google/wiki40b huggingface dataset:
Tervakomppania

Tervakomppania oli 1600-luvun alussa perustettu, Ruotsin valtion tervan myynnin säännöstelyyn keskittynyt laitos. Pääpaikka sijaitsi Tukholmassa.

Historia

Ruotsin hallitus tahtoi saavuttaa 1600-luvulla monopoliaseman tervanmyynnissä. Tervakauppa oli tuottoisaa, ja suurvallaksi pyrkivän Ruotsin laivasto tarvitsi paljon tervaa.
Vuodesta 1665 Tervakomppania aloitti ankaraan säännöstelyn. Pohjanmaan kaupunkien piti suunnata kaikki tervanmyynti Turun sijasta Tukholmaan. Tämä lamautti täysin Turun aseman Suomen tervakeskuksena. Myös aiemmin keskuksena toiminut Viipuri jäi täysin välikädeksi Suomen tervakaupassa.
Tervakomppania määräsi tervalle ns. kaupunkikohtaiset tuotantokiintiöt. Tuotantokiintiölle määrätystä tervasta se maksoi sovitun hinnan, mutta ylimenevästä osasta kauppahinta oli yleensä alihinnoiteltu. Tervakauppaa haluttiin säännöstellä myös kaupunkikohtaisesti. Usein väitetään, että tervaporvarit ryöstivät hinnoillaan tervan polttajia ja kuljettajia. Tervan hinnoittelu perustui ns. tukkukauppahinnoitteluun. Tervakomppania sääteli hintoja, tuotantomääriä ja ostamansa tervan laatua. Ruotsin yrityksestä huolimatta Viipuri pysyi kuitenkin koko 1600-luvun suurimpana tervanviejänä. Tervakomppanian toiminta lakkasi vuonna 1712. Lakkautus oli puolestaan edesauttamassa kauppahuoneiden ja tervahovien syntyä.
Fosse Way

Fosse Way oli roomalainen tie Englannissa. Sitä pitkin pääsi Exeteristä (Isca Dumnoniorum) Lincolnshiren Lincolniin (Lindum Colonia) Ilchesterin (Lindinis), Bathin (Aquae Sulis), Cirencesterin (Corinium) ja Leicesterin (Ratae Corieltauvorum) kautta. Se oli noin neljäsataa kilometriä pitkä.
Tiessä on erikoista sen suoruus: mikään kohta ei poikkea kymmentä kilometriä sen päätepisteiden väliseltä suoralta, ja tie tekee kaksi 25 asteen kaarretta eikä sitä jyrkempiä mutkia. Siitä erkanee Icknield Street lähellä Bourton-on-the-Wateria, Ilchesteristä lähtee haara Dorchesteriin, ja lähellä Cirencesteriä ovat risteykset Erming Streetin ja Akeman Streetin kanssa.
USS PC-818

Palvelus

Yhdysvaltain laivasto poisti aluksen palveluksesta 8. toukokuuta 1946. Alus luovutettiin Portugalille.

NRP Madeira

Portugalin laivasto otti 1948 aluksen palvelukseen nimellä NRP Sal. Alus on poistettu palveluksesta.
Juhani Korpivaara

