google/wiki40b huggingface dataset:
Vaškin piiri

Vaškin piiri (ven. Ва́шкинский райо́н, Vaškinski raion) on kunnallishallintoalue Vologdan alueella Venäjällä. Vuonna 1927 perustetun piirin pinta-ala on 2 900 neliökilometriä. Asukkaita on 9 100 henkeä (vuonna 2010).
Vaškin piiri sijaitsee Vologdan alueen luoteisosassa Valkeajärven pohjois- ja itärannalla. Se rajoittuu pohjoisessa Vytegran, idässä Kirillovin ja lounaassa Belozerskin piireihin. Valkeajärveen laskevia jokia ovat Kovža ja Kema. Kovžajokea pitkin kulkee Volgan–Itämeren vesitie. Piirin luoteisosassa on Melgunovskaja datšan maisemansuojelualue ja Piksimovon kylän luona Družinnojen karstijärvi.
Piiri on saanut nimensä Valkeajärven rannalla sijaitsevasta Vaškin kylästä. Vuonna 1938 piirikeskus siirrettiin Lipin Borin kylään. Vuonna 1959 piiriin liitettiin osa lakkautetuista Kovžan ja Šolan piireistä. Vuosina 1962–1965 alue kuului Belozerskin piiriin.
Nykyään Vaškin piiriin kuuluu kymmenen maalaiskuntaa: Andrejevskaja, Ivanovskoje, Kisnema (keskuspaikka Troitskoje), Konjovo (Novokemski), Lipin Bor, Piksimovo, Pokrovskoje, Poretšje (Bonga), Roksomskoje (Parfenovo) ja Vasiljevskaja. Puolet asukkaista asuu Lipin Borin piirikeskuksessa. Muita suurempia asutuskeskuksia ovat Novokemski, Pervomaiski ja Bonga.
Lipin Borin kautta kulkee Vologdan, Vytegran ja Karhumäen välinen maantie. Talous perustuu metsä- ja elintarviketeollisuuteen, sähköntuotantoon ja maatalouteen. Lisäksi harjoitetaan kalastusta. Maatalous on keskittynyt maidon ja lihan tuotantoon. Matkailua pyritään kehittämään virkistyskalastuksen pohjalta.
Piirissä on kolme alakoulua, viisi peruskoulua, kolme keskikoulua ja kolme lasten harrastuskeskusta. Kulttuurilaitoksia ovat musiikkikoulu, piirin kulttuuritalo, kirjastolaitos, käsityökeskus, kylien kerhotalot ja kotiseutumuseo. Nähtävyyksiin kuuluvat muinaiset asuinpaikat, Belozeron kaupungin ensimmäinen sijaintipaikka Kisnema Troitskojen kylässä sekä Uhtoman kylän kirkot.
Macrodactyla doreensis

Ulkonäkö ja koko

Macrodactyla doreensis kasvaa halkaisijaltaan puolimetriseksi. Sen lonkerot ovat pitkät, kiharat ja suhteellisen harvassa.  Lonkeroiden väri vaihtelee, mutta pohjalevy on punasävyinen.

Levinneisyys ja elinympäristö

Macrodactyla doreensis on kotoisin Tyynenmeren länsiosista. Se elää hiekkapohjalla, missä sen keskuslevyn alapuolinen runko-osa on yleensä kokonaan hiekkaan kaivautuneena. Se elää luonnossa matalissa vesissä, alle viiden metrin syvyydessä. Akvaariossa se tarvitsee kymmenen senttiä paksun hiekkakerroksen.

Elinkumppanit

Tämän vuokon kanssa tavattuja vuokkokalalajeja ovat seepravuokkokala, kiilavuokkokala, samettivuokkokala sekä kaulusvuokkokala (Amphiprion perideraion) ja satulavuokkokala (Amphiprion polymnus).
Sielun Veljet

