google/wiki40b huggingface dataset:
Tammikuu

Tammikuu on gregoriaanisessa ja juliaanisessa kalenterissa vuoden ensimmäinen kuukausi. Se on pohjoisella pallonpuoliskolla keskimäärin vuoden kylmin kuukausi, keskitalvea, mistä myös kuukauden nimen on esitetty johtuvan, sillä esimerkiksi hämäläismurteissa sana tammi on tarkoittanut myös sydäntä tai ydintä (”sydänpuu”) ja toisaalta napaa tai akselia. Tammikuuta on kutsuttu myös sydänkuuksi. Kalevalaisessa runoudessa esiintyvä Iso tammi on jättimäinen, taivaan peittävä puu, maailmanpuu. Tammikuussa on 31 päivää ja sitä seuraa helmikuu.
Kuukauden latinankielinen nimi Ianuarius tai Januarius merkitsee Janukselle pyhitettyä kuukautta. Janus oli roomalainen porttien, ulko-ovien sekä kaiken alkamisen jumala, jonka tunnuksena oli kaksikasvoinen pää.
Tammikuu on toinen niistä uusista kuukausista, jotka Rooman kuningas Numa Pompilius muinoin lisäsi roomalaiseen kalenteriin, kun siirryttiin 10-kuukautisesta 12-kuukautiseen kalenterivuoteen. Alkujaan roomalaiset aloittivat vuoden maaliskuusta, mutta kun Julius Caesar otti käyttöön juliaanisen kalenterin, tammikuusta tuli vuoden ensimmäinen kuukausi

Tammikuu Suomessa

Tammikuussa on joulun vieton lopetuspäivät loppiainen 6. päivä ja nuutinpäivä 13. päivä. Etelä-Suomessa tammikuu on lyhyiden mutta alati pidentyvien päivien, pakkaskelien ja hankien kasvamisen aikaa. Pohjoisessa on kylmintä keskitalvea ja kaamoksen päättymisen aikaa.
Tammikuun keskilämpötilat eri puolella Suomea vaihtelevat. Vantaalla tammikuun keskilämpötila on noin −5 astetta, Lahdessa noin −7 astetta, Tampereella −8 astetta, Kuopiossa −9 astetta, Oulussa −9,5 astetta ja Sodankylässä −13,5 astetta. 
Pysyvä lumipeite kattaa tammikuussa jo yleensä koko Suomen, vain merialueet jatkavat jäätymistään; jos tammikuu on leuto, Suomenlahti ja Selkämeri pysyvät avoimina. Tammikuussa lämpötilat laskevat edelleen. Pohjois-Suomessa on usein kireää pakkasta, Etelä-Suomessa on leudompaa, useimmiten vain pikkupakkasta, tosin myös kireitä yli −15 asteen pakkasjaksojakin on usein. Erilaisten säätyyppien ja ilmavirtausten vaihtelun johdosta lämpötilat saattavat muutaman päivän sisällä vaihdella päivisin kahdestakymmenestä pakkasasteesta muutamaan lämpöasteeseen. Toisinaan tämä lämpötilojen heilahtelu äärilaidasta toiseen voi jatkua koko tammikuun ajan. Viimeksi näin kävi vuonna 2011.  Lännestä Skandien yli kohti Suomea virtaava Föhn-tuuli aiheuttaa toisinaan lämpöpiikkejä - etenkin Pohjanmaalla ja Länsi-Lapissa. Tammikuun alussa päivät pitenevät hitaasti, kuun lopussa vauhti on jo melko nopeaa, etenkin pohjoisessa. Tammikuun viimeisenä vuorokautena päivän pituus jää silti eteläisimmässäkin Suomessa hieman alle kahdeksan tunnin. Etelä-Suomessa aurinko nousee tammikuun puolessa välissä suoraan kaakosta ja laskee suoraan lounaaseen. Oulun korkeudella vastaava tilanne on kuun lopussa. Auringon teho on tammikuussa hyvin alhainen, minkä johdosta säätyyppi on yleensä pilvinen. Toisinaan arktiset purkaukset tuovat kireän pakkasen ja aurinkoista säätä Etelä-Suomeenkin saakka. Tällöin tuulen pitää käydä pohjoisen ja luoteen väliltä. Koillisvirtauksessa voi lämmin Vienanmeri tuoda sumupilvisyyttä Suomen itä- ja eteläosaan.
Studio – elokuvan vuosikirja