Juhani Korpivaara (synt. Malkamäki, välillä Pollari; 28. toukokuuta 1887 Ylistaro – 28. elokuuta 1960 Helsinki) oli suomalainen autokauppias ja kauppaneuvos. Korpivaara perusti 1917 autoja maahantuoneen Korpivaara Oy:n.
Korpivaara työskenteli 1910-luvun alussa Lennart Palinin polkupyöräliikkeessä Vaasassa ja hankki itselleen auton ajoluvan jo 1911. Hän perusti 1917 yhdessä Veikko Hallan (1894–1920) kanssa Korpivaara & Halla Oy:n. Yhtiökumppani Veikko Halla kuoli 1920 liikenneonnettomuudessa ollessaan autonostomatkalla Porvoossa. Hallan nimi säilyi yhtiön nimessä vuoteen 1947, mutta yhtiön johdossa oli nyt Juhani Korpivaara yksin. Hän siirsi toimitusjohtajan tehtävät vuonna 1954 pojalleen Paavolle. Korpivaara aloitti ensimmäisenä Suomessa tehdasmaisen autokoriteollisuuden ja toi Suomen automarkkinoille monia uutuuksia kuten dieselkäyttöiset kuorma- ja linja-autot sekä etuvetoiset autot.
Korpivaaran aloitteesta perustettiin vuonna 1929 Linja-autoliikennöitsijäin liitto, jonka puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1932. Korpivaaran ja hän vaimonsa lahjoitusvaroilla perustettiin vuonna 1954 Suomen Kulttuurirahaston yhteyteen Korpivaarain nuorisotyörahasto.
Henryk Gruth

Henryk Gruth (s. 2. syyskuuta 1957 Ruda Śląska, Puola) on yksi kaikkien aikojen maineikkaimmista puolalaisista jääkiekkoilijoista. Puolustajana pelannut Gruth edusti kotimaassaan GKS Katowicea ja GKS Tychya. Hän ehti pelata myös kauden Sveitsissä ZSC Lionsissa, jossa saavutti 7 maalia ja 19 syöttöä.

Maajoukkue

Puolan jääkiekkomaajoukkueessa Gruth pelasi vuosien 1980, 1984, 1988 ja 1992 talviolympialaisissa sekä 17 kertaa MM-kisoissa. Maataan hän edusti kaikkiaan 248 kertaa ja keräsi maaotteluissa 109 tehopistettä.
Kauko Vainio

Kauko Kalervo Vainio (s. 23. maaliskuuta 1914 Kuopio) on suomalainen viulisti ja kirjailija.
Vainion vanhemmat olivat kansanedustaja Ville Vainio ja Helmi Maria Halonen. Hän opiskeli Sibelius-akatemiassa ja toimi Radion Sinfoniaorkesterin viulistina.
Vainio on julkaissut kaksi omakustannekirjaa Suonenjoen ja Karttulan rajamailla eläneestä Olli Koivistoisesta (1877–1953) eli Kakkisen Ollista
Vainio oli naimisissa vuodesta 1944 Sylvi Maria Karjalaisen kanssa.
Katujuna HöyryWille

Katujuna HöyryWille on Lappeenrannan kaduilla ja satama-alueella kesäisin liikennöivä kulkuneuvo. Kyydin mahdollistavat paikalliset yritykset, yhteisöt ja kaupunki, jotka ovat rahoittamassa Huvisataman ilmaislaitteeita ja junan toimintaa. Höyryjuna ei ole nykyään ilmainen, mutta kioskeista saa lippuja kaupan päälle ostaessaan vohveleita.
Katujuna uudistui vuonna 2009. Uusi katujuna on kaksivaunuinen Saksassa valmistettu ja se kulkee maakaasulla. Junan vaunut on katettu ja niissä on ikkunat, joten kiertoajelulle voi lähteä myös huonommallakin säällä. Vuonna 2010 katujunaan lisättiin laitteet, joiden avulla voi kuunnella reittiselostusta ja kaupungin historiaa. Selostuksia on mahdollista kuunnellä kuudella eri kielellä (suomi, ruotsi, englanti, venäjä, saksa ja ranska). Junan omistaa Lappeenrannan Seudun Yrityspalvelut Oy, joka on yksi Lappeenrannan kaupunkiyhtiöistä.
Kyytiin haluava asiakas voi ostaa lippunsa suoraan kuljettajalta tai hiekkalinnalta. HöyryWille on palvellut jo 11 vuotta kyyditen yhteensä pitkälle yli 200 000 matkustajaa.
Patrick Kenniff