Iskelmätaivas

Iskelmätaivas oli Ismo Alangon johtama lyhytikäinen vanhoja suomalaisia iskelmäkappaleita rock-versioina esittänyt yhtye, johon kuuluivat Alangon lisäksi Jukka Orma, Alf Forsman, Sakari Kuosmanen, Pedro Hietanen ja Karri Koivukoski. Yhtye teki lyhyen olemassaolonsa aikana vuonna 1982 vain kaksi keikkaa Vanhalla YO-talolla. Yhtyeestä muotoutui myöhemmin Sielun Veljet. Yleisradio taltioi yhtyeen myöhemmän keikan 17. elokuuta Vanhalla ylioppilastalolla ja on esittänyt siitä katkelmia radiossa ja televisiossa.
Kantatie 80

Historiaa

Vuoden 1938 tienumerointijärjestelmässä kantatie 80 oli Rovaniemen maalaiskunnan Vikajärven ja Kemijärven välinen tie. Sodankylän ja Kittilän välinen tie on rakennettu vuosina 1945–1955 ja viitoitettiin alun perin maantieksi 953. Vuoden 1996 tienumerouudistuksessa se muutettiin kantatieksi 80 ja Vikajärven ja Kemijärven välisestä tiestä tuli osa kantatietä 82. Vuonna 2006 kantatietä 80 jatkettiin Kolariin entisen seututien 939 reittiä.
Bill White

William Earl ”Bill” White (26. elokuuta 1939 Toronto – 21. toukokuuta 2017) oli kanadalainen jääkiekkoilija ja valmentaja. Hän oli NHL:n parhaita puolustajia 1970-luvulla.
Panssarivaunujen historia

Panssarivaunujen historia alkaa ensimmäisestä maailmansodasta.

Ensimmäinen maailmansota

Ensimmäiset palveluskäyttöön otetut panssarivaunut suunniteltiin Isossa-Britanniassa ensimmäisen maailmansodan aikana vuonna 1915. Britannian amiraliteetti nimesi Mark I:n alkuaan ”maalaivaksi”, mutta sotasalaisuuden säilyttämiseksi vaunuja nimitettiin ”vesitankeiksi”. Vaunuja rakentaneen William Foster & Co. Ltd:n työntekijöille uskoteltiin, että he rakensivat vedenkuljetustankkeja Mesopotamiaan sijoitetuille joukoille, mistä on peräisin yleiseen käyttöön jäänyt nimitys ”tankki”. Mark I -vaunusta valmistettiin tykeillä aseistettua male- eli ”urosmallia” ja konekivääreillä aseistettua female- eli ”naarasmallia”. Mark I:n Mother (Äiti) -prototyypin testaukset alkoivat 29. helmikuuta 1916.
Panssarivaunuja käytettiin ensimmäisen kerran sotatilanteessa Sommen taistelussa 15. syyskuuta 1916. Taisteluun osallistui 49 brittien Mark I -panssarivaunua, mutta suurin osa vaunuista hajosi tai juuttui kiinni, koska ne eivät soveltuneet Sommen upottavaan mutaan. Vain yhdeksän vaunua pääsi saksalaisten asemiin asti. Vasta myöhemmässä Cambrain taistelussa panssarit näyttivät mahtinsa. Brittien Mark-sarja oli puutteistaan huolimatta ensimmäisen maailmansodan käytetyin panssari. 
Ranska kehitteli omia panssareitaan pian brittien jälkeen. Näistä pienikokoinen Renault FT-17 oli edistyksellisin. Siinä oli kääntyvä torni ja moottori takana, kuten useimmissa myöhemmissä panssarivaunuissa. 
Saksa keskittyi pikemminkin panssarintorjunnan kehittämiseen, mutta sodan loppuun mennessä saksalaisetkin olivat valmistaneet 20 kappaletta A7V-panssarivaunua. Lisäksi heillä oli käytössään useita kymmeniä ympärysvaltojen sotasaalisvaunuja. Ensimmäisen kerran panssarivaunut kohtasivat toisensa Villers-Bretonneux’n taistelussa 24. huhtikuuta 1918. Myös venäläiset kehittelivät Netopyr  ja Vezdekhod- panssarivaunut.

