google/wiki40b huggingface dataset:
Orenburgin alue

Maantiede

Orenburgin alue rajoittuu pohjoisessa Baškortostaniin ja Tšeljabinskin alueeseen, idässä ja etelässä Kazakstaniin, lännessä Saratovin alueeseen ja Samaran alueeseen sekä luoteessa Tatarstaniin. Alueen pinta-ala on 124 000 km².
Orenburgin alue sijaitsee Etelä-Uralilla. Alueen lounaisosassa on alankoa. Merkittävin joki on alueen läpi virtaava Ural. Vain 4,3 % alueen pinta-alasta on metsää.

Historia

Neuvostoliiton alkuvaiheessa Orenburgin alue oli osa Kasakkakirgiisien neuvostotasavaltaa, kunnes se vuonna 1924 liitettiin Venäjän neuvostotasavaltaan. Nykyinen Orenburgin alue perustettiin 7. joulukuuta 1934.

Hallinto

Orenburgin alue on yksi Venäjän federaation alueista (federaatiosubjekti) ja sen pääkaupunki on Orenburg (1938–57 nimenä Tškalov). Alue on jaettu hallinnollisesti 35 piiriin ja 12 kaupunkialueeseen. Alueen hallinnosta vastaa kuvernööri ja lakiasäätävä kokous. Kuvernöörinä toimii Juri Berg.

Talous

Venäjän tilastokeskus Rosstatin mukaan Sverdlovskin alue tuotti vuonna 2010 yhteensä 454,99 miljardia ruplan osuuden eli 1,22 % Venäjän federaation bruttokansantuotteesta. Jokaista tasavallan asukasta kohti BKT:tä kertyi vuodessa 223 800 ruplaa eli noin 5 483 euroa. Tämä on 85 % Venäjän keskiarvotasosta.
Orenburgin alueella on rikkaat luonnonvarat. Alueelta saadaan öljyä, maakaasua, ruskohiiltä, rautaa, kuparia, nikkeliä, kultaa, hopeaa, lyijyä, rikkiä, kadmiumia, seleeniä, asbestia, marmoria, ruokasuolaa, telluuria ja vismuttia. Alueen tärkeimmät teollisuudenalat ovat rauta-, värimetalli-, koneenrakennus-, metallinjalostus-, kaasu-, kemian-, kevyt- ja elintarviketeollisuus. Maataloudessa on keskitytty viljan viljelyyn ja karjanhoitoon.
Juontokoura

Juontokoura on metsätyökone, joka ottaa voimansa yleensä metsätraktorista. Se on rakenteeltaan jykevä levitettävä metallinen kääntyvävartinen koukkupari, joka on kehitetty puunipun nostamiseen metsästä kuljetusrekeen tai -vaunuun.
Ateenan valtiomuoto (Aristoteles)

Historia

Aristoteleen teos oli todennäköisesti osa hänen peripateettisen koulunsa kokoelmaa 158 kaupungin kansanvaltaiset, harvainvaltaiset, parhaidenvaltaiset ja tyranninvaltaiset valtiomuodot lajeittain. Kokoelma käsitti laajan aineiston antiikin aikaisten kaupunkivaltioiden valtiomuodoista. Se mainitaan muun muassa Diogenes Laertioksen antamassa Aristoteleen teosluettelossa.
Teoksen on kirjoittanut joko Aristoteles tai joku peripateettisen koulukunnan oppilas hänen ohjauksessaan. Tutkielma on sisältönsä perusteella ajoitettu vuosien 328 ja 325 eaa. välille.
Aristoteleen teos on ainutkertainen sikäli, että se ei ole osa alkuperäistä Aristoteleen teosten kokoelmaa Corpus Aristotelicumia. Teos oli kateissa, kunnes amerikkalainen lähetyssaarnaaja löysi sen Egyptistä vuonna 1890. Myöhemmin samana vuonna British Museum hankki teoksen.