Studio – elokuvan vuosikirja oli vuosina 1955–1962 ja 1978–1984 Suomessa ilmestynyt kirjasarja (ISSN 0562-4304), joka kokosi kunkin elokuvavuoden tärkeimmät tapahtumat Suomessa nidotuksi, taskukirjakokoiseksi vuosikirjaksi. Kukin osa sisältää alan artikkeleja kuten ohjaajaesittelyjä, tilastotietoja Suomen elokuvatoiminnasta sekä tarkat tiedot vuoden aikana ensi-iltaan tuoduista elokuvista Suomessa.
Kirja ilmestyi vuosittain vuoteen 1960 saakka ja sitten vuodet 1961–1962 kattavana Studio 7 -kirjana 1963, kunnes vuosikirjan teko lopetettiin 15 vuodeksi. Studio-vuosikirjaa alettiin julkaista uudelleen 1978 ja se jatkui vuoteen 1984 saakka. Vuosikirjojen tärkeimpinä toimittajina olivat alkuvaiheessa Aito Mäkinen ja toisessa vaiheessa Raimo Silius.
Kahden ensimmäisen vuosikirjan julkaisijana oli helsinkiläinen elokuvakerho Studio, josta kirjasarja sai myös nimensä. Sitten vuosikirjaa julkaisi Suomen Elokuva-arkisto ja vuosina 1978–1984 Suomen elokuvasäätiö. Vuosina 1955–1963 kirjan alaotsikkona oli Ensiesitysteattereiden ohjelmisto Helsingissä vuonna [vuosiluku].

Elävän kuvan vuosikirja

Vuonna 1988 Studio-vuosikirjan sijaan ryhdyttiin julkaisemaan Elävän kuvan vuosikirjaa (ISSN  0786-5368), joka luetteli edellisen vuoden teatteriensi-iltojen lisäksi myös suomalaisilla televisiokanavilla esitetyt elokuvat. Elävän kuvan vuosikirjaa julkaistiin vuoteen 1996 asti.
José Manuel González López

Ura pelaajana

José aloitti pelaajauransa Cádizin juniorijoukkueessa ja debytoi seuran edustusmiehistössä kaudella 1984/85. Hän pelasi kuitenkin kauden varsinaisesti seuran reservijoukkueessa ja sai enemmän vastuuta edustusmiehistössä vasta kaudella 1986/87. Läpimurtonsa José teki vasta kaudella 1988/89 ja teki parhaan esiintymisensä kaudella 1990/91 onnistuttuaan maalinteossa seitsemän kertaa pelaamissaan 30 ottelussa. Menestyskauden jälkeen José siirtyi kolmivuotisella sopimuksella RCD Mallorcaan. Vastuu uudessa seurassa oli vähäistä putoamiseen päättyneellä liigakaudella. José siirtyi Mallorcasta Albacete Balompiéen kesällä 1993. José ei onnistunut vakiinnuttamaan Albacetessäkään paikkaansa avauskokoonpanossa ja siirtyi kauden jälkeen Rayo Vallecanoon, jossa esiintyi vain kahdeksassa ottelussa. Hän lopetti pelaajauransa Málagassa kauteen 1995/96.

Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen José González palasi Cádiziin, jossa aloitti juniorivalmentajana vuonna 2001. Toukokuussa 2002 hänestä tuli seuran edustusjoukkueen päävalmentaja. Josén johdolla seura nousi kauden 2002/03 päätteeksi Segunda Divisióniin, jossa sijoittui seuraavalla kaudella yllättäen seitsemänneksi. Hän siirtyi kesällä 2004 Albaceteen. Seura juuttui Josén alaisuudessa liigan häntäpäähän ja hän sai potkut helmikuussa 2005.
Marraskuussa 2006 José palasi Cádizin valmentajaksi. Joukkue sijoittui hänen johdollaan Segundassa viidenneksi. Hän jätti tehtävänsä kauden jälkeen ja palasi valmennustehtäviin vasta huhtikuussa 2008, kun Córdoba palkkasi hänet valmentajaksi. Seura onnistui hänen johdollaan pelastumaan putoamiselta Segundasta, mutta seuraavan kauden heikot peliesitykset johtivat Josén potkuihin joulukuussa 2008.
Kaudella 2009/10 José valmensi Real Murciaa, mutta seura putosi hänen alaisuudessaan liigasta ja José palasi Cádizin valmentajaksi. Hän valmensi seuraa kaksi kautta Segunda B:n 4. lohkon mestaruuden, muttei onnistunut karsinnoissa nousemaan Segundaan. 
Helmikuussa 2014 José jatkoi uraansa Gregorio Manzanon apuvalmentajana Beijing Guoanissa. Hän jätti tehtävänsä helmikuussa 2016 ja palasi päävalmentajaksi Espanjaan, tällä kertaa Granadan joukkueeseen. José pelasti Granadan niukasti putoamiselta liigasta joukkueen sijoituttua kuudenneksitoista. Kauden jälkeen hän sai tehdä tilaa Pacolle.
Marraskuussa 2016 kerrottiin, että José González palaa Beijing Guoanin palvelukseen ja toimii kaudella 2017 seuran päävalmentajana. Pesti kiinalaisseurassa päättyi kuitenkin potkuihin jo kesäkuun alussa 2017.
Tammikuussa 2018 José Gonzálezista tuli La Ligan jumboksi vajonneen Málagan päävalmentaja.
Zachris Castrén

Elämäkerta

Zachris Castrén kuului Castrénin sivistyssukuun. Hänen vanhempansa olivat kauppias Zachris Castrén ja Maria Gummerus. Kielentutkija Matthias Alexander Castrén oli hänen setänsä. Castrén opiskeli uskonnonfilosofiaa, väitteli tohtoriksi 1899 ja nimitettiin käytännöllisen filosofian dosentiksi yliopistoon 1903. Siinä välissä hän oli ylioppilaskunnan puheenjohtajana. Hän kiinnostui liberaaleista filosofeista ja tuli jo nuorena tunnetuksi uskonnonvapauden puolustajana. Hän liittyi nuorsuomalaisiin ja osallistui sortovuosina Kagaalin toimintaan. Castrén valittiin eduskuntaan kerran, vuoden 1909 vaaleissa, mutta kausi jäi lyhyeksi kun eduskunta hajotettiin jo alle puolen vuoden kuluttua. Eduskuntakaudellaan hän oli toimitusvaliokunnan puheenjohtaja. Sosiaalireformistina hän oli K. J. Ståhlbergin tavoin "varpusten" johtajia ja kuului vuosia Nuorsuomalaisen Puolueen hallitukseen.
Castrénin tärkein työsarka oli kansansivistystyö. Hän oli Valvojan päätoimittaja 1906–1908 ja 1914–1919, kansanvalistusseuran puheenjohtaja 1919–1938 ja ennen kaikkea 1914–1938 vasta perustetun Helsingin työväenopiston ja 1917–1938 Työväenopistojen liiton johtaja. Hän uskoi sivistämisen ja kriittisen ajattelun opetuksen työväestölle tasoittavan myös yhteiskunnallista eriarvoisuutta. Castrén veti linjat nk. tieteelliselle työväenopetukselle Suomessa, mutta vastusti marxilaista sosialismia epätieteellisenä ja tuhoisana. Hän puolusti työväenopistoliikkeen johdossa itsenäistä reformilinjaansa sekä konservatiivista kirkkoa että kumouksellista vasemmistoa vastaan.
Sisällissodan jälkeen Castrén kuitenkin vetosi julkisesti punavankien inhimillisen kohtelun puolesta ja tuki maltillisen työväenliikkeen toiminnan uudelleen käynnistämistä. Hän oli valtiomuotokiistassa tasavaltalaisten johtajia ja oli perustamassa Kansallista Edistyspuoluetta, jonka hallitukseen kuului sitten vuosia. Niin ikään hän oli vuosikaudet puolueen pää-äänenkannattajan Helsingin Sanomien johtokunnassa, samoin Otavan. Castrén ei onnistunut palaamaan eduskuntaan, mutta pääsi vielä Ståhlbergin valitsijamieheksi presidentinvaaleissa 1931 ja 1937.
Castrén oli myös 1920–1936 Kunnallisvirkamiesliiton puheenjohtajana ja 1922–1934 Henkisen Työn Yhtymän (myöhempi TVK) varapuheenjohtajana johtamassa nousevan keskiluokan palkkataistelua. Tämä, sekä radikaali kanta uskonnonvapauskysymyksessä, leimasivat häntä ja saattoivat muodostua rasitteeksi puolueellekin. Kuuluessaan pitkään myös Suomen Rauhanliiton johtoon hän joutui 1930-luvulla jopa Etsivän Keskuspoliisin kirjoihin poliittisesti epäilyttävänä. Hänen viimeinen valitsijamiesehdokkuutensa oli samalla myös poliittinen kampanja tällaista poliisivaltiota vastaan.
Castrénilla oli yhteensä kolme puolisoa, Sigrid Lyche vuosina 1894–1905, Elli Kyander 1907–1917 ja Sylvi Maria Heikel 1918 alkaen. Hänellä oli ensimmäisestä avioliitostaan viisi lasta, toisesta kolme ja kolmannesta yksi.
Castrénille myönnettiin professorin arvo vuonna 1928.
Litiumnitraatti