Maailmansotien välinen aika

Maailmansotien välisenä aikana panssarivaunujen kehitys jatkui eri suuntiin. Ranskalaiset ja brittiläiset kehittivät vaunuja, joiden tehtävänä oli jalkaväen etenemisen tukeminen. Brittiläiset kehittelivät useita uusia vaunuja, joista tunnetuin on Matilda II. Sen panssarointi ja muut tekniset ominaisuudet olivat omiaan jalkaväen tukemiseen. Vaunu oli kuitenkin hidas. Ranskalaisten vaunut olivat hyviä ja niitä oli paljon, mutta niiden käyttö oli hajanaista.
Saksalaiset ja neuvostoliittolaiset kehittivät panssarivaunuja entistä nopeammiksi ja liikuntakykyisemmiksi. Versailles’n rauhansopimuksessa määrättyjen rajoitusten vuoksi saksalaisten panssarivaunujen kehitys oli mahdollista vain Neuvostoliiton tuella. Neuvostoliiton varhaiset BT-sarjan panssarivaunut perustuivat aluksi yhdysvaltalaiseen Christie M1930 -panssarivaunuun, joita Neuvostoliitto osti kaksi kappaletta Yhdysvalloista.
Myös yhdysvaltalaiset kehittelivät omia vaunujaan, mutta kehitys eteni vasta toisen maailmansodan loppupuolella. Muita maita, joissa vaunuja tuotettiin merkittäviä määriä olivat muun muassa Puola ja Tšekkoslovakia.
Riitta Immonen

Riitta Immonen (13. toukokuuta 1918 Ilomantsi – 24. elokuuta 2008 Helsinki) oli suomalainen muotitaiteilija ja suomalaisen muodin grand old lady.

Ura

Immonen oli suunnittelijana alun perin itseoppinut. Talvisodan aikana hän perusti muotisalongin, ja salongista kehittyi suomalaisittain merkittävä muotihuone. Hän suunnitteli vuosikymmenien aikana julkisuuden henkilöiden pukuja ja muun muassa Armi Kuuselan kilpailuasut. Sylvi Kekkonen kuului hänen asiakkaisiinsa. 
Immonen oli perustamassa Marimekkoa Armi Ratian ja tämän miehen kanssa, ja Marimekon ensimmäisen näytöksen mallisto oli hänen suunnittelemansa. Puuvillavaatteiden suunnittelua hän ei sittenkään pitänyt omana alanaan ja myi osakkeensa pois. Hän perusti 1955 suunnittelemiaan valmisvaatteita myyvän Cinderella Oy:n ja sen toiminnan päätyttyä ateljeensa yhteyteen 1968 omalla nimellään toimivan boutiquen. Ateljee oli suurin Helsingin muotisalongeista, ja se työllisti parhaimmillaan noin 30 henkeä. Ateljee toimi vuoteen 1985.
Immonen piti 1954–1966 muodin kysymys- ja vastauspalstaa Eeva-lehdessä. Hänelle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1983. Hänen pukujaan on muun muassa Suomen Kansallismuseon, Designmuseon ja Helsingin yliopistomuseon kokoelmissa.
Riitta Immosen elämäkerta (Ritva Koskennurmi-Sivonen) julkistettiin Immosen 90-vuotispäivänä 2008 Design-museossa järjestetyn Immosen pukunäyttelyn avajaisissa, joissa Immonen oli läsnä.
Immosen poika Ilkka Immonen (s. 1944) on toiminut muotialalla nuoresta pitäen.
FC Levadia II Tallinn

Historia

Joukkue perustettiin vuonna 2000 kun Levadia-niminen metalliyhtiö, joka jo aikaisemmin omisti silloin nimellä FC Levadia Maardu -tunnetun seuran, osti toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneen FC Maardun, entisen KSK Vigri Tartun -nimisen seuran. Seuraavaksi kaudeksi joukkue nousi korkeimmalle sarjatasolle Meistriliigaan ja sen uudeksi nimeksi tuli FC Levadia Tallinn. Kaudella 2002 joukkue voitti Viron cupin. Kaudeksi 2004 joukkue myi sarjapaikkansa Merkuur Tartulle ja osti Sõrve JK:n paikan Esiliigasta. Se muutti nimensä nykyiseen muotoonsa, ja FC Levadia Tallinn -nimeä ryhtyi käyttämään silloinen Levadia Maardu. Samalla molemmat Levadia-joukkueet siirtyivät yhteisen seuran alaisuuteen.
Beachfutiksen Suomen-mestaruuskilpailut