Sisältö

Teoksen alkuosa on kadonnut. Siitä tunnetaan joitakin katkelmia ennen kaikkea Herakleideen teoksesta tekemästä lyhennelmästä.
Säilynyt osa on jaettu 69 lukuun. Se voidaan jakaa kahteen osaan. Ensimmäisessä esitetään Ateenan perustuslain historia vuoteen 403 eaa. saakka. Toisessa osassa esitetään Ateenan perustuslaki sellaisena, kuin se oli tutkielman kirjoitusajankohtana.
Ensimmäinen osa alkaa Kylonin ajoista ja etenee tämän jälkeen Soloniin sekä Peisistratoksen suvun tyranniaan. Tämän jälkeen selvitetään Kleistheneen tekemiä uudistuksia, Ateenan demokratiaa sekä sen välillä tapahtuneita syrjäyttämisiä (nk. neljänsadan oligarkian, viidentuhannen oligarkian, kolmenkymmenen tyrannin sekä kymmenen tyrannin ajat). Osa päättyy yhteenvetoon valtiomuodon historiallisesta kehityksestä.
Toinen osa käsittelee muun muassa kansalaisuutta koskevaa kirjanpitoa, virkatehtäviä, neuvostoa (bule), arkontteja, sotilaskomentajia sekä oikeusistuimia.
Italian kansanpuolue (1919)

Italian kansanpuolue (Partito Popolare Italiano, PPI) oli Italiassa vuosina 1919–1926 toiminut puolue, jota on pidetty toisen maailmansodan jälkeen perustetun kristillisdemokraattisen puolueen edeltäjänä.
Puolueen perusti tammikuussa 1919 sisilialainen pappi Luigi Sturzo. Puolue sai marraskuun 1919 vaaleissa noin 20 prosentin kannatuksen ja Italian edustajainhuoneeseen 101 paikkaa 508:sta. Jo seuraavana vuonna se otettiin mukaan Giovanni Giolittin hallitukseen. PPI osallistui 1920-luvun alussa useisiin Italian hallituksiin, jopa Benito Mussolinin ensimmäiseen hallitukseen lokakuusta 1922 huhtikuuhun 1923. Sitten se kuitenkin siirtyi oppositioon fasistipuolueen valtaa vastaan. Vatikaani veti aiemman tukensa pois kansanpuolueelta ja Sturzolta. Fasistit lakkauttivat vuonna 1926 kaikki kilpailevat puolueet, jolloin PPI:n johtajat joutuivat lähtemään maanpakoon. Puolueen viimeisenä puoluesihteerinä toimi Alcide De Gasperi.
Kristillisdemokraattisen puolueen (DC) perustivat vuonna 1943 PPI:n entiset johtajat eräiden muiden katolisten järjestöjen tuella.
Suomen kielen aakkoset

Kirjainten ja äänteiden eroja

Kirjaimet eivät aina tarkalleen vastaa ääntämystä, eikä kaikille suomen äänteille ole edes omaa kirjaintaan.
Eräät suomen foneemit voivat toteutua eli ääntyä useana selvästi erilaisena äänteenä eli allofonina. Mm. /h/ voi ääntyä soinnittomana [h] tai soinnillisena [ɦ]; /s/ puolestaan voi ääntyä suhuässänä [ʃ] tai soinnillisena [z]:na. /b/, /d/ ja /g/ ääntyvät toisinaan soinnittomina ([p], [t], [k]). Tällaiset äänne-erot eivät (yleensä) muuta sanan merkitystä, eikä niitä merkitä kirjoituksessa näkyviin.
Niin kutsuttua jäännöslopuketta (joka voi toteutua mm. glottaaliklusiilina) ei osoiteta millään kirjainmerkillä.
Assimilaatio – esimerkiksi sanoissa onpa [ompɑ] ja info [iɱfo] – on pääteltävä seuraavasta kirjaimesta.

Vieraiden kielten kirjaimet suomessa

Muissa kielissä käytettäviä kirjaimia (kuten Ü) tulisi Kielitoimiston mukaan mahdollisuuksien mukaan käyttää lainasanoissa ja varsinkin nimissä.
Leobenin välirauha