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa litiumnitraatti on väritöntä ja voimakkaasti hygroskooppista kiteistä ainetta. Se liukenee erittäin hyvin veteen ja liukenee myös eräisiin orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin. Muiden nitraattien tavoin yhdiste on voimakas hapetin. Kuumennettaessa litiumnitraattia se hajoaa litiumoksidiksi. Kidevedettömän yhdisteen lisäksi tunnetaan myös kidevedellinen trihydraatti (LiNO₃·3H₂O). Aine muodostaa useiden muiden ioniyhdisteiden kanssa matalan sulamispisteen omaavia eutektisia seoksia.
Celebesinmaina

Levinneisyys

Celebesinmainaa tavataan kotoperäisenä Sulawesin saarella Indonesiassa. Lajin on kuvattu olevan yleinen, ja vaikka sen levinneisyysalue onkin pieni, on se luokiteltu elinvoimaiseksi.
John F. Kennedyn kansainvälinen lentoasema

Rahti

JFK on myös yksi vilkkaimmista kansainvälisistä rahtilentokentistä. Yli 21 prosenttia Yhdysvaltojen kansainvälisestä rahdista kuljetetaan JFK:n kautta. Eniten rahtia kuljetetaan Tokioon, Souliin ja Lontooseen.
Vuonna 2000 Korean Air Cargo avasi 102 miljoonaa dollaria maksaneen rahtiterminaalin JFK:lle. Myös Lufthansa, FedEx, Japan Airlines, Singapore Cargo, Air France ja Asiana Airlines ovat JFK:n merkittäviä rahtia kuljettavia lentoyhtiöitä.

Terminaali 1

11 porttia, uusi rakennus valmistunut vuonna 1998. Alkuperäinen terminaali on peräisin vuodelta 1958. Suurimpina terminaalin rahoittajia olivat Korean Air, Lufthansa, Air France ja Japan Airlines.

Terminaali 2

Rakennettiin vuonna 1962. Kymmenen porttia välillä 20–29.

Terminaali 3

Avattiin vuonna 1960, ja laajennettiin vuonna 1971. Vuonna 1972 se oli maailman suurin terminaali.

Terminaali 4

Terminaali on avattu vuonna 2001 ja se korvasi entisen kansainvälisten lentojen terminaalin. Ainoa 24 tuntia avoinna oleva terminaali JFK:lla.

