google/wiki40b huggingface dataset:
Rino Romano

Elämäkerta

Romano opiskeli näyttelemistä New Yorkissa American Academy of Dramatic Artsissa. Uransa alkuvaiheessa Romano näytteli eri televisiosarjoissa ja lyhytelokuvissa. Elokuvissa hän ei kuitenkaan saanut koskaan merkittäviä rooleja ja 1990-luvun lopulla Romano keskittyi näyttelemisen sijaan enemmän ääninäyttelemiseen.

Ääninäyttelijänä

2000-luvulta lähtien itseään ääninäyttelijänä pitävä Romano aloitti ääniroolien tekemisen animaatioihin vuonna 1995. Tämän jälkeen hän on ääninäytellyt Batmanin lisäksi muita kuvitteellisia sankareita, kuten Hämähäkkimiestä Spider-Man Unlimitedissa vuosina 1999–2001. 2000-luvun alussa Romano ääninäytteli seitsemässätoista eri videopelissä. Hän kertoi suosikkiääniroolinsa olleen Batmanin lisäksi Eduardo animaatiosarjassa Tosi viilee haamujengi. Animaatioroolien lisäksi hän on toiminut myös mainoksissa juontajaäänenä.
Mikko Pohtola

Arvo Mikael (Mikko) Pohtola (vuoteen 1936 Österholm, 3. joulukuuta 1925 Ylistaro – 16. syyskuuta 2007 Helsinki) oli Suomen Kuvalehden päätoimittaja.
Mikko Pohtola osallistui jatkosotaan panssarintorjuntajoukoissa ja haavoittui Äyräpäässä heinäkuussa 1944.
Suomen Kuvalehden päätoimittajana Pohtola oli vuosina 1974–1986, ja sinä aikana hän nosti lehden levikin 50 000:sta 120 000:een ja merkittäväksi yhteiskunnalliseksi vaikuttajaksi. Ennen eläkkeelle jäämistään hän oli Yhtyneiden Kuvalehtien varatoimitusjohtaja 1986–1988. Pohtola oli ennen päätoimittajan tehtävää Suomen Kuvalehden toimittaja ja sittemmin lehtitalon toimituspalvelujen päällikkö. Pohtolan ajasta muistetaan erityisesti että hän palkkasi lehteen kirjoittajaksi Simo ”Simppa” Juntusen, joka oli joutunut pois Suomen Sosialidemokraatista näkemyserojen vuoksi. Tuolloin presidentti Urho Kekkonen lakkasi kirjoittamasta Suomen Kuvalehteen, johon hän oli pitkään tehnyt kolumneja nimimerkillä Liimatainen. Eläkkeellä ollessaan hän mm. johti pitkään Suomen Aseveljien Liiton (SAL) perinteitä jatkanutta Kaatuneiden Muistosäätiötä.
Kuno Becker

Eduardo Kuno Becker Paz (s. 14. tammikuuta 1978) on meksikolainen näyttelijä. Hän on työskennellyt telenoveloissa sekä yhdysvaltalaissa ja meksikolaisissa elokuvissa.
Hän oli nuoruudessaan lahjakas viulisti ja päätyi jopa opiskelemaan Salzburgin Mozarteumiin. 
Becker esiintyy kolmessa Goal! -elokuvassa. Goal! on vuonna 2005 tehty elokuva, jossa pääosassa on Kuno Becker, joka esittää nuorta jalkapalloilijaa Santiago Muňezia.
Suutari (kala)

Ulkonäkö

Suutari on ruumiiltaan tanakka, väriltään tumman puhuvan oliivinvihreä tai pronssinruskea kala. Suomut ovat pienet, tiukasti limaiseen ihoon kiinnittyneet. Silmät ovat oranssinpunaiset, pienemmät kuin särkikaloilla yleensä. Suu on pieni, suupielissä on lyhyet viiksisäikeet. Pyrstön tyvi on tukeva, pyrstö jokseenkin neliömäinen. Muut evät sen sijaan ovat muodoltaan silmiinpistävästi pyöristyneet, selkäevä on lyhyt. Sukupuolet eroavat toisistaan vatsaevien muodossa ja koossa: koiraalla vatsaevät ovat naaraan eviä huomattavasti suuremmat. Suomessa pyydetyt suutarit ovat yleensä 30–40 cm:n pituisia ja 0,3–1,5 kg:n painoisia. Muualla Euroopassa suutari voi kasvaa yli 8 kg:n mittaan. Suomen 2000-luvun ennätyssuutari painoi 3,55 kg.

Levinneisyys

Suutari elää Etelä-Suomen lämpimissä sisävesissä 62. leveysasteen eteläpuolella. Rannikkovesissä sitä on tavattu Merenkurkun pohjoispuolellakin. Lajin laaja kokonaislevinneisyys kattaa lähes koko Euroopan ja ulottuu Aasiassa Mongoliaan sekä Siperian Ob- ja Jenisei-jokien vesistöalueille. Istutettuna se esiintyy muillakin mantereilla.

Elintavat ja lisääntyminen

Suutari on tyypillisesti rehevien, seisovien vesien kala, joka tulee toimeen vähähappisessakin vedessä. Se elää pohjan tuntumassa ja syö lähinnä pohjaeläimiä kuten äyriäisiä, matoja, kotiloita ja hyönteisten toukkia. Suutari kutee alkukesällä matalassa rantavedessä kasvillisuuden seassa. Pienet mätimunat, joita voi olla satoja tuhansia, takertuvat vesikasveihin.

