimitti Pellervon kalenteria 1927–1959.
Port-de-Paix

Port-de-Paix (Haitin kreoliksi Pòdepè tai Pòdpè) on Haitin kunta ja Nord-Ouestin departementin pääkaupunki Atlantin valtameren rannikolla. Port-de-Paix'n väkiluku on 250 000 (v. 2009).
Aiemmin Port-de-Paix oli merkittävä banaanin ja kahvin vientisatama, mutta nykyään se on Miamista lähtevän salakuljetuksen keskus. Kristoffer Kolumbus nimesi kaupunkia ympäröivän alueen Valparaísoksi laskettuaan siellä maihin 6. joulukuuta 1492. Alueella on paljon kauniita hiekkarantoja. Kaupungin ja heti sitä vastapäätä sijaitsevan Tortugan saaren välillä kulkee lauttayhteys.
Port-de-Paix'n perustivat vuonna 1665 ranskalaiset sotajoukot, jotka englantilaiset miehittäjät olivat häätäneet Tortugasta. Vuonna 1676 ranskalainen Saint-Dominguen siirtokunta siirrettiin Tortugalta Port-de-Paix'iin, ja se säilyi hallintokeskuksena pääkaupungin siirtämiseen Cap Françaisiin asti vuonna 1711. Ensimmäinen mustien orjien kapina kaupungissa syttyi vuonna 1679.
1800-luku oli kaupungille suuren kasvun aikaa, mutta vuoden 1902 tulipalo tuhosi Port-de-Paix'n lähes täysin, eikä se koskaan saavuttanut aiempaa asemaansa.
Port-de-Paix on myös samannimisen arrondissementin pääkaupunki. Arrondissementtiin kuuluu neljä kuntaa: Port-de-Paix, Bassin-Bleu, Chansolme and Tortugan saari.
Lido Vieri

Pelaajaura

Vieri aloitti jalkapalloilun Torinon junioreissa 15-vuotiaana ja oli kirjoilla edutustusjoukkueessa kaudella 1957–1958. Hänet lainattiin kuitenkin samalla kaudella Serie C tason Vigevanoon, jossa Vierille haettiin kokemusta tulevia pääsarjapelejä varten. Vieri palasi kauden jälkeen Torinoon, jossa hän pelasi uransa ensimmäisen Serie A ottelun 21. syyskuuta 1958 Alessandriaa vastaan. Avauskaudellaan Vieri pelasi 20 ottelua Serie A:ssa. Joukkue putosi seuraavalla kaudella Serie B:hen, jossa Vieri pelasi vain kuusi ottelua. Joukkue nousi kuitenkin takaisin Serie A:han, jossa se myös säilyi Vierin pelatessa Torinon maalilla kauteen 1968–1969 asti. Tuona aikana Vieri valittiin Serie A:n parhaaksi maalivahdiksi kaudella 1961–1962 ja saavutti Italian cupin mestaruuden kaudella 1967–1968. Vieri ehti edustaa Torinoa yhteensä 357 ottelussa, joista 275 esiintymistä tapahtui sarjatasolla.

Inter

Kesällä 1969 Vieri siirtyi Interiin. Joukkue sijoittui Vierin ensimmäisellä kaudella toiseksi jääden neljän pisteen päähän mestaruuden voittaneesta Cagliarista. Kaudella 1970–1971 Vieri saavutti ensimmäisen Scudettonsa, kun Inter voitti Serie A:n kauden päätteeksi. Samaisella kaudella hänestä tuli kolmanneksi pisimpään maalinsa nollana pitänyt maalivahti Serie A:ssa. Seuraavalla kaudella Fabio Cudicini ohitti hänet kolmannelta paikalta ja vuoteen 2010 mennessä Vieri on pitänyt maalinsa nollana Serie A:n maalivahdeista kymmenenneksi pisimpään 685 minuutilla. Sittemmin Vierin aikana Inter sijoittui useimmiten Serie A:ssa viidenneksi, eikä enää taistellut mestaruudesta. Vieri jätti sittemmin Interin kauden 1975–1976 jälkeen 37-vuotiaana, kun varamaalivahti Ivano Bordo oli noussut Interin uudeksi ykkösvahdiksi. Vieri pelasi Interissä yhteensä 199 ottelua.

Pistoiese

Vieri siirtyi Serie C tason Pistoieseen kaudeksi 1976–1977 ja oli nostamassa joukkuetta Serie B:hen. Vieri pelasi myös itse joukkueessa kahdella ensimmäisellä kaudella, mutta vietti lähinnä varavahdin roolissa kaksi viimeistä kauttaan pelaamatta otteluakaan. Hän lopetti pelaajauransa 41-vuotiaana.

Maajoukkueura

Vieri pelasi ensimmäisen maaotelunsa Italian paidassa 27. maaliskuuta 1963 Turkkia vastaan, joka päättyi Italian 0–1 voittoon. Hän pelasi vielä samana vuonna kaksi ottelua ja seuraavan kerran vuonna 1968.
Vieri valittiin Torinon ja Interin menestysvuosien aikaan Italian maajoukkueeseen kolmosvahdin rooliin, vuosien 1968 EM-kilpailuihin ja 1970 MM-kilpailuihin. EM-kisojen aikana Italia saavutti maansa ensimmäisen Euroopan mestaruuden, kun se voitti Jugoslavian maalein 2–0. MM-kisoissa Italia puolestaan saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Brasilialle maalein 4–1.
Kroketti