Beachfutiksen Suomen-mestaruuskilpailut (SM BeachFutis) on Suomen Palloliiton alainen kilpailu, jossa ratkaistaan beachfutiksen Suomen-mestaruus.
Vuosina 2000–2005 turnauksen järjesti Kalajoen Pallo -92 Kalajoen Hiekkasärkillä. Vuoden 2005 turnaukseen otti osaa 64 miesten ja 24 naisten joukkuetta.
Vuoden 2005 lopulla Palloliitto laittoi turnauksen järjestelyoikeudet yleiseen hakuun, ja tapahtuma myönnettiin lopulta Porille vuosiksi 2006–2007. Otteluita pelattiin Yyterin rannoilla ja kauppatorille rakennetulla väliaikaisella 2 000 katsojapaikan stadionilla, ja turnauksen järjestivät paikalliset jalkapalloseurat Porin Palloilijat ja FC Blackjack. Vuoden 2007 kilpailutapahtumia televisioitiin Urheilukanavalla.
Vuoden 2008 turnaus oli tarkoitus järjestää Helsingissä, mutta tapahtuma myönnettiin jälleen Porille järjestävän seuran HJK Junioreiden vetäydyttyä hankkeesta. Turnakseen osallistui lähes 400 joukkuetta ja yli 7000 pelaajaa. Tapahtuma oli odotettua suurempi, ollen samalla lajin historian suurin tapahtuma Suomessa. Miesten ja naisten kilpasarjojen lisäksi pelataan miesten ja naisten harrastesarjoissa sekä yrityssarjassa.
Érika-Eiríni Ntaí

Nuoruus, opiskelu ja perhe

Eiríni Papastamatáki syntyi Kreetalla Kíssamoksen kaupungissa vuonna 1925. Hän oli toiseksi vanhin perheen viidestä lapsesta. Hän opiskeli oikeustiedettä, politiikan tutkimusta ja taloustiedettä Ateenan yliopistosta, mistä hän kirjoitti väitöskirjansa vuonna 1966. Eiríni, lempinimeltään ”Érika”, oli naimisissa Astérios Ntaísin (usein Asterios Daes) kanssa.

Virkamiehenä ja diplomaattina

Ntaí työskenteli uransa alkuvaihessa Kreikan julkishallinnossa ja toimi muun muassa terveysministeriössä ja lainopillisena neuvonantajana. Hän oli vuosina 1963–1966 Kreikan edustajana Euroopan neuvoston yhteiskunnallisessa komiteassa.
Ntaí oli vuodesta 1966 usein Kreikan edustajana muun muassa YK:n yleiskokouksessa ja talous- ja sosiaalineuvostossa. Hän toimi muun maussa sosialisen kehityksen ja naisten aseman komissioissa.
Ntaí oli 1976–2002 YK:n ihmisoikeuksien edistämisen ja suojelun alakomitean asiantuntijajäsenenä. Hän oli 1982 alakomitean raportoija, varapuheenjohtaja 1977 ja 2000 ja puheenjohtaja 1985 ja 1986.
Ntaí oli vuosina 1984–2001 YK:n Alkuperäiskansojen työryhmän puheenjohtaja. Hän ajoi pitkällä kaudellaan kansainvälistä standardia alkuperäiskansojen oikeuksien suojelulle. Työryhmästä kasvoi hänen kaudellaan elin, jota kautta sadat alkuperäiskansojen edustajat pääsivät edustamaan kansojaan YK:ssa. Ntaí oli myös ajaamassa voimakkaasti alkuperäiskansojen oikeuksia käsittelevän julistuksen luonnosta. Ihmisoikeustyönsä ansiosta hänet palkittiin vuonna 1993 YK:n ihmisoikeuspalkinnolla.
Dmitri Radtšenko

Dmitri Leonidovitš Radtšenko (ven. Дмитрий Леонидович Радченко; s. 2. joulukuuta 1970 Leningrad, Neuvostoliitto) on venäläinen entinen jalkapalloilija. Hän oli pelipaikaltaan hyökkääjä
Yūko Nakazawa

