Erkki Kaila

Perhe

Erkki Kaila syntyi Huittisissa pitäjänapulaisen Jonatan Johanssonin ja Matilda Maria Milbrantin kolmilapsisen perheen esikoisena vuonna 1867. Hänen sisaruksensa olivat Signe ja Elsa. Erkki varttui seitsemänteen ikävuoteensa asti Huittisissa, siitä kymmenvuotiaaksi Kurussa, kunnes hänen isänsä tuli valituksi Alajärven kirkkoherraksi. Nuoruusvuodet sijoittuivat näin Pohjanmaalle.
Erkki Kaila vihittiin avioliittoon Aina Maria Draken kanssa 1889 (k. 1937) ja Anna-Maria Tallgrenin kanssa 1942. Edellisessä avioliitossa syntyivät kaikki perheen lapset: Eino Sakari, Ilta Ester, Kaarlo Johannes, Arno Ilmari, Yrjö Jonatan, Martti Eero Jaakko Sigfrid, Kerttu Lyyli Maria ja Lauri Vilhelm.

Opintie

Erkki Kailan vanhempien toivomuksesta poika lähti Helsingin suomalaiseen kouluun. Ylioppilaaksi hän pääsi Helsingin alkeisopistosta 1884.
Opinnot jatkuivat Helsingin yliopistossa, jossa hän suoritti teologian erotutkinnon 1887. Filosofian kandidaatiksi hän valmistui 1889. Hänet vihittiin papiksi 1890. Opintojaan jatkettuaan hän valmistui filosofian maisteriksi 1890, suoritti pastoraalitutkinnon 1892, valmistui teologian kandidaatiksi 1894 sekä teologian lisensiaatiksi 1896 ja väitteli teologian tohtoriksi 1896.

Kirkon ja yliopiston palveluksessa

Erkki Kailan ensimmäinen työpaikka oli toimia Alajärvellä kirkkoherran (isänsä) apulaisena 1889-1895. Kylmäkosken vt. kappalaisena hän oli 1895. Sieltä hän siirtyi Helsingin yliopistoon vt. jumaluusopin apulaiseksi vuosiksi 1895-1896. Edelleen hän jatkoi teologisten esikäsitteiden apulaisena 1896-1909. Helsingin pohjoisen suomalaisen seurakunnan kirkkoherran virkaan hän astui 1909.
Kaila valittiin Viipurin hiippakunnan piispaksi vuonna 1925. Vuonna 1935 hänestä tuli Suomen ja Turun hiippakunnan arkkipiispa, jossa virassa hän oli vuoteen 1944 asti.
Oman toimen ohessa Kaila toimi uskonnon opettajana Helsingin suomalaisen tyttökoulun jatko-opistossa 1896-1898, ruotsalaisessa normaalilyseossa 1900, yksityisessä ruotsalaisessa tyttökoulussa 1900-1902, Helsingin suomalaisessa yhteiskoulussa 1902-1909 sekä Porvoon naisopistossa 1913-1918. Helsingin yliopistossa hän toimi teologisten esikäsitteiden dosenttina 1911-1925 sekä käytännöllisen jumaluusopin vt. professorina 1897-1900, 1918-1919, 1920-1921, 1925. Porvoon tuomiokapitulin asessorina Kaila oli 1912-1918.
Suomalaisen Teologisen Kirjallisuusseuran esimiehenä Kaila toimi 1905-1941, Suomen Tiedeakatemian jäsenenä 1908-1944 sekä Suomen Kirkon Pappisliiton puheenjohtajana 1923-1940. Edelleen kirkolliskokouksen jäsenenä hän oli vuosina 1913-1923 sekä virallisena edustajana 1928-1942. Katekismuskomitean puheenjohtajana hän oli 1918-1921 ja kirkolliskokouksen puheenjohtajana 1935-1944. Hän oli myös Suomen Pipliaseuran puheenjohtaja 1935-1944 ja Vartijan toimituskunnan jäsen 1906-1919, Teologisen Aikakauskirjan päätoimittaja 1896-1905, Ajan päätoimittaja 1907-1911 ja Kirkko ja Kansa -lehden päätoimittaja 1924-1931 sekä Suomen Lähetysseuran puheenjohtaja 1935-1944.

Kansanedustajana

Erkki Kaila valittiin Kansallisen Kokoomuksen kansanedustajaksi Uudenmaan läänin vaalipiiristä 1917 ja edustajakausi kesti vuoteen 1927. Hän kuului toimitus-, laki- ja suureen valiokuntaan.