Leobenin välirauha oli Ranskan ja Itävallan välillä 18. huhtikuuta 1797 solmittu alustava rauhansopimus, joka käytännössä lopetti ensimmäisen liittokunnan sodan. Muodollisesti sota päättyi Campo Formion rauhaan lokakuussa 1797.
Ranskan vastaisesta liittokunnasta olivat tuohon mennessä jo irtautuneet muut suurvallat paitsi Itävalta ja Iso-Britannia. Itävallan pakotti rauhaan ranskalainen kenraali Napoléon Bonaparte, joka eteni vuosina 1796–1797 Pohjois-Italiassa voitosta voittoon. Pakotettuaan Kirkkovaltion antautumaan helmikuussa 1797 Bonaparte käynnisti 20. maaliskuuta hyökkäyksen, joka pakotti itävaltalaiset perääntymään Italiasta reilussa kahdessa viikossa aina Steiermarkin Judenburgiin. Itävaltalaisten komentaja arkkiherttua Kaarle solmi siellä 7. huhtikuuta alustavan aselevon. Bonaparte, jonka armeija oli Leobenissa vain kahden viikon marssin päässä Wienistä, ei jäänyt odottamaan Ranskan direktoriohallituksen valtuutusta, vaan neuvotteli omin päin välirauhansopimuksen ja allekirjoitti sen 18. huhtikuuta. Itävaltalaisista sopimuksen allekirjoitti kenraali Maximilian von Merveldt.
Leobenin välirauha sisälsi pääosin samat ehdot, jotka vahvistettiin myöhemmin Campo Formion rauhassa. Ranska sai pitää jo valloittamansa Itävallan Alankomaat, Reinin länsipuoliset alueet sekä Lombardian, mutta Itävalta tulisi saamaan osan Venetsian tasavallasta, johon Bonaparte seuraavaksi hyökkäsi.
Matti Tuominen (ylipuutarhuri)

Matti Tuominen (s. 2. kesäkuuta 1950 Paimio) on suomalainen puutarhuri, joka toimi Naantalissa Luonnonmaan saarella sijaitsevan tasavallan presidentin kesäasunnon Kultarannan ja presidentin kanslian ylipuutarhurina vuosina 1991–2013.
Paimiossa, jossa Tuominen syntyi vuonna 1950, oli hänen vanhemmillaan kauppapuutarha. Tuominen valmistui vuonna 1975 hortonomiksi Lepaan puutarhaopistosta. Sen jälkeen Tuominen työskenteli omassa kauppapuutarhassa Paimiossa, viherrakennusyrityksen työnjohtajana Kirkkonummella, Maatalouden tutkimuskeskuksen tutkimusmestarina Piikkiössä ja Maatilahallituksen kasvintarkastajana Turussa.

Aika Kultarannassa

Tuominen valittiin Kultarantaan ylipuutarhurin tehtävään eläkkeelle siirtyneen Paavo Korventaustan tilalle maaliskuussa 1991. Linnanvouti Erkki Ahokas esitteli kolme ylipuutarhuriehdokasta presidentti Mauno Koivistolle. Koivisto antoi päätösvallan vaimolleen Tellervolle, joka piti Tuomisen valintaa oikeana. Tellervo kommentoi Tuomisen valintaa ”tosin Tuomisen lentopalloharrastus hiukan epäilyttää”. Tuominen oli entinen alemman sarjatason aktiivipelaaja. Hän pelasikin usein lentopalloa Kultarannassa Koiviston kanssa.
Tuominen oli ollut jo vuoden 1969 kesän puutarhaharjoittelijana Kultarannassa. Ylipuutarhurina Tuomisen tehtäviin kuuluivat vastuu Kultarannan huvilatilasta, esimiestehtävät Kultarannan puistossa, avomaan viljelyksillä ja kasvihuoneilla. Muita tehtäviä olivat alueen neljänkymmenen rakennuksen kunnosapito ja metsänhoito, jotka tulivat tehtävien joukkoon vuodesta 1995 lähtien. Kultarannan alue käsittää 54 hehtaaria, joista 15 hehtaaria on puistoa. Kesäkukkia on kasvatettu 8 000 kaudessa kolmessa kasvihuoneessa. Ympärivuotisia työntekijöitä Tuomisen suorassa alaisuudessa oli seitsemän. Tuominen jäi virastaan eläkkeelle 30. syyskuuta 2013.
Mieluisimpana muistona työvuosista Kultarannassa Tuominen pitää vanhojen rakennuksien ja rakenteiden säilyttämistä. Muun muassa Venäjän keisarin aikaisia esineitä säilyi Tuomisen ansiosta. Ylipuutarhurina Tuominen asui perheineen Kultarannassa 22 vuotta. Perheeseen kuuluvat vaimo ja kaksi aikuista tytärtä.