Yūko Nakazawa (jap. 中澤裕子 Nakazawa Yūko, s. 19. kesäkuuta 1973 Fukuchiyama, Japani) on japanilainen laulaja ja näyttelijä. Hän on Morning Musumen entinen jäsen ja vanhin jäsen Hello! Projectissa, johon hän liittyi vuonna 1997. Hän erosi Morning Musumesta vuonna 2001 ja oli yhtyeen ensimmäinen jäsen, joka aloitti soolouran. Tällä hetkellä Yūko on Hello! Projectin solisti. 
Hän on näytellyt päiväsarjoissa, kuten sarjoissa Beauty 7 ja Gokusen. Hän oli myös juontaja japanilaisessa televisio-ohjelmassa Hello! Morning, kunnes Kei Yasuda otti hänen paikkansa valmistumisensa jälkeen.
Dorothy M. Johnson

Nuoruus

Dorothy Marie Johnson oli Lester Eugene Johnsonin ja Mary Louisa Barlowin ainoa tytär. Pian hänen syntymänsä jälkeen perhe muutti Montanaan.
Hän alkoi kirjoittaa työkseen samalla kun hän kävi Whitefish High Schoolia. Hän työskenteli The Daily Inter Laken paikallistoimittajana Kalispellissa Montanassa. Ennen lyhyttä avioliittoaan hän opiskeli collegessa englannin kieltä ja kirjallisuutta.

Ura

Johnsonin kirjallinen ura alkoi 1930-luvulla, jolloin hän myi ensimmäisen lehtiartikkelinsa The Saturday Evening Postiin. Hänen novellinsa "Beulah Bunny" ilmestyi 1935, ja sitä seurasi kolme muuta. Kirjallinen työ keskeytyi toiseen maailmansotaan, kun hän työskenteli ilmavalvonnassa. Tunnetuimmat lännennovellinsa hän kirjoitti sodan päätyttyä. Merkittäviä elokuvia tehtiin myöhemmin kolmesta, nimittäin novelleista A Man Called Horse (1950), The Man Who Shot Liberty Valance (1953) ja The Hanging Tree (1957).
Johnson opetti 1956-1960 luovaa kirjoittamista Montanan yliopistossa Missoulassa, josta hän itse oli valmistunut 1928. Ennen virkakauttaan ja sen aikana hän kirjoitti runsaasti artikkeleita ja novelleja useisiin aikakauslehtiin. Usein ne perustuivat entisajan lännessä eläneiden henkilöiden, intiaanien ja hänen omassa työssään tapaamiensa henkilöiden haastatteluihin.

Kuolema

Johnson oli ylpeä pärjäämisestään omillaan epäonnistuneen nuoruuden avioliittonsa jälkeen. Hän sanoi että hänen hautakiveensä olisi kirjoitettava "Paid In Full." Hänen hautansa on Whitefishin hautausmaalla Montanassa, ja siinä lukee vain "PAID". Hän oli kuollessaan 78-vuotias.
Puerta de Alcalá

Puerta de Alcalá (suomeksi Alcalán portti) on riemukaari Espanjan pääkaupungissa Madridissa. Se sijaitsee Plaza de la Independencialla (Itsenäisyyden aukio) lähellä kaupungin keskustaa ja Buen Retiron puistoa. Nimensä portti on saanut vanhasta kulkuväylästä läheiseen Alcalá de Henaresin kaupunkiin. Tuo väylä, Calle de Alcalá, on nykyään yksi Madridin vilkkaimpia katuja ja kaupungin liike-elämän keskus. Aukiolta haarautuu myös kaksi muuta suurta katua, Calle de Serrano pohjoiseen ja Calle de Alfonso XII etelään.
Puerta de Alcalá rakennettiin kuningas Kaarle III:n käskystä portiksi kaupungin vanhalle muurille, joka tuohon aikaan oli vielä pystyssä. Se korvasi aiemman kahdesta erillisestä vartiotornista koostuneen portin, joka oli rapistunut erittäin huonokuntoiseksi. Rakennustyöt alkoivat vuonna 1778 italialaisen arkkitehdin Francesco Sabatinin johdolla. Muuri purettiin vuonna 1869 ja samalla Plaza de la Independencia sai nykymuotonsa.
Graniitista ja kalkkikivestä valmistettu rakennelma koostuu viidestä holvista, joista kolme keskimmäistä on kaaren muotoisia ja kaksi laitimmaista tasapäisiä. Jokaisessa holvissa oli teräsristikko, jotka laskettiin iltaisin. Keskimmäisen holvin yläpuolella on kivilaatta, jossa latinankieliset sanat: Rege Carolo III. Anno MDCCLXXVIII. (Kuningas Kaarle III. Vuosi 1778.) Aivan monumentin huipulla on kuningasperheen vaakunaa kuvaava veistos.
Herostratos

