Pilkkarunot

Historia

Timon kirjoitti Pilkkarunot noin vuonna 250 eaa. Se on hänen merkittävin ja suosituin teoksensa. Teoksen alkukielinen nimi on monikko kreikan kielen sanasta sillos (σίλλος, ’kierosilmäinen’). Teos voidaan nähdä Timonin yrityksenä esitellä omaa pyrrhonistista ajatteluaan ja kirjoittaa kriittistä filosofian historiaa tavalla, joka olisi jossain määrin uskollinen hänen opettajansa Pyrrhonin pyrkimykselle välttää filosofian kirjoittamista kokonaan.
Teos ei ole säilynyt nykyaikaan, mutta sen runoista on säilynyt 65 katkelmaa, yhteensä 133 säettä, muiden antiikin aikaisten kirjailijoiden teosten kautta. Merkittävin lähde on Diogenes Laertioksen teos Merkittävien filosofien elämät ja opit, joka lainaa usein Timonin runosäkeitä filosofien elämäkertojen yhteydessä. Muita lähteitä ovat muun muassa myöhempi pyrrhonisti Sekstos Empeirikos sekä Athenaios ja Aristokles Messeneläinen. Aristokles kuvasi teoksen ”loukkaukseksi kaikkia ihmisiä kohtaan”.
Myöhemmin nimestä silloi tuli nimitys vastaavanlaisten satiiristen ja parodisten teosten lajityypille. Ksenofanes oli kirjoittanut samanlaisia filosofisia satiireja jo ennen Timonia. Myöhemmän antiikin aikana hänen nimiinsä laitettiin viisi kirjaa pilkkarunoja. Siitä huolimatta silloi-muoto on laitettu Timonin nimiin, ja Timonia pidetään lajityypin varsinaisena perustajana. Ksenofanes ja Timon tunnetaan yhdessä nimellä sillografit. Timonin teoksesta kirjoitettiin antiikin aikana kaksi kommentaaria nimeltä Pilkkarunoista; toisen kirjoitti Apollonides Nikaialainen ja toisen Sotion Aleksandrialainen.

Sisältö

Timonin Pilkkarunot käsitti kolme kirjaa tai runoa. Sen runot oli kirjoitettu heksametrimuodossa, ja sen oletetaan olleen pituudeltaan noin tuhat runosäettä. Filosofian lisäksi teos parodioi näin samalla Timonin runollisia vaikutteita, Hesiodosta, Homerosta ja attikalaista komediaa.
Diogeneen mukaan ensimmäinen kirjoista oli minämuodossa esitetty monologi. Toinen ja kolmas kirja olivat puolestaan dialogimuodossa. Niissä Timon esitti kyselevänsä Ksenofaneelta eri filosofeista, ja Ksenofanes vastasi. Toinen kirja käsitteli tällä tavalla varhaisempia filosofeja ja kolmas kirja myöhempiä filosofeja. Tällainen kyselevä esitys edustaa samalla skeptisen filosofian käytäntöä. Tutkijat ovat lähes yksimielisiä siitä, että teos sisälsi jonkinlaisen nekyia-kohtauksen eli laskeutumisen Haadeeseen. Tämä kehyskertomukselle valittu lajityyppi voidaan nähdä Homeroksen Odysseian vastaavien kohtien parodiana.
Timonin säkeet satirisoivat pääasiassa muiden filosofien oppeja, eivät niinkään itse filosofeja. Kohteena olivat erityisesti dogmaattisten filosofien ja koulukuntien opit. Timonin mukaan nämä filosofit eivät täyttäneet hänen esikuvansa Pyrrhonin esimerkillään asettamaa filosofista ihannetta. Timonin teoksessa esiintyvät Ksenofaneen ja Pyrrhonin lisäksi muun muassa Thales, Anaksagoras, Sokrates, Ksenofon, Aiskhines, Aristippos, Menedemos Eretrialainen, Platon,, Arkesilaos,, Aristoteles, Antisthenes, Pyrrhon, Zenon Kitionilainen Kleanthes, Pythagoras, Empedokles, Herakleitos, Zenon Elealainen, Demokritos, Protagoras sekä Epikuros. Esimerkiksi Eukleideesta ja muista sokraatikoista Timon kirjoittaa:
»Ἀλλ' οὔ μοι τούτων φλεδόνων μέλει, οὐδὲ γὰρ ἄλλου

οὐδενός, οὐ Φαίδωνος ὅτις γένετ', οὐδ' ἐριδάντεω

Εὐκλείδεω, Μεγαρεῦσιν ὃς ἔμβαλε λύσσαν ἐρισμοῦ.
Nämä loruilijat eivät minua kiinnosta, eikä kukaan

muukaan; ei Faidon, kuka lie ollutkaan, ei riitaisa

Eukleides, joka sai megaralaiset kinaamaan hullun lailla.»
Kaikki filosofit eivät saa Timonilta pelkkää moitetta; Ksenofaneen ja Pyrrhonin lisäksi Timon kiittää myös elealaisen koulukunnan filosofeja Zenonia ja Parmenidesta.