Muut tehtävät

Tuominen toimi asiantuntijana vuosina 2000–2013 tehdyssä Turku TV:n televisio-ohjelmassa Kultarannan Puutarhassa, joka oli kanavan katsotuimpia ohjelmia. Ohjelmassa Tuominen esitteli Kultarantaa ja kertoi kotipuutarhureille neuvoja. Tuominen valittiin Naantalissa vuoden Unikeoksi 1997. Vuonna 2005 hänet valittiin vuoden Hortonomiksi. Ansioiksi luettiin muun muassa hortonomien ammattikunnan tunnetuksi tuominen laajalle yleisölle.
Tuominen sai puutarhaneuvoksen arvonimen vuonna 2010.
Onni Mansnerus

Onni Mansnerus (5. tammikuuta 1906 Viipuri – 18. toukokuuta 1980 Kouvola) oli suomalainen taidemaalari ja graafikko. Hän oli ammattitaiteilija, joka eli sodan jälkeen vapaana taiteilijana Helsingissä. Mansneruksen taiteellinen tuotanto koostuu kolmesta pääkaudesta: naturalistiset asetelmat ja maisemamaalaukset sekä herkullisilla väreillä loihditut satukuvitukset, kuten Mestaritontun seikkailut, Päivikin satu sekä Kulunut kultaviitta 1940–50 -luvuilla, abstrakti kausi pulppuavine raakunkuoritekniikoineen 1960-luvulla ja fotorealistiset asetelmat 1970-luvulla. Näiden lisäksi hän teki laajan kokoelman puupiirroksia ja litografioita.
Onni Mansnerus oli tunnettu myös muotokuvistaan, joita hän teki niin yksityisistä kuin julkisuudenkin henkilöistä, muun muassa professori Henrik Renquist (1963), omistaa Helsingin yliopisto ja professori Väinö Auer (1965), omistaa Helsingin yliopisto. Kyseiset muotokuvat edustavat taiteilijalle hyvin tyypillistä tapaa ottaa suora kontakti itse maalattavaan – persoona kuvataan pikkutarkan huolellisesti.
Mansnerus muutti Kouvolaan 1973 ja loi kattavan kokoelman asetelmia, joissa ajan pysähtyneisyys ja estetiikka suorastaan huokuvat levollisuudessaan. Myös asetelmia on lukuisissa julkisissa kokoelmissa, muun muassa Kouvolan taidemuseossa, Etelä-Karjalan taidemuseossa ja Imatran taidemuseossa. Taiteilijan elämä päättyi Kouvolassa 1980 uran ollessa kukkeimmillaan. Mansnerus nautti saamastaan arvostuksesta ja suosiosta. Kouvolan kaupunginjohtaja Eino Brofeldt tituleerasikin Mansnerusta Kouvolan ‘hovimaalariksi’.
Sinon

Sinon (muinaiskreikaksi Σíνων) oli Troijan sotaan osaa ottanut kreikkalainen. Kun kreikkalaiset olivat saaneet puuhevosen valmiiksi ja teeskennelleet poistuvansa, Sinon jättäytyi jälkeen ja antautui troijalaisille. Hänen kerrottiin viekkailla puheillaan saaneen troijalaiset viemään itsensä ja puuhevosen kaupunkiin. Hän esiintyy myös Danten helvetissä väärentäjien joukossa.
Tuvan lippu

Tuvan lippu on Venäjälle kuuluvan Tuvan tasavallan tunnus. Se otettiin käyttöön 18. syyskuuta 1992. Lipun on suunnitellut Oyun-ool Sat. Tuvan lippu koostuu kahdesta vaaleansinisestä vaakatasossa olevasta puolisuunnikkaasta ja vaaleansinisestä viivasta, jota ympäröivät valkoiset viivat. Lipun vasemmassa päässä on keltainen kolmio.

Värien merkitys

Tuvan lipun väreillä on omat merkityksensä, jotka ovat tärkeitä Tuvan asukkaille ja heidän kulttuurilleen. Valkoiset viivat kuvaavat hopeaa ja hyvyyttä. Keltainen väri kuvaa kultaa ja buddhalaisuutta. Vaaleansiniset kentät kuvaavat moraalia ja paimentolaisia sekä Tuvan taivasta. Sininen viiva puolestaan kuvaa kahden joen Bii-Khemin ja Kaa-Khemin yhtymistä Ulug-Khemiksi (Jenisei) maan pääkaupungin Kyzylin luona.
Jarkko Laine -palkinto