Kroketin historiaa

Kroketin arvellaan olevan samaa alkuperää golfin ja biljardin kanssa. Mailojen, pallojen ja porttien kanssa ovat pelailleet jo muinaiset roomalaiset, 1300-luvun ranskalaiset paimenet ja 1700-luvun englantilaiset aateliset. Pelin varsinainen synty sijoittuu 1850-luvulle, jolloin englantilainen urheiluväline- ja leluvalmistaja John Jaques ryhtyi valmistamaan krokettivälineitä. 1870-luvulle mennessä kroketti tunnettiin Englannin siirtomaissa ympäri maailmaa. 1868 perustettu krokettiseura The Wimbledon All England Croquet Club vakiinnutti ensimmäisenä kroketin kilpailusäännöt. Kroketti oli olympialajina vuosina 1900 Pariisissa ja 1904 St. Louisissa. Toisen maailmansodan jälkeen kroketti hiipui takapihojen lastenpeliksi, kunnes 1980-luvun alussa sen suosio elpyi jälleen. Maailman Krokettiliitto (World Croquet Federation) perustettiin vuonna 1986 ja vuodesta 1989 lähtien kroketissa on voinut tavoitella maailmanmestaruutta. Nykyään Maailman Krokettiliiton piirissä on 27 krokettivaltiota.

Kroketin historia Suomessa

Kroketti tuli Suomeen 1800-luvun loppupuolella. Se oli herrasväen parissa suosittu koko perheen harrastus ja monien huviloiden pihalta löytyikin krokettikenttä. Suomessa krokettia ei kuitenkaan koskaan tiettävästi pelattu kilpailumielessä. Kun sotien jälkeen luokkaerot pienenivät yhteiskunnassa, kroketti yleistyi jokamiehenpeliksi ja vähitellen menetti suosiotaan. Kroketti säilyi lasten pelinä, kunnes 1990-luvulla se alkoi yleistyä nuorten aikuisten seurapelinä. Vuonna 2000 perustettiin ensimmäinen tunnettu krokettiseura Messukylän Pihakrokettiklubi. Ajatus Suomen Krokettiliitosta sai alkunsa kesän 2003 leikkimielisissä krokettikilpailuissa Kurikassa. Tampereella järjestetty epävirallinen SM-kilpailu MPKK Croquet Challenge 2004 keräsi pelaajia jo ympäri Suomea. Suomen Krokettiliitto aloitti järjestäytyneen kilpailutoiminnan vuonna 2005.
Isopystynokka

Levinneisyys

Isopystynokkaa tavataan Brasilian koillisosissa. Laji on luultavasti melko yleinen osissa levinneisyysaluettaan, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Hagia Sofia

Kirkosta moskeijaksi ja museoksi

Vuonna 1204 neljännessä ristiretkessa ristiretkeläiset valtasivat Konstantinopolin ja perustivat Latinalainen keisarikunnan jonka aikana se muutettiin katoliseksi kirkoksi. Vuonna 1261 bysanttilaiset valtasivat Konstantinopolin takaisin jolloin se palautettiin ortodoksiseksi kirkoksi. Lopulta se muutettiin moskeijaksi, kun turkkilaiset valtasivat Konstantinopolin vuonna 1453. Vuodesta 1934 alkaen rakennus on toiminut museona.

Kirkon rakentaminen

Hagia Sofian paikalla oli aluksi ollut Constantius II:n rakennuttama kirkko, joka oli rakennettu vanhan Apollon temppelin raunioiden paikalle. Tämä kirkko tuhoutui 15. tammikuuta 532 niin sanotun Nika-kapinan yhteydessä. Keisari Justinianus I päätti rakennuttaa vanhan paikalle uuden kirkon. Sen arkkitehdit olivat Platonin Akatemian viimeinen johtaja Isidoros Miletoslainen ja Anthemios Tralleislainen. Justinianuksen tavoite oli rakentaa kaikkien aikojen loisteliain kirkko. Kirkon valmistuttua hänen kerrotaan huudahtaneen: ”Olen voittanut sinut, Salomo!” Kirkon 55 metriä korkeaa kupolia reunustaa kaksi puolikupolia, ja sen alareunassa olevat 40 ikkunaa luovat vaikutelman, että kupoli leijuu ilmassa. Hagia Sofia vihittiin käyttöön 27. joulukuuta 537. Kirkon suuri kupoli romahti maanjäristyksen yhteydessä vuonna 557, mutta se jälleenrakennettiin ja kirkko vihittiin jälleen käyttöön vuonna 563. Hagia Sofiasta tuli pian Konstantinopolin ja koko Bysantin valtakunnan tärkein kirkko ja myös tärkein bysanttilaista arkkitehtuurin tyyliä edustava rakennus.

Rakennukseen tehdyt muutokset

Vuonna 1204 neljännen ristiretken jäsenet valtasivat Konstantinopolin ja perustivat Latinalaisen keisarikunnan. Hagia Sofia toimi katolisena kirkkona siihen asti, kun Nikaian keisarikunta valtasi takaisin Konstantinopolin.
Vuonna 1453 osmanit valtasivat Konstantinopolin, ja tuolloin varsin huonokuntoinen Hagia Sofia korjattiin moskeijaksi. Samalla kirkon useat mosaiikit peitettiin. Moskeijalle rakennettiin kaksi minareettia sulttaani Bayezid II:n määräyksestä. Myöhemmin sulttaani Selim II määräsi rakennettavaksi moskeijan länsipuolelle kaksi uutta minareettia, joiden rakentamisesta vastasi hänen luottoarkkitehtinsa Mimar Sinan. Vuonna 1934 Turkin tasavallan yksinvaltainen presidentti Kemal Atatürk määräsi, että moskeijasta tehdään museo.