Elämäkerta

Veljekset saivat tuomion karjavarkauksista vuonna 1981 pohjoisen New South Walesin alueella, jonka jälkeen Patrick ja James muuttivat isänsä kanssa Queenslandin alueelle, kahden nuoremman veljen Thomasin ja Johnin muuttaessa myöhemmin perästä. Perhe hankki haltuunsa laidunmaan Warregon alueelta. Yhdessä muiden karjavarkaiden kanssa Patrick ja James varastivat karjaa ja hevosia lähialueen karjatiloilta. Molemmat veljekset saivat vankilatuomioita varkauksista. Toiminnan seurauksena Warregon alueelle pystytettiin poliisiasema.
Veljekset omaksuivat jatkossa aggressiivisemman tyylin varkauksilleen ja olivat aseistautuneita. Erityisesti Carnarvon-tilalta varastettiin hevosia ja karjaa ja tilan omistaja Albert Christian Dalke oli erityinen vihamielisyyksien kohde. Vuonna 1902 maastosta löytyi Dalken sekä konstaapeli George Doylen palaneet ruumiit. Vahva epäilys oli Patrick ja James Kenniffien osallisuudesta murhiin. Veljesten päästä luvattiin 1 000£ palkkio, ja heidät saatiin kiinni suuren etsintäoperaation päätteeksi 23. kesäkuuta 1902.
Patrick sekä James tuomittiin kuolemanrangaistuksella, mutta täytäntöönpano viivästyi. Patrick teloitettiin 12. tammikuuta 1903 ja hänet haudattiin eteläisen Brisbanen hautausmaalle. Jamesin tuomio muutettiin elinkautiseksi, jota hän kärsi 12 vuotta ennen vapautumistaan. James kuoli syöpään 8. lokakuuta 1940.
Tuija Ernamo

Ura

Ernamon läpimurto suuren yleisön tietoisuuteen oli humoristinen televisiosarja Sisko ja sen veli, jossa hän esitti pääosaparin sisarta. Veljen osaa tulkitsi Ilmari Saarelainen. Ernamo tunnetaan myös rooleistaan televisiokomediasarjoissa Mummo, Kyllä isä osaa ja Paavo ja Raili. Hän on näytellyt myös Pekko Aikamiespoika -elokuvissa.
Vuonna 1987 Ernamolla oli Siipirikon osa Kalle Pursiaisen televisioelokuvassa Niskavuoren Heta.

Yksityiselämä

Raumalta lähtöisin oleva Ernamo on säilyttänyt pitkäaikaisesta Tampereen seudulla asumisestaan huolimatta Rauman murteen, mihin on edesauttanut Raumalla Kaurasen saaressa sijaitseva kesäasunto.
Ernamon tytär on näyttelijä Maiju Jokinen, joka on näytellyt televisiosarjassa Kyllä isä osaa perheen tytärtä Jonnaa.
Väärät housut

Tarina

Elokuva alkaa Gromitin syntymäpäivän aamuna ja vaikuttaa siltä, ettei Wallace ole muistanut tätä. Kyllä hän kuitenkin on. Wallace antaa Gromitille NASAn kehittämät teknohousut, joka voi kävellä pitkin seiniä ja jopa katossa. Wallace kuitenkin käyttää niitä Gromitin automaattisena ulkoiluttajana. Lisärahan tarpeessa Wallace vuokraa kaksikon talossa olevan tyhjän huoneen, jolle löytyy nopeasti asukas – pieni pingviini, joka ei ole aivan sitä miltä näyttää.
Manattu mikä manattu

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Kari Salminen kuvaa Manattu mikä manattua veltoksi komediaksi joka ei parodiana osu maaliinsa, koska koekatseluissa huomattiin ettei teiniyleisöllä ollut aavistustakaan Linda Blairin Manaaja-menneisyydestä. Hän antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Rosala

