google/wiki40b huggingface dataset:
Loistokultasiipi

Koko ja ulkonäkö

Loistokultasiiven siipien kärkiväli on 23–34 mm. Koiraan siipien yläpinnan pääväri on hohtavan kullanpunainen eikä niillä ole mustanruskeaa, eteenpäin levenevää ulkoreunusta lukuun ottamatta mitään kuviointia. Naaraan etusiipien yläpinnat ovat kuparinpunaiset. Niiden keskiosassa on kaksi mustaa täplää ja ulkoreunassa rinnakkaain kaksi tummaa täpläriviä, joista ulompi on hieman epäselvä. Takasiivet ovat tummanruskeat ja niissä on oranssi reunajuova. Molempien sukupuolien siipien alapinnan pääväri on kellanharmaa ja niissä on hajallaan pieniä mustiä täpliä. Takasiivessä uloimpiin täpliin liittyy valkoinen laikku ja siipeä reunustaa oranssi reunavyö. Toukka on väriltään vihreänkellertävä.
Etelä-Euroopassa alalajeilla L. v. miegii sekä L. v. punctatus koiraan siivissä on musta keskitäplä.

Levinneisyys ja lentoaika

Loistokultasiiven esiintymisalue ulottuu Etelä- ja Keski-Euroopasta Vähän- ja Keski-Aasian kautta Mongoliaan. Se puuttuu Euroopassa läntisimmistä osista, muun muassa Britteinsaarilta ja Alankomaista sekä kaikkein eteläisimmistä osista. Suomessa esiintymisalue ulottuu suunnilleen napapiirille. Lentoaika on kesäkuun lopulta elo-syyskuun vaihteeseen yhtenä sukupolvena. Lennon huippu sijoittuu heinäkuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Loistokultasiiven elinympäristöä ovat tuoreet ja kuivat niityt, tienpientareet ja kedot. Se on hyvin yleinen ja oli vuonna 2013 Suomen päiväperhoslaskennassa 11. yleisin laji. Koiraat etsivät naaraita lentelemällä ympäriinsä.
Naaras laskee munat yksitellen ravintokasvien lehdille ja laji talvehtii munana. Toukat kuoriutuvat keväällä. Ne ovat hyvin piilottelevia ja syövät lehtiin ikkunamaisia ohentumia. Toukilla on hyvin löyhä suhde muurahaisiin. Toukkakehitys kestää kuutisen viikkoa ja kotelovaihe kahdesta kolmeen viikkoa.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat hierakat, etenkin niittysuolaheinä (Rumex acetosa) ja myös ahosuolaheinä (Rumex acetosella).
Kuosi

Kuosi on esineelle, etenkin vaatekappaleelle, ominainen muoto, malli tai tyyli. Kuosiksi voidaan myös kutsua vaatteiden tai tekstiilien koristekuviota, esimerkiksi kukkakuosi tai kašmirkuosi. Toistuvaa osaa kutsutaan joko raportiksi tai mallikerraksi. Raportti-nimitystä käytetään painokankaan, mallikerta-nimitystä kuosiin kudotun kankaan valmistuksessa.
Timo Seppälä (tutkija)

Timo Seppälä (s. 1951) on farmakologian dosentti, lääketieteen ja kirurgian tohtori sekä suomalaisen antidopingtoiminnan asiantuntija. Seppälä aloitti vuonna 1988 Kansallisen Dopingtoimikunnan (KDT) lääkäriryhmässä. Sen jälkeen hän toimi KDT:tä seuranneissa kansallisissa antidopingorganisaatioissa lääketieteellisissä asiantuntijatehtävissä. Hän jäi eläkkeelle Suomen eettinen keskus SUEK ry:n lääketieteellisen johtajan tehtävistä vuonna 2017. Seppälän toimenkuvaan kuului erityisesti Kielletyt aineet ja menetelmät urheilussa -luettelon päivittäminen ja ylläpito Suomessa, urheilijoiden erivapausasioiden käsittely, dopingiin liittyvän tieteellisen tutkimuksen seuranta sekä asiantuntija-apu lääketieteellisissä asioissa, muun muassa dopingrikkomuksissa. 
Seppälä on tehnyt tutkimustyötä dopingin ohella myös huumeiden, psyykenlääkkeiden ja huumeanalyysien parissa, ja häntä on kuultu usein asiantuntijana näitä asioita käsittelevissä oikeudenkäynneissä. Hän erikoistui päihdelääketieteeseen vuonna 1993 ja liikennelääketieteeseen vuonna 1999. 
Vuonna 2002 Seppälä tuomittiin 80 päiväksi ehdolliseen vankeuteen törkeästä rattijuopumuksesta ja liikenneturvallisuuden vaarantamisesta, lisäksi hänelle tuomittiin 50 päiväsakkoa. Seppälä loukkaantui vuonna 2016 tapaturmaisesti ja joutui pyörätuoliin saatuaan selkäydinvamman. 
Seppälä palkittiin elämäntyöstään Suomen urheilugaalassa tammikuussa 2019 elämäntyöpalkinnolla.
Matti Luoma