Jarkko Laine -palkinto on joka toinen vuosi jaettava suomalainen kirjallisuuspalkinto. Palkinto jaetaan haastavalle kaunokirjalliselle teokselle. Sen suuruus on 10 000 euroa. Palkinto on nimetty kirjailija Jarkko Laineen mukaan.
Ensimmäinen Jarkko Laine -palkinto jaettiin toukokuussa 2011 Turussa. Palkintoraadin puheenjohtajana toimi Turun yliopiston rehtori Keijo Virtanen.
Palkinnon rahoittavat Haavikko-säätiö, Otava, Otavamedia, Tammi, Turun kaupunki, Turun yliopisto ja WSOY. Palkintoa hallinnoi Jarkko Laineen seura.
David Lowell Rich

David Lowell Rich (s. 31. elokuuta 1923) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, jonka töiden joukossa on katastrofikuvaus Airport '80 - Concorde (1979). Hän syntyi New Yorkissa ja oli tuotteliaana 1950-luvulta 1980-luvulle.
Rich on ohjannut myös televisiossa, mistä hyvästä hänelle myönnettiin vuonna 1978 Emmy-palkinto.
Pakastus

Pakastus on elintarvikkeen säilömistä jäädyttämällä. Pakastamisen seurauksena pilaantumista aiheuttavien pieneliöiden kasvu ja leviäminen pysähtyvät. Pakastaminen on kaikista säilöntätavoista tehokkain, sillä pakasteet säilyvät pitkään eikä säilöntäaineita tarvita. Pakastaminen myös säilyttää parhaiten ruoka-aineiden maun, aromin, värin ja ravintoarvot. Se muuttaa kuitenkin aina jonkin verran elintarvikkeen rakennetta.

Historia

Ruoan pakastaminen on vuosituhansia vanha säilöntämenetelmä, mutta kaupallisesti sitä on hyödynnetty laajemmin vasta viime vuosisatoina. Keinotekoista jäätä onnistuttiin valmistamaan ensimmäisen kerran 1700-luvun lopulla Skotlannissa. 1800-luvun lopulla pakastettua lihaa alettiin tuoda Eurooppaan laivalla Etelä-Amerikasta ja Australiasta. Vuotta 1928 pidetään nykyaikaisen pakasteruokateollisuuden syntyvuotena, kun Yhdysvalloissa kehitettiin kontaktipakastin. 1950- ja 1960-lukujen taitteessa otettiin teollisuudessa käyttöön irtopakastaminen.

Käyttö

Lähes kaikki elintarvikkeet soveltuvat pakastettaviksi. Poikkeuksia ovat kurkut, tomaatti, lehtisalaatti, kokonaiset kananmunat ja jotkin juustot.
Käsittelemättömänä pakastettavaksi soveltuvat esimerkiksi liha, kala, maito, voi ja kuohukerma. Jotkin kasvikset ja hedelmät on ryöpättävä ennen pakastamista. Kypsennettynä voidaan pakastaa lähes kaikki ruoat. Pakastus sopii erityisesti keitoille, kastikkeille, muhennoksille, laatikoille, leiville ja leivonnaisille sekä mausteille.

Menetelmät

Teollisuudessa pakastus tapahtuu –40–50 celsiusasteessa ja kotipakastimessa –25 asteessa. Teollisuudessa pakastus tapahtuu elintarvikkeesta riippuen liikkuvassa ilmassa, kylmälevyjen välissä, jäähdytetyssä nesteessä tai jollakin muulla hyväksytyllä tavalla. Pakastettavasta tuotteesta johdetaan lämpö pois, jolloin sen sisältämä vesi muuttuu jääksi.
Leijapakastus eli tuulitunnelipakastus on teollisuudessa tavallisin kasvisten ja marjojen pakastusmenetelmä. Siinä kylmä ilmavirta pakastaa tuotteet erillään toisistaan.
Kaappipakastuksessa pakastettavat tuotteet pinotaan pakastuskaapin hyllyille. Pakastuskaapin kylmä-aineena käytetään usein nestemäistä typpeä tai hiilidioksidia. Spiraalipakastimessa tuote liikkuu kuljetinhihnaa pitkin loivasti ylöspäin spiraalimaisesti.
Kontaktipakastuksessa tuote pakastetaan kylmien metallilevyjen tai metallimuottien avulla. Näin pakastetaan esimerkiksi jäätelöpaketit.
Kryogeenisessä pakastuksessa käytetään nestemäistä kaasua kuten typpeä ja hiilidioksidia, joka suihkutetaan elintarvikkeen pintaan.
Eero Lehtimäki