Saari

Rosala sijaitsee Hangon läntisen selän länsipuolella Kemiön ja Hangon välissä yhdessä Hiittisen kanssa. Saaret ovat Hiittisten pääsaaret, ja niiden välinen salmi Kyrksundet oli aikoinaan merkittävä merenkulkureitti. Salmen yli on rakennettu silta, joka yhdistää saaret.
Saarella on kolme kylää, Rosala, Böle ja Stubbnäs, joista suurin on Rosala. Saaren yhteysaluksen M/S Auran satama on saaren pohjoisosassa Långnäsissä. Rosalan kylässä on venesatama, josta kulkee yhteysalus lähisaarille.

Kylä

Rosalan kylän nimen oletetaan juontuvan ruotsalaisesta Roslagenista, joko suoraan tai suomalaisten naapurien antaman nimityksen ”Ruotsala” tai ”Ruotsinsalo” kautta, joka on tarkoittanut ruotsalaisten kylää.
Rosalassa sijaitsee Rosalan Viikinkikeskus, johon on rakennettu jäljitelmiä noin tuhat vuotta vanhoista asumuksista ja veneistä. Tosin viikinkiasutusta ei Suomessa ole koskaan ollut. Kylästä järjestetään kesäisin venekuljetuksia Bengtskärin majakalle.
Titicacanuikku

Ulkonäkö ja koko

Titicacanuikku on uikuksi suurikokoinen ja voi kasvaa 28–45 cm pitkäksi. Yleisväritykseltään laji on tummanruskea. Päälaella on musta työhtö, kurkku, kaula, posket ja rinta ovat valkoiset ja niska on väriltään punaruskea. Selkä ja siivet ovat tumman punaruskeat ja vatsa on väriltään vaalea. Titicacanuikun nokka on teräväkärkinen ja keltainen. Nuoret linnut ovat väriltään aikuisia titicacanuikkuja harmaampia. Siivet ovat lyhyet ja lintu on lentokyvytön.

Levinneisyys ja elintavat

Titicacanuikkua tavataan Perun ja Bolivian altiplanolta. Suurin osa kannasta elää Titicacajärvellä, mutta lintuja tavataan myös etelämpää Uru Uru- ja Poopó-järviltä. Laji liikkuu tyypillisesti yksin tai pieninä ryhminä avoimilla järvenselillä. Titicacanuikun ravintoa ovat kalat, joita se saalistaa sukeltamalla. Noin 94 prosenttia linnun ravinnosta koostuu Orestias-suvun hammaskilleistä. Titicacanuikun lisääntymiskausi kestää läpi vuoden ja se rakentaa pesänsä Schoenoplectus-sarojen joukkoon.
Titicacanuikkukannan kooksi arvioidaan 1 600–2 000 yksilöä. Kantaa uhkaavat kalastajien verkot, joihin linnut sotkeutuvat ja hukkuvat sukeltaessaan ravintoa. Muita uhkia ovat järvien saastuminen kaivosteollisuuden kemikaalipäästöjen ja kaupunkien järveen kippaamien jätteiden takia. Myös järven pinnan luonnolliset vaihtelut ja invasiiviset järveen levinneet eksoottiset kalalajit voivat olla uhka titicacanuikulle.
Hulluruohot

Myrkyllisyys

Hulluruohot sisältävät myrkyllisiä antikolinergisia tropaanialkaloideja kuten skopolamiinia, hyoskyamiinia ja atropiinia.
Kasveista voidaan myös erotella kemiallisesti skopolamiini, jota käytetään tyrmäystippoina ja deittiraiskaushuumeena. Skopolamiinia käytetään myös lääkkeenä: esimerkiksi lääkelaastareissa, joita käytetään ehkäisemään voimakasta matkapahoinvointia tai merisairautta, jos yleisemmin käytetyt lääkkeet kuten syklitsiini, eivät tehoa.