Ura

Luoma aloitti jääkiekon 11-vuotiaana Jääkissoissa vuonna 1991, mutta hänen varsinainen kasvattajaseuransa oli Jokerit. Luoma voitti joukkuessa B-nuorten SM-hopeaa vuonna 1996, SM-pronssia vuonna 1998 sekä A-nuorten Suomenmestaruuden vuosina 1999 ja 2000. Kaudella 1999–2000 hän debytoi myös SM-liigassa, jossa Luoma pelasi 17 runkosarjaottelua jääden niissä ilman tehopisteitä. Hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kaudella 2000–2001 Luoma siirtyi Jokereista Kiekko-Vantaaseen, jossa hän pelasi loppukaudella yhden ottelun sekä A-nuorissa että Mestiksessä. Kaudeksi 2001–2002 Luoma siirtyi Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelaavaan Almtuna IS:ään. Hänen oli tarkoitus lähteä opiskelemaan Uppsalan yliopistoon, mutta Luoma kuitenkin myöhästyi sinne ilmoittautumisesta. Hän pelasi Almtunassa 29 runkosarjaottelua tehopistein 2+3=5, kunnes palasi loppukaudesta Kiekko-Vantaaseen.
Kaudeksi 2002–2003 Luoma siirtyi pelaamaan Mestistä KJT:hen, jossa tulokaskausi toi 25 runkosarjaottelussa tehot 5+5=10 ja kahdeksassa karsintasarjaottelussa tehot 1+3=4. Kaudeksi 2003–2004 hän palasi Kiekko-Vantaaseen, jossa Luoma vietti kaksi kautta. Hänen molemmat kautensa jäivät varsin rikkonaisiksi olkapäävamman takia. Ensimmäisellä paluukaudellaan Luoma voitti joukkueen tehopörssin lukemalla +9 ja häntä luonnehdittiin Kiekko-Vantaassa myös kulttipelaajaksi. Kausi 2004–2005 Luomalla alkoi hyvin vaisusti, mutta hän löysi taas kevätkaudella paremman vireen.
Luoma oli siirtymässä kauden 2004–2005 jälkeen Kirkkonummen Salamoihin, joiden kanssa hän purki sopimuksen ja oli sen jälkeen siirtymässä Englantiin. Luoman siirto kuitenkin kariutui ja hän teki kauden 2005–2006 kynnyksellä sopimuksen Järvenpään Haukkojen (ent. KJT) kanssa. Luoman kausi jäi jälleen rikkonaiseksi murrettuaan ranteensa jo kauden toisessa ottelussa. Hän pelasi lopulta kaikkiaan vain 25 ottelua. Kauden 2006–2007 Luoma pelasi Suomi-sarjajoukkue HC Keravassa.
Kaudeksi 2007–2008 Luoma siirtyi Kirkkonummen Salamoihin, joissa hän pelasi viisi ottelua, kunnes Luoma palasi Keravalle. Loppukaudesta hän siirtyi Australiaan ja Canberra Knightsin riveihin. Luoma vietti joukkueessa loppu-uransa vuoteen 2012 saakka ja hankki siellä pelatessaan myös maan kansalaisuuden. Kaudella 2009–2010 hän toimi joukkueen pelaajavalmentajana.
Arthur Spåre