Herostratos (m.kreik. Ἡρόστρατος) oli antiikin kreikkalainen mies, kotoisin Efesoksesta. Hänet tunnetaan siitä, että hän poltti kotikaupunkinsa tunnetun Artemiin temppelin, koska halusi tulla kuuluisaksi.

Tuhopoltto

Herostratos sytytti Artemiille, metsästyksen ja synnytyksen jumalattarelle, omistetun temppelin tuleen eräänä yönä vuonna 356 eaa. Temppeli oli rakennettu marmorista ja sitä pidettiin yhtenä maailman kauneimmista rakennuksista, ja se luettiin myöhemmin yhdeksi maailman seitsemästä ihmeestä.
Myöhemmät kreikkalaiset historioitsijat kertoivat, että kyseessä olisi ollut sama yö, n. 20./21. heinäkuuta, jolloin Aleksanteri Suuri syntyi. Esimerkiksi Hegesias Magnesialainen kertoi, ettei tuhopoltto ollut mikään ihme, koska jumalatar oli tietysti tuona yönä poissa temppelistään ja auttamassa suurmiehen synnytyksessä. Antiikin ajoitusten ongelmat tuntien tapahtumien samanaikaisuutta ei kuitenkaan voida varmistaa.
Herostratos saatiin pian kiinni. Hän myönsi tehneensä tekonsa kunnianhimosta, tehdäkseen nimensä kuolemattomaksi. Tämän jälkeen Efesoksen hallintovirkamiehet teloittivat Herostratoksen tämän tekemän pyhäinhäväistyksen vuoksi. Lisäksi hänen nimensä ja perintönsä tuomittiin hävitettäviksi kieltämällä hänen nimensä mainitseminen kuolemanrangaistuksen uhalla.

Jälkimaine

Langetettuun tuomioon liittyneen kirouksen vuoksi Herostratoksen nimeä ei antiikissa yleensä mainittu. Esimerkiksi Lukianos mainitsee tapahtuman, mutta ei tekijää. Tuomio ei kuitenkaan estänyt Herostratosta saavuttamasta tavoitettaan, sillä historioitsija Theopompos kirjoitti tiedot tapahtumasta ja sen tekijästä muistiin teokseensa Hellenika. Herostratoksen voidaankin katsoa onnistuneen tavoitteessaan, koska hänen nimensä muistetaan edelleen, yli 2300 vuotta tapahtuman jälkeen.
Myöhemmin Herostratoksen nimestä on tullut symboli maineen hankkimiselle keinolla millä hyvänsä, ja tällä tavoin saavutettuun kuuluisuuteen voidaan viitata ilmaisulla herostraattinen kuuluisuus. Tässä merkityksessä hänen nimensä on esiintynyt myös nykykulttuurissa. Esimerkiksi Jean-Paul Sartren lyhyessä tarinassa Erostratus, joka on osa teosta Muuri (Le mur, 1939), eräs mies suunnittelee väkivallantekoa saavuttaakseen mainetta. Elokuva Herostratus vuodelta 1967 puolestaan kertoo miehestä, joka suunnittelee näyttävää julkista itsemurhaa.
Ḫā’