Päihdekäyttö

Päihteenä hulluruohot ovat deliriantteja, joskin niiden päihdekäyttö voi olla hyvinkin vaarallista ja johtaa jopa kuolemaan. Hulluruohon myrkyllisyys riippuu kasvin iästä, kasvupaikasta, kasvin osista ja kasvupaikan sääolosuhteista, mistä johtuen päihdekäytössä ”sopivan annoksen” määrittäminen on käytännössä mahdollista vain laboratorio-olosuhteissa.
Kirjailija-antropologi Carlos Castaneda väittää kirjoissaan käyttäneensä hallusinogeenistä Datura inoxia -nimistä lajia Meksikossa opettajansa ”Don Juanin” opastuksella 1960-luvulla. Lajinmäärityksestä on tosin epävarmuutta.
Useimmiten hulluruoho aiheuttaa käyttäjälleen hallusinaatioita, joita kasvia käyttäneet kuvaavat yleensä erittäin epämiellyttäviksi, pelottaviksi ja todentuntuisiksi.
Talletusmakasiini

Talletusmakasiini on varasto, johon pannaan säilöön ulkomailta saapuvia tavaroita niiden tullikäsittelyä varten.

Säännökset 1930-luvun Suomessa

Talletusmakasiinit olivat Suomessa yleisiä talletusmakasiineja, joilla oli oikeus antaa warrantteja. 
Yleinen talletusmakasiini oli velvollinen ohjesääntönsä mukaan – ja mikäli siinä oli tilaa – ottamaan vastaan tavaroita siinä järjestyksessä kuin niitä tarjottiin. Talletusmakasiini ei saanut talletusaikana itse muuttaa niitä ehtoja, joilla tavaroita oli yleiseen talletusmakasiiniin pantu. Talletusmakasiinia oli kielletty antamasta lainoja, joista sinne pannut tavarat olivat vakuutena, eli toisin sanoen yleinen talletusmakasiini ei saanut harjoittaa panttilainausliiketoimintaa. Talletusmakasiini ei myöskään saanut käydä kauppaa siellä olevilla tavaroilla.
Tavara, joka uskottiin yleisen talletusmakasiinin haltuun, oli talletettava siten, että talteenpanija saattoi saada takaisin sen, mitä hän oli makasiiniin talteen pannut (varsinainen talletus), jollei makasiini ollut johonkin määrättyyn tavaralajiin nähden pidättänyt itselleen oikeutta antaa tallettajalle joko tallelle pantua tavaraa tai toista yhtä hyvää sen sijasta (epävarsinainen talletus). Tässä tapauksessa talteen voitiin panna yhdessä eri tallettajien samanlaatuisia tavaroita niin, että tavarat sekoittuivat keskenään. (Esimerkkinä sekoittuvasta tavarasta on vilja.)
Yleinen talletusmakasiini ei ollut velvollinen antamaan sinne talteenpantua tavaraa ulos ennen kuin kaikki tavaran tallettamisesta ja hoidosta aiheutuneet kustannukset oli täysimääräisesti maksettu, vaikka tavaran tallettaja olisi mennyt konkurssiin.

Warrantti

Se, joka oli pannut tavaran yleiseen talletusmakasiiniin, oli oikeutettu laitokselta saamaan siitä talletustodistuksen ja warrantin, jotka talletusmakasiinin oli annettava toisiinsa yhdistettyinä, mutta kuitenkin sillä tavalla, että nämä voitiin ottaa erilleen toisistaan.
Louie Bellson