Terminaali 5

Entinen TWA:n terminaali, joka nykyään on halpalentoyhtiö jetBlue Airwaysin käytössä. Vanhan TWA Flight Centerinä tunnetun terminaalin on suunnitellut Eero Saarinen, ja se valmistui vuonna 1962. Se on lentoaseman kuuluisimpia nähtävyyksiä ja tunnusmerkkejä. Uusi terminaali valmistui vuonna 2008.

Terminaali 7

Tunnettiin ennen nimellä British Airways Terminal. Terminaali rakennettiin vuonna 1970 ja remontoitiin vuosina 1991 ja 2003. Terminaalissa on 12 porttia.

Terminaali 8

Terminaali valmistui vuonna 1960 ja tunnetaan nimellä American Airlines Terminal. Terminaali uudistettiin kokonaan vuonna 2006–2008. Siitä tuli saman tien American Airlinesin terminaali. Tästä terminaalista lähtevät kaikki American lennot ja myös kaikki oneworld lennot
Aina Bergroth

Aina Linnea Bergroth (s. 21. joulukuuta 1975 Kivijärvi) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa Ah autuutta julkaistiin vuonna 2007 ja alun perin anonyyminä ilmestynyt Prinsessan kirjeet vuonna 2010. Bergroth oli Nuoren Voiman Liiton puheenjohtaja vuosina 2012–2015.
Bergroth on koulutukseltaan filosofian maisteri. Hän on opiskellut yleistä kirjallisuustiedettä ja teoreettista filosofiaa Helsingin yliopistossa. Hän on toiminut Suomen Kansallisteatterin kirjallisena avustajana ja Kansallisteatterin kirja -sarjan toimittajana.
Bergrothin vanhemmat ovat taidemaalari Marjatta Tapiola ja lääketieteen ja kirurgian tohtori, dosentti Ville Bergroth. Elokuvaohjaaja Zaida Bergroth on hänen sisarensa.
Míchel Salgado

Ura

Salgado aloitti jalkapalloilun kuusivuotiaana ja liittyi kotiseutunsa Galician suurseuran Celta de Vigon junioreihin 13-vuotiaana. Hän nousi Celtan edustusjoukkueeseen kaudella 1994–1995 ja teki ensiesiintymisensä Espanjan korkeimalla sarjatasolla Primera Divisiónissa 22. tammikuuta 1995 vaihtopelaajana ottelussa Real Madridia vastaan. Kauden 1996–1997 hän pelasi lainasopimuksella Segunda Divisiónin Salamancassa ja oli mukana joukkueen sarjanousussa kesällä 1997. Palattuaan lainalta hän nousi Celtassa avauskokoonpanon pelaajaksi.
Real Madrid osti Salgadon Celtasta kahdella miljardilla pesetalla (12 miljoonaa euroa) vuonna 1999. Seuraavan kymmenen kauden aikana Salgado pelasi joukkueessa kaikkiaan 371 ottelua ja voitti muun muassa neljästi Espanjan-mestaruuden ja kahdesti Mestarien liigan, jonka loppuottelussa hän pelasi molemmilla kerroilla. Kaudesta 2005–2006 alkaen Salgadon rooli joukkueessa alkoi pienetä seuran hankittua samalle pelipaikalle nuoren Sergio Ramosin.
Elokuussa 2009 Salgado ja Real Madrid päättivät purkaa sopimuksensa vuoden etuajassa. Myöhemmin samassa kuussa hän teki kaksivuotisen sopimuksen Valioliigan Blackburn Roversin kanssa.

Maajoukkue

Espanjan maajoukkueessa Salgado debytoi 5. syyskuuta 1998 MM-karsintaottelussa Kyprosta vastaan. Hän pelasi vuoteen 2006 ulottuneella maajoukkueurallaan 53 ottelua, ja oli mukana vuoden 2000 EM-kilpailuissa ja vuoden 2006 MM-kilpailuissa. Vuoden 2002 MM-kilpailuista ja vuoden 2004 EM-kilpailuista hän jäi sivuun loukkaantumisten vuoksi.
Espanjan nuorten maajoukkueen kanssa Salgado voitti alle 21-vuotiaiden Euroopan-mestaruuden vuonna 1998.