Arthur Robert Gustav Spåre (8. toukokuuta 1862 Helsinki – 12. lokakuuta 1937 Helsinki) oli suomalainen Venäjän keisarillisen armeijan kenraalimajuri ja Kuopion läänin kuvernööri.
Spåren vanhemmat olivat eversti, senaattori ja salaneuvos Knut Robert Karl Walfrid Spåre (1831–1903) ja hänen ensimmäinen puolisonsa Beata Fredrika Matilda Cronholm (1835–1868). Hän kävi Haminan kadettikoulua 1877–1881 ja Hänen Majesteettinsa Keisarin paašikoulua Pietarissa 1881-1885. Hänestä tuli kamaripaaši 1884 ja kornetti 1885. Spåre aloitti sotilasuransa Keisarinna Aleksandra Feodorovnan ulaanirykmentissä. Hänet ylennettiin luutnantiksi 1889, aliratsumestariksi 1894, ratsumestariksi 1897 ja everstiksi 1906.
Spåre määrättiin joulukuussa 1912 Venäjän sisäasiainministeriön palvelukseen asetettuna Henkivartioväen ratsuväkeen. Hän toimi Kuopion läänin kuvernöörinä 1913–1917. Kenraalimajuriksi Spåre ylennettiin joulukuussa 1913. Hän erosi sotapalveluksesta ja kuvernöörin virasta helmikuun vallankumouksen jälkeen huhtikuussa 1917.
Arthur Spåren veli oli kenraalimajuri ja Hämeen läänin kuvernööri Rafael Spåre (1864–1943).
Havi

Havi oli yksi Viipurin vanhoista suomalaisista kaupunginosista. Se sijaitsi vanhan kaupunkikeskustan kaakkoispuolella Viipurinlahden rannalla. Havi tunnettiin erityisesti teollisuusalueena, joka antoi nimensä myös samannimiselle yritykselle. Lisäksi Havissa sijaitsi Suomen suurin kesäteatteri.
Havin kaupunginosa sai alkunsa vuonna 1849 kun parikymmentä vuotta aikaisemmin perustettu Havin kynttilä­tehdas siirtyi paikalle Johanneksen pitäjästä. 1930-luvulle tultaessa se oli kasvanut 175 henkeä työllistäneeksi yritykseksi, jonka työntekijät asuivat suurimmaksi osaksi yhtiön rakentamissa asunnoissa Havin teollisuusalueen pohjoispuolella. Ensimmäinen asemakaava Haviin laadittiin vuonna 1926 ja talvisotaan mennessä kaupunginosa oli jo käytännössä täyteen rakennettu. Kynttilätehtaan lisäksi Havissa toimi myös lukuisia muita yrityksiä. Viipurin sataman tuntumassa alueen länsiosassa sijaitsivat Shellin, Gulfin, Nobel-Standardin sekä Suomen Petroolin varastot ja öljysäiliöt. Havissa olivat myös muun muassa Oy Puuteollisuus Ltd:n tehdas sekä Hankkijan Viipurin konttori.
Arkkitehti Uno Ullbergin suunnittelema Viipurin kesäteatteri sijaitsee 1500-luvulla rakennetun Sarvilinnoituksen suojissa. Vuonna 1934 valmistuneessa kesäteatterissa on istumapaikkoja 2 000:lle katsojalle, sekä tuhansia paikkoja rinnekatsomoissa. Siellä järjestettiin muun muassa Viipurin laulujuhlien konsertteja vuonna 1935. Kesäteatteri toimii nykyäänkin erilaisten tapahtumien näyttämönä.
Vuoden 1930 väestönlaskennassa Havissa oli 1 387 asukasta, joista 1 321 oli suomenkielisiä, 38 ruotsinkielisiä ja 28 muunkielisiä.
Lohikäärmeen nyrkki

Juoni

Cheng matkaa setänsä kanssa serkkujensa luokse. Paikalla hän päätyy työskentelemään jäätehtaalla, joka työntekijöidensä tietämättä salakuljettaa huumeita jäiden sisällä. Cheng on vannonut äidilleen, ettei enää koskaan tappelisi, mutta kun hänen serkkunsa katoavat salaperäisesti, hän päättää rikkoa valansa löytääkseen serkkujensa sieppaajan.
Uusi valtakunnankanslia