Ḫā’ eli khā’ (arab. خاء‎, ḫā’, pers. ‏خ‎, ḫe) on arabialaisen kirjaimiston seitsemäs kirjain. Sen äännearvo on [x]. Kirjain muodostetaan lisäämällä piste ḥā’-kirjaimen (ح) päälle.
Ḫā’n itsenäinen muoto on خ, ja sanan lopussa se liittyy viivalla edeltävään kirjaimeen (esim. نخ nḫ). Sanan alussa ja keskellä ḫā’n alapuolinen kaari jätetään pois ja se korvataan seuraavaan kirjaimeen liittyvällä vaakaviivalla (esim. خا ḫā, نخو nḫū).
Polióchni

Rakennukset ja löydökset

Polióchni sijaitsee Límnoksen itärannikolla Vróskopoksen (Voróskopoksen) lahden rannalla matalalla kukkulalla, joka on kahden joen välissä. Paikka on noin 30 kilometriä itään saaren nykyisestä pääkaupungista Mýrinasta.
Esihistoriallinen kaupunki oli hyvin organisoitu. Sen talot oli tehty suorakulmaisista kivistä. Kaupungissa oli kivetyt kadut, aukioita ja kaivoja sekä julkisia rakennuksia, joista yksi on tunnistettu jonkinlaiseksi ”buleuterioniksi” eli kokoontumispaikaksi. Kaupunkia ympäröi suurimmillaan noin viisi metriä korkea muuri. Se oli vahvimmillaan asutuksen länsipuolella. Muuria on säilynyt parhaimmillaan noin 4,5 metrin korkeudelta.
Kun Polióchni alun perin asutettiin myöhäisellä neoliittisella kaudella eli asutuksen mustalla kaudella, se kattoi vain pienen alueen. Rakennukset olivat pieniä ovaalinmuotoisia majoja, jotka oli tehty puusta ja oljesta kiviselle perustukselle.
Sinisellä kaudella kaupunki kasvoi ja se vaikuttaa suunnitellummalta. Samaan aikaan asutuksen mantereen puolelle rakennettiin linnoitusmuuri, jonka porteista yksi oli pääportti. Rakennukset olivat nyt apsiksen muotoisia tai pitkänomaisia. Kaupungista on tunnistettu kaksi julkista rakennusta, joista yhtä pidetään ”buleuterionina” eli kaupungin vanhinten neuvoston kokoontumispaikkana. Rakennuksen koko oli noin 50 neliömetriä, ja sen itä- ja länsisivulla oli istuimiksi sopivat porrastukset. Rakennukseen mahtui noin 50 henkeä. Toinen julkinen rakennus on tunnistettu keskusviljavarastoksi, ja sen tilavuus oli noin 260 kuutiometriä.
Vihreällä kaudella kaupunki laajeni kukkulalla edelleen sekä pohjoiseen että länteen. Pohjoisen puolelle rakennettiin suuri tukimuuri, kun taas länsipuolella kaupunginmuuria siirrettiin lännemmäksi.
Punaisella kaudella asutus pieneni ja keskittyi kukkulan pohjoisosaan. Tällä kaudella rakennettiin ensimmäiset megaron-tyyppiset eli monumentaaliset, suorakulmion muotoiset talot. Yksi näistä oli mahdollisesti jonkinlainen palatsi. Sen koko oli noin 10,1 x 7,9 metriä, ja sen keskellä oli pilari ja sivuseinillä penkit. Toinen samantyyppinen rakennus oli mahdollisesti jonkinlainen julkinen rakennus.
Keltaisella kaudella asutuksen koko oli noin 20 000 neliömetriä. Kaudella kaupungissa oli pääkatu, joka kulki sen läpi pohjois-eteläsuunnassa. Tällä kaudella rakennettu kaupungin tärkein megaron oli mahdollisesti kuninkaan palatsi, ja siihen kuului lukuisia varastohuoneita. Sen läheltä tehtiin suuri kulta-esinelöytö. Asutus vaurioitui pahoin maanjäristyksessä noin vuonna 2100 eaa.
Ruskealta ja violetilta kaudelta alueelta on tehty vain vähän arkeologisia löytöjä.
Smosh

Taustaa

Anthony ja Ian ovat lapsuudenystäviä, jotka kävivät American River Collegen. He asuvat Carmichaelissa, Kaliforniassa, ja jotkin videot käsittelevät heidän lapsuuden tarinoitaan. Smosh-perheeseen liittyi vuonna 2015 viisi uutta jäsentä, Olivia, Keith, Courtney, Shayne ja Noah. Miljoonat ihmiset ovat katselleet Smoshin videoita ja muun muassa BBC ja New York Times ovat uutisoineet ilmiöstä sekä niitä on esitetty televisiossa. Vuonna 2015 Smosh julkaisi oman elokuvansa, joka on muun muassa nähtävissä Netflixissä.