Yksityiselämä

Salgado on ollut vuodesta 2000 lähtien naimisissa Real Madridin entisen puheenjohtajan Lorenzo Sanzin tyttären Mari Luz ”Malula” Sanzin kanssa. Parilla on kaksi lasta, Mari Luz (s. 2003) ja Miguel Ángel (s. 2005).
Vapaa-ajallaan Salgado harrastaa muun muassa lainelautailua.
Vartiomoottorivene

Vartiomoottoriveneet ennen sotaa

Vartiomoottoriveneet suunnitteli merivoimilla työskennellyt diplomi-insinööri Jaakko Rahola. Veneistä tuli kevyitä, nopeita ja merenkulkuominaisuuksiltaan hyviä. Painoa niillä oli noin 30 tonnia, pituutta 20–25 metriä ja aseistuksena rauhan aikana 20 mm:n tykki. Miehistön lukumäärä oli kahdeksan miestä. Ensimmäinen vene tilattiin joulukuussa 1929 U. Suortin Veneveistämöltä Helsingistä. Tämä vene kuitenkin myöhästyi, joten myöhemmin Saksasta tilatut kaksi venettä valmistuivat ennen sitä. Seuraavat kaksi venettä tilattiin tammikuussa 1931 Uudenkaupungin Veneveistämöltä ja ne valmistuivat saman vuoden joulukuussa. Seuraavaksi tilattiin yksi vene Turun Veneveistämöltä ja se valmistui 1932. Seuraavana oli vuorossa suurtilaus vartiomoottoriveneiden rakennuskilpailun voittajalta Turun Veneveistämöltä. Veistämöltä tilattiin keväällä 1934 kymmenen VMV:tä, jotka valmistuivat 1935.
Vartiomoottoriveneissä 1–7 oli bensiinimoottorit ja veneissä 8–17 dieselmoottorit. VMV 3 ja VMV 7 tuhoutuivat konehuoneessa syttyneen tulipalon ja räjähdysten seurauksena vuosina 1931 ja 1933.

Vartiomoottoriveneet sodassa

Talvisodan alettua vartiomoottoriveneiden aseistusta parannettiin konekivääreillä, syvyyspommeilla ja savunkehittimillä. Jatkosodassa aseistus riippui veneiden käyttötarkoituksesta, joten ne saattoivat ottaa 4 tai 5 miinaa tai kaksi 450 mm:n torpedoa. Joitakin veneistä käytettiin myös tykkiveneinä, jotka oli aseistettu 40 mm:n ja 20 mm:n tykeillä. Joitakin käytettiin sukellusveneiden torjuntaan, jolloin aseina oli 20 mm:n tykki ja syvyyspommeja. Talvisodassa vartiomoottoriveneet eivät osallistuneet suuriin taisteluihin. Jatkosodassa veneiden tärkeimpiä tehtäviä olivat sukellusveneiden torjunta ja suurempien alusten suojaaminen. Veneet ottivat osaa Somerin ja Bengtskärin taisteluihin.
Sodissa menetettiin yhteensä viisi vartiomoottorivenettä, joista kaikki vuoden 1944 aikana. Kaksi upposi Helsingin pommituksissa, yksi pommituksissa Koivistolla ja kaksi saksalaisten hyökkäyksessä Suursaarelle.

VMV 4

VMV 4 oli 1931 takavarikoitu norjalainen salakuljetusvene (entiseltä nimeltään Sterling), joka myytiin siviilikäyttöön 1939, kun tilalle saatiin isompia ja tehokkaampia aluksia.

VMV 8 – VMV 17

Sisäasiainministeriö tilasi vuonna 1934 kymmenen veneen vartiovenesarjan, jonka tarjouskilpailun voitti Turun Veneveistämö. Ares toimitti niihin moottorit, mutta ne jouduttiin vaihtamaan myöhemmin, eikä yhtään alkuperäistä moottoria ole säilynyt.