Uusi valtakunnankanslia (saks. Neue Reichskanzlei) oli Berliinissä vuosina 1939–1945 sijainnut hallintorakennus, jonka arkkitehti Albert Speer suunnitteli Adolf Hitlerin käyttöön. Se oli osa valtakunnankanslian rakennuskompleksia, Wilhelmstrassen varrella jo vanhastaan sijainnutta Saksan valtakunnankanslerin virka-asuntoa. Uusi valtakunnankanslia oli kansallissosialistisen arkkitehtuurin tunnetuimpia edustajia.
Hitler pyysi vuonna 1938 suosikkiarkkitehtiaan Speeriä suunnittelemaan vanhalle valtakunnankanslialle laajennusosan samaan kortteliin, kulman taakse Vossstrasse-sivukadun puolelle. Speer sai käyttöönsä rajoittamattoman budjetin ja rakennus valmistui tammikuussa 1939, ennätyksellisesti vain 12 kuukaudessa. Uusi valtakunnankanslia oli osin kolmi- ja osin kaksikerroksinen, mutta muuten mittasuhteiltaan mahtipontinen. Rakennus oli 421 metriä pitkä, siinä oli 420 huonetta ja kerrosalaa 16 300 neliömetriä. Puutarhoineen se käsitti 16 hehtaarin alueen. Se oli suurin Speerin toteutuneista rakennushankkeista. Uuden valtakunnankanslian askeettinen ja symmetrinen julkisivu edusti Speerin muunnelmaa Karl Friedrich Schinkelin preussilaisesta uusklassismista. Sisäänkäyntiä koristivat Speerin arkkitehtuurille tyypilliset neliskulmaiset pylväät. Sisäänkäynnin yhteydessä oli kaksi kuvanveistäjä Arno Brekerin toteuttamaa pronssipatsasta, Wehrmacht (Armeija) ja Partei (Puolue).
Uuden valtakunnankanslian mittasuhteiden oli tarkoitus korostaa Hitlerin arvovaltaa. Rakennus oli suunniteltu siten, että lyhinkin reitti pääsisäänkäynniltä Hitlerin työhuoneeseen oli 140 metriä pitkä, ja arvovieraat kierrätettiin vielä pidempää yli 300 metrin pituista reittiä vanhan valtakunnankanslian kautta. Pelkkä Hitlerin työhuone oli mitoiltaan 27 x 14,5 metriä, ja sen seinät oli verhoiltu punaisella marmorilla. Sen ohella rakennuksen tärkeimpiin edustustiloihin kuului 46 x 19 metrin kokoinen mosaiikkisali, jota koristivat taiteilija Hermann Kasparin mosaiikkityöt. Hitler piti rakennusta vain väliaikaisena ja halusi korvata sen vuoteen 1945 mennessä vielä mahtavammalla.
Uusi valtakunnankanslia vaurioitui brittien ilmapommituksissa marraskuussa 1943 ja raunioitui puna-armeijan tykkitulesta Berliinin taistelun aikana keväällä 1945. Neuvostomiehittäjät purkivat rauniot vuonna 1947. Rakennuksen kiviaineista käytettiin useissa Itä-Berliinin rakennushankkeissa, ja se oli jonkin aikaa ”Saksan suurin kivilouhimo”. Marmoria päätyi muun muassa Treptower Parkin neuvostomonumenttiin ja Thälmannplatzin metroaseman sisustukseen.
Ala (Rooman armeija)

Ala (suom. siipi) oli Rooman armeijan sotilasyksikkö. Alalla tarkoitettiin eri aikoina eri yksikköjä. Tasavallan aikana alalla tarkoitettiin Rooman italialaisia liittolaisia. Tuolloin ala oli osapuilleen samankokoinen kuin roomalainen legioona. Siipeä tarkoittava nimi tuli siitä että tyypillisessä konsulin johtamassa armeijassa oli kaksi legioonaa keskellä ja kummallakin siivellä yksi liittolaisten ala. Keisariajalla ala tarkoitti auxilia-joukkojen ratsuväkeä joiden vahvuus oli joko 521 tai 768 miestä. Keisariajalla alaa johti joko prefekti tai tribuuni.

Lähde

Adrian Goldsworthy: Roman Warfare s.212. Cassell & Co, 2000. ISBN 0-304-35265-9.
Malleekana

Koko ja ulkonäkö

Malleekanan ruumis on pullea, kuten monilla muillakin kanalinnuilla. Linnun pyrstö on pitkä ja muutenkin kookas. Koiras nostaa ja levittää sen soidinmenoissaan näyttääkseen vielä todellista isommalta.
Pituus: 60 cm Paino: 1,5-2 kg

Levinneisyys

Malleekana pesii Australian puolikuivissa osissa. Levinneisyysalue ulottuu Länsi-Australian eteläosasta itään aina Luoteis-Victoriaan sekä Uuden Etelä-Walesin keskiosiin asti.