Eero Lehtimäki (s. 1989) on suomalainen kapellimestari ja klarinetisti. Hän on valmistunut sekä klarinetistiksi että bassoklarinetistiksi Helsingin konservatorista, ja opiskellut sen jälkeen orkesterinjohtoa sekä Sibelius-Akatemiassa että Wienissä Universität für Musik und darstellende Kunst Wien -musiikkikorkeakoulussa. Suomessa hänen opettajinaan ovat toimineet muiden muassa Jorma Panula, Atso Almila ja Hannu Lintu. Wienissä hän opiskeli orkesterinjohtoa sekä Johannes Wildnerin että Simeon Pironkoffin luokilla ja oopperanjohtoa Konrad Leitnerin oppilaana.
Vuonna 2014 Eero Lehtimäki voitti kansainvälisen NWBC-kapellimestarikilpailun, ja on siitä lähtien johtanut vierailevana kapellimestarina useita ammattiorkestereita sekä Suomessa että ulkomailla, ja kaudella 2014–2015 hänet valittiin myös harjoittelijaksi Wienin valtionoopperaan. Vuodet 2013–2014 hän toimi Retuperän WBK:n taiteellisena harhaanjohtajana. Lehtimäki toimi syksystä 2016 kevääseen 2018 Polyteknikkojen Orkesterin kapellimestarina. Heinäkuussa 2018 hän debytoi turkulaisen Brinkhall soi -musiikkifestivaalin taiteellisena johtajana. 
Eero Lehtimäen läpimurtona voidaan pitää vuoden 2016 Turun musiikkijuhlien Mariinski-teatterin orkesterin konserttia, jossa Musiikkijuhlien mestarikurssille osallistunut Lehtimäki johti konsertin avausnumeron kapellimestari Valeri Gergijevin pyynnöstä ja puolesta. Debyytti oli siinäkin suhteessa poikkeuksellinen, että Gergijev tarjosi tätä mahdollisuutta vain paria minuuttia ennen konsertin alkua. Lehtimäki sai debyytistään paljon kiitosta Gergijeviltä itseltään, ja valtakunnan päälehdissä julkaissut konserttiarvostelut hänen osuudestaan olivat ylistäviä.  
Klarinetistina Lehtimäki on esiintynyt muun muassa Iitin Musiikkijuhlilla ja Lohjan Kaupunginorkesterissa, minkä lisäksi hän on opettanut klarinetinsoittoa sekä johtanut orkestereita useilla musiikkikursseilla. Hän on myös toiminut Circus Showbandin saksofonistina ja soittanut sekä klarinettia että saksofonia Helsingin Kaupunginteatterilla. 
Kapellimestarityönsä ja -opintojensa ohessa Eero Lehtimäki opiskeli akustiikkaa ja valmistui diplomi-insinööriksi Aalto-yliopiston Teknillisessä korkeakoulusta.
The Cobbler

Juoni

Max Simkin (Adam Sandler) työskentelee suutarina liikkeessä, jonka hänen sukunsa on omistanut jo vuosikymmenten ajan. Hän ei koe alaa juurikaan omakseen, mutta onneksi kuitenkin naapuriliikkeessä työskentelee hänen isänsä vanha kaveri Jimmy (Steve Buscemi). Maxin isä on lähtenyt kauan sitten, ja Max asuu kahdestaan sairaan äitinsä (Lynn Cohen) kanssa.
Eräänä päivänä liikkeeseen saapuu aktivisti Carmen (Melonie Diaz), joka pyytää Maxia osallistumaan toimintaan pienten yritysten säilyttämiseksi. Max ei ole juurikaan innostunut ideasta. Kun hänen oma ompelukoneensa hajoaa ja hän hakee kellarista isänsä vanhan, pölyttyneen ompelukoneen, koko hänen elämänsä muuttuu. Kun kyseisellä koneella korjaa kengät ja laittaa ne jalkaansa, hän muuttuu ulkonäöltään kenkien omistajaksi.
Lentopallo Euroopan kisoissa 2015 – miesten turnaus

Euroopan kisojen 2015 miesten lentopallo järjestettiin Bakı Kristal Zalıssa Bakussa 14.–28.6.2015.