Louie Bellson, joskus Louis Bellson, (oik. Luigi Paulino Alfredo Francesco Antonio Balassoni, 6. heinäkuuta 1924 Rock Falls, Illinois, Yhdysvallat – 14. helmikuuta 2009 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen jazzrumpali. Hän oli ensimmäisiä soittajia, jotka ottivat käyttöön kaksi bassorumpua. Hän on julkaissut useita rumpujensoittoa käsitteleviä kirjoja ja oli myös tuottelias säveltäjä.
Bellson on työskennellyt useiden musiikinhistorian tunnetuimpiin kuuluvien jazzmuusikoiden kanssa. Näiden joukossa ovat Duke Ellington, Count Basie, Benny Goodman, Harry James, Sarah Vaughan, Art Tatum, Oscar Peterson, Pearl Bailey, Dizzy Gillespie,  Tommy Dorsey, Mel Tormé ja Tony Bennett. Hänen uransa kesti 1940-luvulta syksyyn 2008, jolloin hän soitti vuosittain järjestettävillä omilla perinnepäivillään. Ura sai lentävän lähdön, sillä hän sai 1942 kiinnityksen rumpaliksi Benny Goodmanin orkesteriin. Hänellä oli myös omia yhtyeitä, ja hän julkaisi omalla nimellään noin 50 albumia. Hän oli tunnettu erityisesti big band -rumpalina, mutta soitti myös pienissä yhtyeissä.
Bellson syntyi italialais-amerikkalaiseen perheeseen. Hänen isällään oli kotikaupungissa soitinkauppa. Bellson oli naimisissa laulaja-näyttelijä Pearl Baileyn kanssa tämän kuolemaan vuoteen 1990 saakka. Hän avioitui parin vuoden kuluttua uudestaan, ja MITistä valmistuneesta Francine Bellsonista tuli hänen managerinsa. Hänellä on kaksi tytärtä ensimmäisestä avioliitosta.
Candy Cane

Candy Cane on tamperelainen kokeellista black ja death metalia, hardcorea ja jazzia yhdistelevä yhtye.

Historia

Candy Cane on vuonna 1995 perustettu tamperelainen yhtye. Vuosina 1995-2005 yhtye tunnettiin indie-rockia soittavana nelikkona.
Rumpalin vaihduttua vuonna 2006 Candy Cane hylkäsi aikaisemmat tuotokset ja muutti musiikillista suuntaustaan. Tuloksena kokeellinen, black- ja death metal, hardcorea sekä jazz.
Vuonna 2007 Jukeboss Records julkaisi Candy Canen pitkäsoiton nimeltään Fay-ra-Doowra (espanjan kielellä hevosenkenkä). Sitä seurasi Northern Varieitiesin split-julkaisu Candy Cane / Navigations. 2008 julkaistiin neljän orkesterin split - Verilöyly / Candy Cane / Navigations / Cahier, joka ilmestyi Marko Neumannin pyörittämän Rabbit Ilsn Recordsin kautta. Samana vuonna brasilialainen Cauterized Productions julkaisi Comercio De Caballos nimisen EP:n, joka sisälsi ylijäämiä Fay-ra-Doowra sessiosta. Vuonna 2009 ilmestyi Candy Canen "toinen" pitkäsoitto, Jaula, helsinkiläisen Verdura Recordsin julkaisemana. Vuonna 2010 Cauterized Productions julkaisi Desagüe / Comercio De Caballos levyn, joka sisältää harvinaisempaa Candy Cane -materiaalia. Samana vuonna, 2010, Verdura Records & Firebox Records julkaisivat Candy Cane / Oranssi Pazuzu split pitkäsoiton.
Roger Scruton

Roger Vernon Scruton (s. 27. helmikuuta 1944) on brittiläinen filosofi, journalisti ja säveltäjä. Lukuisissa julkaisuissaan hän pyrkinyt selittämään ja puolustamaan länsimaista kulttuuria ja instituutioita, joiden välityksellä sitä välitetään edelleen tuleville sukupolville. Poliittisessa filosofiassaan hän on puolustanut konservatismia. Hänen pääalansa on kuitenkin estetiikka, jonka alalla hän on mm. kritisoinut modernismia arkkitehtuurissa.
Jukka Tammi (pääjohtaja)