Elinympäristö

Rannikon nummet ja puolikuivat metsä- ja pensastoalueet.

Ravinto

Malleekanat ovat kaikkiruokaisia, mutta niiden ravintoa ovat lähinnä siemenet, hedelmät, kukat, silmut ja selkärangattomat eliöt.
Catarratto

Catarratto on viinin valmistukseen käytettävä viinirypäle. Siitä on olemassa useita lajikkeita, useimmat vaaleita. Catarratto-rypäleitä viljellään Välimeren maissa, erityisesti Italiassa, sekä Etelä-Afrikassa ja Etelä-Amerikassa.

Catarratto Italiassa

Vaaleat Catarratto-rypäleet (Catarratto Bianco, Catarratto Bianco Comune, Catarratto Bianco Lucido) ovat sisilialaisia alkuperäislajikkeita. Niitä viljellään noin 350 neliökilometrin alueella (vuonna 2014) ja käytetään useiden sisililaisten laatuviinien raaka-aineena.
Weather Report

Yhtyeen vaiheet

Yhtyeen ensimmäiset levyt olivat tyyliltään vahvasti kokeellisia. Niissä kokeiltiin erilaisia äänimaisemia (sähköpiano oli keskeinen soitin) ja improvisoitiin omituisten rumpukomppien päälle. Ensimmäisistä levyistä Weather Report ja I Sing the Body Electric ovat kokeellisen fuusion keskeisiä levyjä. Levyjen on usein katsottu jatkaneen siitä, mihin Miles Davis oli vuosikymmenen vaihteen fuusiolevyillään jäänyt. Ensimmäisellä levyllä lähdetään kehittämään avantgardemaista fuusiota eteenpäin, ja toinen levy sisältää vielä pidemmälle vietyjä kokeiluja äänimaisemilla, ja mukana on jo esimerkiksi syntetisaattoria ja Oregon -yhtyeen Ralph Towner vierailevana kitaristina. Levyn B-puoli on nauhoitettu livenä Tokiossa. 
Tyyli alkoi pian muuttua populaarimmaksi: rumpukompit muuttuivat tasaisemmiksi, akustinen basso vaihtui sähköiseen ja sävellyksiin alkoi tulla vahvempia melodisia teemoja. Kolmas levy, Sweetnighter, vaihtaa yhtyeen suuntaa selvästi jazz-funkin suuntaan päin, mutta sitä pidetään yleensä jonkinlaisena siirtymäkauden julkaisuna. Tässä vaiheessa Miroslav Vitous jätti yhtyeen, koska ei innostunut soittamaan funk-bassokulkuja. Basistit ja rumpalit vaihtelivat Weather Reportissa muutenkin tiuhaan – pysyvää miehitystä ei onnistuttu löytämään.
Seuraava levy, Mysterious Traveller (1974), on  monipuolinen ja arvostettu levy, jossa on vaikutteita eri maiden etnisestä musiikista sekä 1970-luvun funkista. Pitkälle samoilla linjoilla jatkoi seuraavana vuonna ilmestynyt Tale Spinnin'. Vuoden 1976 Black Market otti runsaasti vaikutteita afrikkalaisesta musiikista. Levy lasketaan kuuluvaksi yhtyeen parhaisiin. Kaikista kuuluisin Weather Reportin levy on kuitenkin vuoden 1977 Heavy Weather, jossa yhdistyvät keskenään rock, jazz, sekä etniset rytmit. Levyn avausraita on Zawinulin säveltämä "Birdland", josta on tullut erittäin tunnettu kappale.
Heavy Weatherin jälkeen yhtye ei enää ylittänyt itseään. Seuraava levy, Mr. Gone (1978), sai Down Beat -lehden arvostelussa vain yhden tähden. Uusia levyjä tehtiin kuitenkin vielä vuoteen 1986 asti, jolloin Zawinulin ja Shorterin tiet lopullisesti erkanivat. Pastorius oli jättänyt yhtyeen jo vuonna 1982. Myöhempien aikojen nimekkäin tulokas yhtyeessä oli rumpali Peter Erskine.
2000-luvun alussa DVD-muodossa julkaistut live-tallenteet herättivät monien kannattajien keskuudessa toiveita yhtyeen uudelleenaloittamisesta, mutta toiveet kariutuivat Josef Zawinulin menehdyttyä syyskuussa 2007.
Guineansukasnokka