Huomioita

Kailan maisteriopinnoissa oli pääaineena filosofia. Hän kuului beckiläiseen eli raamatulliseen suuntaan.
Kailan väitöskirja käsitteli uskontiedon mahdollisuutta ja luonnetta. Hän tutustui tällöin modernin teologian käsityksiin. Tällöin Kaila loittoni beckiläisten piispojen kannasta.
Kaila perusti aatetovereineen vuonna 1896 Teologisen lauantaiseuran. Sen jäsenet julkaisivat suppeita mielipidekirjoja kaikkiaan 59. Niistä Kaila kirjoitti 12 ja Lauri Ingmanin kanssa yhden. Niiden aiheina olivat ajankohtaiset ja suurlakon kärjistämät kysymykset kirkon ja valtion suhteesta, työväen asemasta, moraalista ja luonnontieteen sekä uskonnonhistorian suhteesta kristilliseen uskoon. Monista seuran jäsenistä tuli kirkon uudistuksen keulahahmoja.
Kailan vahvuutena oli nopea omaksumis- ja reagointikyky. Hän oli merkittävä henkilö 1900-luvun alkuvuosien yhteiskuntaa, kirkkoa ja sen uskoa koskeneessa keskustelussa. Arkkipiispa Gustaf Johansson kannattajineen leimasi hänet järkeisuskoiseksi “liberaaliteologiksi”.
Kirkkoherran viran hoitamista Helsingissä vaikeutti tuomiokapitulin asessoriksi valitseminen vuosiksi 1912-1918. Ajan tapaan hän asui hiippakuntakaupungissa Porvoossa sijaisen hoitaessa kirkkoherran virkaa. Kun hän toimi syksystä 1917 alkaen myös kansanedustajana, seurakuntatyö jäi myös toissijaiseksi.
Kailan aika 1925-1935 Viipurin hiippakunnan piispana oli seurakuntien hengellisen elämän kohenemisen ja kirkon sekä myös hänen henkilökohtaisen arvostuksensa nousun aikaa.
Kailan arkkipiispakausi 1935-1944 osui sota-aikaan. Päämajan toivomuksesta Kaila esitti vetoomuksen länsimaiden kirkoille aineellisen ja henkisen avun saamiseksi. Näin Suomen puolustustaistelu tuli Euroopan ja Amerikan kirkkojen tietoisuuteen, joka johti taloudellisen tuen saamiseen. Arkkipiispan ja kirkon tehtäväksi hän koki puolustustaistelun tukemisen ja kansallisen eheyden vaalimisen. Puheissaan ja kirjoituksissaan Kaila vetosi sotamarsalkka C. G. E. Mannerheimin päiväkäskyn 1.12.1939 sanoihin “kodin, uskonnon ja isänmaan puolesta”.
Kesäkuussa 1941 syttynyttä sotaa Kaila piti talvisodan puolustustaistelun jatkona, mutta kun sota pitkittyi, hän totesi sen rapauttavan kansalaismoraalia.
Kailalle oli ominaista realistisuus ja asiallisuus. Hän ei niinkään tehnyt itse aloitteita kuin edisti toisten tekemiä. Hänelle omintaan ilmaisua oli kirjoittaminen. Merkittäviä olivat apologeettiset kirjaset sekä ajan kulttuuria ja kirkkoa arvioivat “kriisikirjat“. Hän on kirjoittanut myös oppikirjoja ja Raamatun kommentaareja. "Liberaaliteologin" maineesta hän ei täysin päässyt. 
Kaila kirjoitti useita kirjoja demokratian puolesta ja diktatuuria vastaan. Teologinen lauantaiseura  muodostui nuorkirkolliseksi uudistusliikkeeksi. Arkkipiispana Kaila jatkoi osittain edeltäjänsä Lauri Ingmanin linjoilla edustaen maltillisempaa, uudistushenkisempää ja yhteiskuntaeettisesti avoimempaa linjaa.
Erkki Kailalle poliitikkona oli ominaista maltillisuus, vapaamielisyys ja asiallisuus. Hän oli maltillinen kielipolitiikassaan ja vapaamielinen uskonnonvapauslain aikaansaamisessa. Maltillisuutensa vuoksi hän nautti äänestäjien luottamusta ja valittiin yhä uudestaan kansanedustajaksi.