Jukka Tammi (s. 15. joulukuuta 1941) on toiminut Verohallituksen pääjohtajana 1990–2007. Koulutukseltaan hän on juristi, arvoltaan varatuomari.
Tammen ura verohallinnossa alkoi Turun lääninverotoimiston verotarkastajana vuonna 1965. Sen jälkeen hän on työskennellyt Lapin lääninverotoimistossa, Verohallituksessa, eduskunnan valtiovarainvaliokunnassa ja valtiovarainministeriön vero-osastolla osastopäällikkönä ja ylijohtajana.
Tammi jäi eläkkeelle 1. joulukuuta 2007.

Nostokonejuttu

Syksyllä 1996 julkisuudessaan kerrottiin, että turkulaisen Nostokonepalvelu Oy:n epäiltiin kiertäneen suunnitelmallisesti veroja. Verohallituksen pääjohtaja Tammi oli osakkaana yhtiössä ja nostanut siitä osinkoina huomattavia summia. Keskusrikospoliisi aloitti esitutkinnan, jossa yhtiön johtoa epäiltiin verorikoksista ja Tammea sen avustamisesta.
Syyttäjä Tommi Teuri teki Nostokonepalvelun jutussa syyttämättäjättämispäätöksen – perusteltuaan ensin yksityiskohtaisesti, miksi jutussa hänen mielestään tulisi nostaa syyte verorikoksesta. Päätöksen jälkeen Teuri kertoi julkisesti tulleensa asiassa painostetuksi korkealta taholta. Teuri erotettiin myöhemmin virastaan sillä perusteella, että hänen käsittelyssään olevia juttuja oli päässyt vanhenemaan. Hän palasi Kankaanpään poliisipäälliköksi.
Majalavastaja

Levinneisyys

Majalavastajaa tavataan Indonesiassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Sitko

Sitko on leipävehnän proteiinia eli gluteenia, jota saadaan leipävehnän taikinasta sitkonpesulla. Sitko on rakenteeltaan elastista massaa, joka erottuu vehnätaikinasta mekaanisella vesipesulla.
Sitkopitoisuutta käytetään laatumittarina esimerkiksi myllyjen sisäisessä vehnän ja jauhon laadunvalvonnassa, mutta sitä ei pidetä viljakaupassa hinnoittelutekijänä. Taikinan sitko muodostaa vesipesun jälkeen venyvän ja taipuisan kalvoston, joka pidättää hiivan tuottamaa hiilidioksidia.

Historia

Sitkon löytäjä oli italialainen kemisti, Bolognan yliopiston professori Jacopo Bartolomeo Beccari (25. heinäkuuta 1682 Bologna, Italia – 18. tammikuuta 1766 Bologna, Italia), joka kuvaili ensimmäisenä sitkoproteiinin pesua vehnätaikinasta. Hän sai veden avulla eroteltua liimamaisen massan tärkkelysmäisestä massasta.
Liimamaista massaa hän kutsui glutinofumiksi ja tärkkelysmäistä massaa amylaceumiksi.
Beccari esitteli havaintojaan vuonna 1728 Bolognan akatemiassa ja kirjoitti aiheesta latinaksi vuonna 1745 valmistuneessa kirjassaan De frumento. Kirja käännettiin myöhemmin italiaksi vuonna 1766.
Hr. Ms. Philips van Almonde (F823)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta 2002 ja se myytiin Kreikalle, joka liitti sen laivastoonsa nimellä Themistokles.
Cavaillon

Maantiede

Durancen sivujoki Calavon, josta käytetään paikallisesti nimeä Coulon, virtaa kunnan poikki länteen ja modostaa kunnan lounaisrajan.

Historia

Cavaillonin Veranus toimi siellä piispana 500-luvulla.