Levinneisyys

Guineansukasnokkaa tavataan Länsi-Afrikassa. Sen on kuvattu olevan yleinen, ja sen kannankehitys on vakaa. Liberian kannaksi arvioidaan 240 000 yksilöä. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Stefan Zweig

Henkilöhistoria

Zweig syntyi varakkaaseen juutalaiseen perheeseen. Hän opiskeli nuorena filosofiaa, germanistiikkaa ja kirjallisuudentutkimusta. Hänen ensimmäinen runokokoelmansa ilmestyi kun hän oli 19-vuotias. Ensimmäinen maailmansota teki Zweigista vakaumuksellisen pasifistin. 1930-luku oli hänelle henkisesti raskasta aikaa, sillä rauhanaate jäi yhä enemmän Euroopassa nousevan militarismin ja kansalliskiihkon jalkoihin. Kansallissosialistiset rotuopit alkoivat levitä myös Itävaltaan, joten Zweig päätti vuonna 1934 lähteä maasta. Hän asui vuoteen 1940 Englannissa, sitten lyhyen aikaa New Yorkissa, kunnes päätyi Brasiliaan. Masentuneena siitä, että hänelle rakas Eurooppa oli vajonnut toisen maailmansodan myötä henkiseen pimeyteen, hän päätti tehdä yhdessä vaimonsa kanssa itsemurhan.

Kirjallinen tuotanto

Zweig oli oman aikansa kansainvälisimpiä kirjailijoita. Hän matkusteli paljon ja solmi tuttavuuksia eri maiden kirjallisiin piireihin. Muun muassa Romain Rolland oli hänen hyvä ystävänsä. Zweigin kansainvälisyys ilmeni myös hänen teostensa aiheissa, sillä hän kirjoitti muun muassa elämäkerrat Skotlannin kuningatar Maria Stuartista, ranskalaisesta kirjailija Honoré de Balzacista ja venäläisestä kirjailija Fjodor Dostojevskista. Hän käänsi ranskalaista kirjallisuutta saksan kielelle ja pyrki näin edistämään Ranskan ja Saksan kulttuurien lähentymistä.
Zweigin kaunokirjallinen tuotanto sai vahvoja vaikutteita Sigmund Freudin käsityksistä ihmismielestä. Hän erikoistui ihmisen henkisten kriisien kuvaamiseen. Esimerkiksi pienoisromaanissaan Shakkitarina hän kuvaa miestä, jolle shakista tulee sairaalloinen pakkomielle.
Zweigin Maria Stuartista, Marie Antoinettesta ja Magalhaesista kirjoittamat elämäkerrat suomennettiin 1930-luvulla. Myöhemmin hänen tuotannostaan on suomennettu muun muassa omaelämäkerrallinen Eilispäivän maailma, romaani Malttamaton sydän ja pienoisromaani Shakkitarina. Zweigin kertomuksen "Kirje tuntemattomalta naiselta" pohjalta on tehty elokuvia. Kertomukseen perustuvat muun muassa Max Ophülsin ohjaama elokuva Kirje tuntemattomalta naiselta ja Hannu Lemisen ohjaus Valkoiset ruusut. Zweigin tuotanto inspiroi myös Wes Andersonin ohjaamaa The Grand Budapest Hotel -elokuvaa.
Pystytöyhtöpingviini

Koko ja ulkonäkö

Pystytöyhtöpingviinit ovat keskimäärin 65 senttiä korkeita ja voivat painaa jopa 6,5 kiloa. Se on yksi sukunsa suurimmista lajeista. Naaraat ovat tavallisesti koiraita pienempiä. Nokka on pitkä, väritykseltään tumman ruskeanoranssi. Aikuisen linnun höyhenpeite on muiden pingviinien tavoin selästä musta ja vatsasta valkoinen. Siipien yläpuolet ovat mustat, joskin niiden reunat ovat valkoiset. Siipien sisäpinnat ovat valkoiset, mustia siivenkärkiä lukuun ottamatta. Pystytöyhtöpingviinillä on vuonopingviinin ja snaressaartenpingviinin tavoin kummankin silmän yläpuolella ylöspäin osoittava keltainen, pitkä ja harjamainen töyhtö, joka ulottuu nokantyvestä pään päälle. Muista töyhtöpingviineistä poikaten se pystyy nostamaan ja alentamaan jäykkiä töyhtöjään.