Videot

Smoshin tuotanto painottuu pääosin sketseihin sekä musiikkivideoihin. Kanavan huumori on hyvin absurdia, sekä toisinaan synkkää. Smoshilla on myös tapana piilottaa vitsejä videoihin, sekä tuottaa videot tahallaan kehnosti. Heillä on sarjoja joita he tekevät vuosittain, kuten Food Battle (suom. "Ruokasota") sekä useita yksittäisiä sketsejä. Kaksikko on luonut myös kappaleita sekä musiikkivideoita eri aiheista, kuten vyölaukusta jossa parodisoidaan nu-metal-genreä, sekä Assassin's Creed-pelistä.
Smoshin Pokémon Theme on heidän katsotuin videonsa, joka oli vuonna 2006 puoli vuotta YouTuben kaikkein katsotuin video ja yksi kaikkien aikojen katsotuimmista YouTube-videoista. Kun YouTube poisti videon kesäkuussa 2007, sitä oli katsottu yli 24 miljoonaa kertaa. Maaliskuussa 2007 Smosh voitti Best Comedy Video of 2006 -kilpailun videollaan Smosh Short 2: Stranded YouTuben ensimmäisessä YouTube Video Awards -kilpailussa. Joulukuussa 2008 Smosh oli Youtuben kolmanneksi tilatuin kanava. (17.12.2008 635 296 tilaajaa ) (28.10.2009 Smoshilla oli 1 121 861 tilaajaa ja oli YouTuben toiseksi tilatuin kanava) (31.5.2011 Smoshilla oli 2 578 064 tilaajaa ja oli YouTuben neljänneksi tilatuin kanava). Maaliskuussa 2013 Smoshilla oli n. 8 miljoonaa tilaajaa ja yli 2 miljardia videoiden näyttökertaa. Vuoden 2013 alussa Smoshista tuli YouTuben tilatuin kanava. Elokuussa 2013 Smosh tipahti toiseksi tilatuimmaksi kun PewDiePie ohitti heidät. Syyskuun alussa 2016 kanavalla oli jo yli 22 miljoonaa tilaajaa.
One (Metallican kappale)

Julkaisu ja suosio

Kappaleen julkaisuvuonna sille tehtiin Metallican ensimmäinen musiikkivideo, johon otettiin lainauksia Trumbon kirjaan perustuvasta, vuonna 1971 julkaistusta elokuvasta Johnny Got His Gun. Musiikkivideo esitettiin muun muassa MTV-musiikkikanavalla. Yhtye voitti kappaleellaan myös ensimmäisen Grammy-palkintonsa.
”One” on mukana myös Guitar Hero 3 ja Guitar Hero: Metallica -videopeleissä.
Single nousi Suomen virallisen listan sijalle 1.

Rakenne ja tyyli

Kappaleen alku on rauhallista hieman balladimaista, hidasta toiseen kertosäkeeseen asti jonka jälkeen alkaa Metallican agressiivisimpiin kuuluva, tunnettu tuplabasarikohta jonka "päällä" soitetaan raskasta, sahaavaa kitara- ja bassokuviota. Tämän jälkeen tulee kitarasoolo jonka jälkeen kappale loppuu.
Kappaleen teema perustuu Dalton Trumbon vuonna 1938 kirjoittamaan sodanvastaiseen kirjaan Sotilaspoika, joka kertoo ensimmäisessä maailmansodassa kaikki raajansa ja tuntoa lukuun ottamatta myös aistinsa menettäneestä nuorukaisesta. Yhtye kiteytti musiikkivideon sanoman kirjassa Metallica – omin sanoin:
»Biisi kertoo skidistä joka on menettänyt raajansa sodassa, ei sen kummempaa.»