VMV 18 – VMV 20

Nämä alun perin suojeluskunnille rakennetut veneet oli annettu merivartiolaitokselle 1944. Ne olivat 21–22-tonnisia, nopeuden ollessa 10–11 solmua. VMV 18 oli rakennettu Porvoossa 1935 ja VMV 19 ja VMV 20 Tolkkisissa 1943.

VMV 101 – VMV 104

Nämä saksalaista alkuperää olevat veneet toimivat Laatokalla 1943–1944. Veneet oli hankittu Laatokalla 1942 toimineelta Einsatzstab Fähre Ostilta. Veneet olivat 10 tonnia painavia, niiden nopeus oli seitsemän solmua ja ne oli aseistettu 57 mm:n ja 20 mm:n tykeillä. Ne luovutettiin Neuvostoliitolle syksyllä 1944.
Sorsajärvi (Jämsä)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 5,8 hehtaaria ja se on 550 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Myllyojan valuma-alueeseen (35.693) se kuuluu.
John Vincent Atanasoff

John Vincent Atanasoff  (4. lokakuuta 1903 – 15. kesäkuuta 1995) oli yhdysvaltalainen keksijä ja fyysikko. Yhdessä oppilaansa Clifford Berryn kanssa hän kehitti edistyksellisen laskukoneen, jota osa tieteenhistorioitsijoista pitää ensimmäisenä tietokoneena.  Joka tapauksessa Atanasoffin keksinnöt vaikuttivat tietojenkäsittelyn kehitykseen.
Atanasoffin ja Berryn laskin (Atanasoff-Berry Computer, ABS) suunniteltiin 1937 ja prototyyppi valmistui 1939. Se käytti binäärilukuja ja suoraa logiikkaa laskentaan. Kehitystyö keskeytettiin maailmansodan vaatimien ponnistusten takia.
Viipurin rautatieasema (1913)

Historia

Viipurin ensimmäinen asemarakennus valmistui samaan aikaan vuonna 1870 avatun Riihimäki–Pietari-rataosuuden kanssa. Liikennemäärien kasvettua päätettiin kaupunkiin vuosisadan vaihteessa rakentaa kokonaan uusi ja ajanmukainen rautatieaasema. Vuonna 1901 julistetun arkkitehtikilpailun voittajaksi selvisi Eliel Saarisen ja Herman Geselliuksen arkkitehtitoimiston ehdotus. Lopullisesta suunnittelusta vastasi Gesellius, joka aloitti varsinaisten rakennuspiirustusten laatimisen vuonna 1906. Rakennustyöt päästiin aloittamaan 1910 ja asema vihittiin käyttöön 10. heinäkuuta 1913. 
Uusi rautatieasema koostui kolmesta osasta, jotka olivat hallintorakennus, varsinainen asemarakennus sekä rahtitoimisto. Asemahalli odotustiloineen ja ravintoloineen sijoitettiin raiteiden keskelle, jonne kuljettiin kolmen tunnelin kautta. Lipunmyynti oli hallintorakennuksen yhteydessä. Hallintorakennuksen pääsisäänkäynnin yläpuolella oli 20 metriä korkea kaariosa, jonka keskellä oli suuri ikkuna ja kello. Tammisten pääovien molemmin puolin oli pilasterien päällä neljä Eva Gyldénin veistämää karhua ja kaksi naishahmoa. Hallinto- ja lipunmyyntirakennuksesta johti kaksi tunnelia pääraiteiden välissä sijainneeseen odotushalliin. Asemalaiturille pääsi myös suoraan hallintorakennuksen ja rahtitoimiston välistä lähtenyttä kolmatta tunnelia pitkin. Ravintola- ja kahvilatilat oli sijoitettu hallirakennuksen keskiosaan ja odotustilat sen päätyihin. Länsipääty oli varattu I- ja II-luokan ja itäinen pääty III-luokan matkustajille.
Henkilöliikenteeltään Viipuri oli Helsingin jälkeen Suomen toiseksi vilkkain rautatieasema ja tavaraliikenteen osalta Viipurin ratapiha oli kaikkein suurin. Kaupungista haarautui yhteensä viisi eri ilmansuuntiin johtanutta rataa. Pohjoiseen suuntautui ns. Karjalan rata eli Viipuri–Joensuu-rata, joka kulki Sortavalan kautta Joensuuhun, itään Liimatta–Valkjärvi-rata ja etelään Koivistoon johtanut Uuraan rata. Lisäksi kaupungin kautta kulki Rajajoelle ja sieltä edelleen Pietariin johtanut rata.
Viipurin rautatieasema tuhoutui lähes kokonaan jatkosodan alettua elokuussa 1941, jolloin Neuvostoliiton joukot vetäytyivät kaupungista ja räjäyttivät asemarakennukset. Ehjäksi jäi vain yksi odotushallin päätyseinä sekä rahtitoimisto, joka on edelleen käytössä. Lisäksi vanhan aseman rakenteista ovat jäljellä asemalaitureille johtavat tunnelit, jotka hyödynnettiin 1950-luvun alussa nykyisen rautateiaseman rakentamisen yhteydessä.
Silja Vuorikuru