Levinneisyys ja elinympäristö

Suurin osa pystytöyhtöpingviineistä pesii Bounty- ja Antipodisaarilla Uudessa-Seelannissa. Pienempinä määrinä niitä pesii myös Campbell- ja Auclandraasilla. Pesäpaikat ovat kallioisia ja jyrkänteisiä, joissa ei usein ole merkittävästi maannosta tai kasvillisuutta. Ne voivat pesiä jopa 75 metrin korkeudessa merenpinnasta. Pesimäkauden ulkopuolisen ajan ne viettävät kylmillä subantarktisilla merillä, joskaan tarkkaa sijaintia ei tiedetä. Kannan arvioidaan käsittävän 150 000-170 000 yksilöä.
Kai Laitinen

Kai Leo Kaarlo Laitinen (27. syyskuuta 1924 Suonenjoki – 11. maaliskuuta 2013 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija ja kriitikko. Hän toimi Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden professorina vuosina 1986–1989. Hänen laatimansa Suomen kirjallisuuden historia vuodelta 1981 on alan keskeinen yleisesitys. 
Kai Laitinen valitsi vuoden 1993 Finlandia-palkinnon saajan. Samanlaisessa tehtävässä hän oli jo vuonna 1964, kun italialaiskirjailija Dacia Maraini vastaanotti hänen kädestään kansainvälisen kustantamoiden myöntämän Prix Formentor -kirjallisuuspalkinnon Mallorcalla. Laitinen tunnettiin kirjallisuuden popularisoijana ja suomalaisen modernismin suunnannäyttäjänä esimerkiksi Parnasso-lehden päätoimittajan roolissa. Professorina hän johdatti monia opiskelijoita kirjailijoiksi, vaikka tällainen ammatillinen koulutus ei kuulunut yliopistollisen toiminnan tavoitteisiin.
Hiekan taidemuseo

Historia

Kustaa Hiekka oli mukana perustamassa vuonna 1908 avattua Hämeen museota, joka oli Tampereen ensimmäinen museo. Perehtyessään museotoimintaan Hiekka alkoi pohtia, voisiko hän perustaa keräämälleen kokoelmalle oman museon. Hän hioi suunnitelmaa yhdessä ystävänsä, kihlakunnantuomari Evert Tähkäpään, kanssa. Molemmat uskoivat taiteen sivistävään vaikutukseen. Hiekka oli myös isänmaallinen ihminen, joka halusi kehittää kotimaataan ja varsinkin Tamperetta.
Museotaan varten Hiekka rakennutti Pirkankadulle tiilitalon, jonka piirsi arkkitehti Oiva Viljanen. Uusklassinen rakennus valmistui vuonna 1928, ja se oli ensimmäinen museoksi suunniteltu rakennus Tampereella. Museota ylläpitämään perustettiin vuonna 1931 Kustaa Hiekan Säätiö. Museon avajaisia vietettiin 31. lokakuuta 1931.
Hiekka asui museorakennuksen kolmannessa kerroksessa kuolemaansa (vuoteen 1937) saakka. Hän lahjoitti omaisuutensa Kustaa Hiekan Säätiölle. Myös säätiön ensimmäinen puheenjohtaja Evert Tähkäpää testamenttasi museolle oman taidekokoelmansa.

Kokoelmat

Hiekan taidemuseon monipuolisiin kokoelmiin kuuluu perinteisen kuvataiteen lisäksi huonekaluja, peilejä, kelloja, rahoja, mitaleja, hopeaa, tinaa, lasia ja kansatieteellistä esineistöä. Hiekka oli intohimoinen keräilijä, joka toi ulkomailta hyvin erikoisiakin matkamuistoja. Museon haltuun on tällä tavoin kulkeutunut samuraimiekkoja, saharauskun kuonoja ja jopa muumion käsi.
Kuvataidekokoelman pääosan muodostaa suomalainen taide, jota on 1850-luvulta nykyaikaan asti. Mukana on teoksia muun muassa Ferdinand von Wrightiltä, Hjalmar Munsterhjelmilta, Akseli Gallen-Kallelalta, Eero Järnefeltiltä, Pekka Haloselta, Hugo Simbergiltä  ja Magnus Enckelliltä. Paikallisista taiteilijoista ovat edustettuina esimerkiksi Gabriel Engberg, Kaarlo Vuori ja Lennu Juvela.