Talous

Cavaillon tunnetaan meloneistaan.
Verkkonuorisotyö

Verkkonuorisotyö on tietokoneverkoissa toteutettavaa nuorisotyötä. Nuori on yhteydessä nuorisotyötä tekevään ammattilaiseen, vapaaehtoiseen aikuiseen tai toisiin nuoriin internetissä. Verkkonuorisotyössä työntekijä ja nuori eivät välttämättä kohtaa lainkaan reaalimaailmassa.
Verkkonuorisotyön menetelmiä ovat esimerkiksi reaaliaikaiset ja viiveelliset verkkokeskustelut eli verkko-ohjaus, verkkopelitoiminta sekä verkkonuorisotalotoiminta. Sosiaalisen median yhteisöjä ja palveluja käytetään nuorisotyössä muun muassa tilana, välineenä ja alustana. Verkkoa käytetään nuorisotyössä esimerkiksi nuorille suunnattuun viestintään, yhteydenpitoon ja keskusteluun nuorten kanssa, yhteiseen harrastamiseen kuten pelaamiseen, nuorten mielipiteiden ja ajatusten kuulemiseen ja keräämiseen.
Käytössä olevia osin samaa tarkoittavia käsitteitä ovat verkkoperustainen nuorisotyö, nettinuorisotyö, virtuaalinen nuorisotyö ja digitaalinen nuorisotyö. 
Verkkonuorisotyötä Suomessa tekevät kunnat, järjestöt ja seurakunnat. Nuorille suunnatun verkkotyön foorumi (Nusuvefo) on toimijoiden löyhä yhteenliittymä, johon kuuluvat toimijat toteuttavat verkkonuorisotyötä monissa muodoissa.

Verkkonuorisotyön historia

Varhaisimmiksi verkkonuorisotyön toiminnoiksi voidaan laskea bulletin boardien eli purkkien käyttö nuorisotyössä. 80–90-lukujen taitteessa niitä käytettiin esimerkiksi Tampereen seurakunnassa, joka tarjosi nuorille tietotekniikan harrastajille sähköisiä palveluja Manse Heaven BBS -purkin välityksellä
90-luvulla Internetin käyttö valtavirtaistui ja myös nuorisotyössä huomattiin sen mahdollisuudet. Aluksi nuorille suunnatut tietosivut olivat yksisuuntaista tiedotusta, mutta teknologian kehittyessä sivustoille lisättiin myös kysymys-vastauspalstoja ja muita vuorovaikutteisia elementtejä. Sosiaalinen media alkoi yleistyä nuorten käytössä 2000-luvun alussa. Elämä on parasta huumetta ry (nyk. Ehyt ry) oli ensimmäisiä toimijoita, jotka veivät nuorille suunnatun toimintansa sosiaaliseen mediaan. Nuoret jonottivat Hotelli Kultakalassa (nyk. Habbo) hubu-bussiin, jossa EOPH järjesti teemallisia ryhmäkeskusteluita. Pian myös muut nuorisoalan toimijat, etupäässä järjestöt, löysivät tiensä sosiaaliseen mediaan. 2000-luvun puolivälissä suomalaisnuoret viihtyivät pääasiassa IRC-Galleriassa ja Habbossa, joten myös nuorisotyöllinen toiminta keskittyi niihin. Sosiaalisessa mediassa tarjottiin pääasiassa tietoa ja keskustelutukea nuorille.
Facebook yleistyi nuorten käytössä nopeasti vuosina 2008-2009. Nuorisoalan toimijoille Facebook oli helppo keino tavoittaa nuoria ja käydä heidän kanssaan kahdenkeskisiä keskusteluita. 2010-luvun alkupuolella yleistyneet älypuhelimet ja niiden sovellukset houkuttivat nuoria puoleensa. Nuorisotyö seurasi hitaasti perässä. Mobiililaitteet mahdollistivat digitaalisen teknologian käytön kasvokkaisissa tilanteissa, jolloin viimeistään poistui tarve erotella verkkonuorisotyötä muusta nuorisotyöstä.