Silja Vuorikuru (o.s. Könönen, s. 1977 Kouvola) on suomalainen kirjallisuudentutkija ja tietokirjailija.
Vuorikuru väitteli vuonna 2012 Helsingin yliopistossa Aino Kallaksen tuotannon intertekstuaalisuudesta. Vuorikurun pääaine on kotimainen kirjallisuus.
Vuonna 2017 Vuorikuru julkaisi Aino Kallaksen kirjailijaelämäkerran Aino Kallas – Maailman sydämessä. Sen on kustantanut Suomalaisen Kirjallisuuden Seura. Kirja käännettiin myös viroksi (kääntäjänä Sirje Olesk) ja se ilmestyi Virossa vuonna 2018 Varrak-kustantamon kustantamana.
Vuorikuru toimi Aino Kallas Seuran puheenjohtaja vuosina 2012-2017.
Maakaasubussi

Maakaasubussi on linja-auto, joka käyttää polttoaineena maakaasua. Tyypillisiä tuntomerkkejä näillä busseilla ovat katon päällä oleva iso "kuhmu", eli maakaasusäiliö ja dieselmoottorin äänestä poikkeava matala hyminä. 
Maakaasubussien käyttö vähentää hiukkasten ja typen oksidien päästöjä sekä laskee liikenteen melutasoa verrattuna perinteisiin linja-autoihin. Maakaasubussien etuja ovat ympäristöystävällisyyden lisäksi alemmat käyttökustannukset ja haittoja puolestaan hankinta- ja huoltokustannukset. Maakaasubussi on noin 40 000 euroa kalliimpi kuin perinteinen dieselkäyttöinen linja-auto. Lisäksi haittapuoli on se, että maakaasu voi olla räjähdysherkkää sisätiloihin joutuessaan ja tämän johdosta maakaasubusseilla ei saa ajaa esimerkiksi Kampin keskuksen maanalaiselle linja-autoasemalle kuten Helsingin Kampin linja-autoasemalle. Maakaasun käyttäminen polttoaineena edellyttää myös korkeaa painetta kestäviä kaasusäiliöitä jotka ovat tilaavieviä, painavia ja kalliita. Saman toimintamatkan saavuttamiseksi maakaasubussien polttoainesäiliö vaatii kuusi kertaa suuremman tilavuuden verrattuna dieseltankkiin.
Sergio Parisse

Sergio Francesco Matteo Parisse (s. 12. syyskuuta 1983 La Plata, Argentiina) on italialainen rugbynpelaaja, joka pelaa ranskalaisessa Stade Français'n joukkueessa. Lisäksi Parisse on Italian rugbymaajoukkueen kapteeni. 
Parisse pelaa tavallisesti joko sivutuen (flanker) tai numero kahdeksan (number 8) roolissa.
Vuonna 2008 Parissesta tuli ensimmäinen italialainen rugbynpelaaja, joka on ollut ehdolla kansainvälisen rugbyliiton IRB:n vuoden pelaajaksi.

Muuta

Parisse on naimisissa vuoden 2006 Miss Euroopan, nykyään mallina toimivan Alexandra Rosenfeldin kanssa.