Alkulohkot

Alkulohkoissa joukkueiden järjestys määräytyi ensisijaisesti voitettujen otteluiden määrän perusteella. Toissijaisesti ratkaisivat ottelupisteet, joita saa 3-0 ja 3-1 -voitosta 3, 3-2 -voitosta 2 ja 2-3 -tappiosta 1. Voittojen ja ottelupisteiden ollessa tasan ratkaisee eräsuhde, sitten eräpisteiden suhde ja lopuksi keskinäinen ottelu.
Tervaväylän koulu

Tervaväylän koulu on valtion erityiskoulu Oulussa. Koulu antaa perusopetusta luokka-asteilla 1–9. Koulu palvelee koko Pohjois-Suomea. Tervaväylän koulu syntyi vuonna 2007, kun kaksi vanhaa valtion erityiskoulua, Lohipadon koulu ja Merikartanon koulu, yhdistettiin hallinnollisesti. Käytännössä koulut jatkavat uuden koulun yksikköinä. Merikartanon yksikkö on lähinnä kuulovammaisten koulu ja Lohipadon yksikkö on vaikeasti liikuntavammaisten koulu. Yhteensä koulussa opiskelee noin sata oppilasta. Rehtorina on Jaakko Viitasaari.

Merikartanon yksikkö

Merikartanon yksikkö sijaitsee Länsi-Tuirassa Tuiranpuiston laitamilla. Valtio perusti Oulun kuuromykkäin koulun vuonna 1898. Koulu toimi aluksi väliaikaisissa tiloissa eri puolilla kaupunkia. Oma koulutalo valmistui Tuiraan vuonna 1902. Samana vuonna valmistui myös koulun asuntolarakennus. Rehtorin asuintalo valmistui vuonna 1910. Kaikki rakennukset on suunnitellut arkkitehti Theodor Granstedt Yleisten rakennusten ylihallituksessa. Koulu toimii edelleen samoissa tiloissa.
Koulu vaihtoi nimensä Oulun kuurojen kouluksi vuonna 1961 ja Oulun kuulovammaisten kouluksi vuonna 1985.

Lohipadon yksikkö

Tervaväylän koulun Lohipadon yksikkö sijaitsee uusissa tiloissa Oulun keskustassa Myllytullissa Oulun kansainvälisen koulun naapurissa. Uusiin tiloihin koulu muutti syksyllä 2009.
Oulun Raajarikkoisten Lastenkotiyhdistys perustettiin 1891. Lastenkodissa pidettiin alusta alkaen kotikoulua. Varsinainen koulutoiminta alkoi kuitenkin vasta 1960, jolloin valtioneuvosto myönsi yhdistyksen koululle toimiluvan. Koulun nimi vaihtui Lohipadon kouluksi vuonna 1974, ja samalla yhdistyskin muutti nimensä Lohipadon Koulun Kannatusyhdistykseksi. Lohipadon koulusta tuli valtion erityiskoulu 1. elokuuta 1976.
Irma Karvikko

Irma Helena Karvikko (sukunimi vuoteen 1933 Blomqvist) (29. syyskuuta 1909 Turku – 16. syyskuuta 1994 Turku) oli toimittaja ja Edistyspuolueen ja sen seuraajien Suomen Kansanpuolueen ja Liberaalisen Kansanpuolueen kansanedustaja ja ministeri 1950- ja 1960-luvuilla.
Karvikon vanhemmat olivat asentaja Olof Werner Blomqvist ja Anna Aleksandra Aaltonen. Hän kävi englanninkielisen pohjakoulun Yhdysvalloissa, kirjoitti ylioppilaaksi 1931 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1935. Karvikko toimi Turun Sanomien toimittajana 1937–1948 ja avustajana 1948–1958 sekä Polttopiste-lehden päätoimittajana 1958–1962. Hän oli edistyspuolueen kansanedustajana 1948–1950, kansanpuolueen kansanedustajana 1951–1958 ja 1962–1965 sekä liberaalisen kansanpuolueen kansanedustajana 1965–1970. Karvikko edusti Turun läänin eteläistä vaalipiiriä.
Karvikko oli toisena sosiaaliministerinä Tuomiojan hallituksessa 1953–1954 ja sosiaaliministerinä Sukselaisen I hallituksessa 1957. Hän oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1950, 1956, 1962 ja 1968 presidentinvaaleissa ja oli myös jäsenenä Suomen YK-valtuuskunnassa ja Turun kaupunginvaltuustossa. Karvikko oli Edistyspuolueen puoluetoimikunnan jäsen ja toimi Suomen kansanpuolueen varapuheenjohtajana ja Kansanpuolueen naisten sekä Liberaalisen kansanpuolueen naisten puheenjohtajana.