Kalastus ja käyttö

Suomessa suutaria ei juuri arvosteta ruokakalana. Muualla Euroopassa ja Ruotsissakin suutaria kuitenkin pidetään maukkaana ja sitä kasvatetaankin lammikoissa annoskalaksi. Suomessa suutaria on kasvatettu istutettavaksi toisiin vesistöihin, ja suuri osa nykyesiintymistä onkin näiden istutusten tulosta.
Suutaria saadaan katiskoilla, verkoilla ja rysillä. Muualla Euroopassa se on myös suosittu onkikala; suuri suutari tarjoaa tiukan vastuksen.
Suutarin erikoisia värimuotoja (kultasuutari) viljellään ja käytetään Euroopassa lammikoiden koristekaloina.
Beavers

Beavers on suomalainen farkkumerkki. Beaversin (suom. majavat) loivat Matti ja Pirja Majava. Se on nykyisin L-Fashion Group Oy:n omistama vaatemerkki.

Historia

Matti ja Pirja Majava perustivat vuonna 1969 Beavers-kaupan Helsingin Kruununhaankadulle. Siellä myytiin käytettyjä amerikkalaisia merkkifarkkuja, eli merkkejä Levi's, Lee ja Wrangler sekä käytettyjä Yhdysvaltain armeijan takkeja ja muita ylijäämätuotteita keilapaidoista armeijan laukkuihin. Pirja Majava ompeli ensimmäiset Beavers-farkut vuonna 1970. Seuraavaksi Beavers-farkkuja teki yli neljäkymmentä kotiompelijaa, sitten tulivat alihankkijat ja lopulta perustettiin omia tehtaita Multialle, Keuruulle ja Petäjävedelle. Työntekijöitä oli parhaimmillaan 150. 1980-luvulla yritys luopui omista tehtaistaan ja siirsi ompelun Italiaan ja Portugaliin. 
Yritykselle luotiin tietoisesti amerikkalainen brändi, eivätkä kaikki tienneet sen olevan suomalainen. Hurriganes teki Beaversin kanssa yhteistyötä 1970-luvulla. Yritys sponsoroi myös koripalloa ja kiihdytysautokisoja.
1990-luvulla Beavers jäi globaalien vaatebrändien varjoon. Luhta osti Beavers- ja Beaver Jeans -tuotemerkit ja liiketoiminnan vuonna 1996.
Annie Oakley

Annie Oakley (oik. Phoebe Ann Mosey, 13. elokuuta 1860 – 3. marraskuuta 1926) oli yhdysvaltalainen tarkka-ampuja, joka myös toimi eräänlaisena ”show-ampujana” muun muassa Buffalo Billin Villin lännen sirkuksessa. Jotkut tuntevat Oakleyn nimellä Annie mestariampuja hänestä tehdyn musikaalin mukaisesti.

Elämä

Oakley, alkuperäiseltä nimeltään Phoebe Ann Mosey, syntyi North Starin kylässä Darke Countyssä, Ohiossa 13. elokuuta vuonna 1860. Hänen vanhempansa Susan ja Jacob Mosey olivat alkujaan kotoisin Pennsylvaniasta. Annie oli viides perheen seitsemästä lapsesta. Hänen isänsä kuoli kuusi vuotta myöhemmin keuhkokuumeeseen. Susan-äiti meni uudelleen naimisiin ja sai lapsen uuden miehensä kanssa. Hän jäi kuitenkin uudelleen leskeksi ja joutui lähettämään lapsensa kotoaan. Oakley joutui työskentelemään paikalliselle köyhälle farmille, jossa häntä pahoinpideltiin ja hyväksikäytettiin sekä fyysisesti että henkisesti. Hänen palatessaan kotiin oli äiti mennyt jo kolmannen kerran naimisiin. 
Koska perhe oli köyhä, ei Oakley voinut käydä säännöllisesti koulussa. Hän ei nuoruusvuosinaan edes osannut kirjoittaa omaa sukunimeään. Hän myös aloitti metsästyksen 9-vuotiaana voidakseen hankkia syötävää äidilleen ja sisaruksilleen. Suurimman osan metsästämästään riistasta Oakley kuitenkin myi paikallisille. Hän alkoi myös saada nimeä tarkka-ampujana. 21-vuotiaana hän voitti ampumakilpailussa kuulun ampujan Francis ”Frank” E. Butlerin. He menivät naimisiin vuotta myöhemmin vuonna 1882 ja muuttivat Cincinnatiin.
Aluksi Oakley, joka otti taiteilijanimensä kotikaupunkinsa Cincinnatin Oakley-nimisestä naapurustosta, toimi miehensä apulaisena tämän omassa show’ssa. Pian Butler kuitenkin tajusi vaimonsa olevan heistä kahdesta lahjakkaampi. Butler ryhtyi vuorostaan Oakleyn avustajaksi ja manageriksi. He liittyivät vuonna 1885 Buffalo Bill Codyn Villin lännen show’hun, jossa Annie sai lempinimen ”Little Sure Shot” kanssaesiintyjältään Istuvalta Härältä.
Buffalo Billin kanssa Oakley kiersi myös Eurooppaa ja esiintyi muun muassa kuningatar Viktorialle ja muille hallitsijoille. Oakleyn sanottiin olleen niin taitava, että hän kykeni ampumaan tuhkat myöhemmän Saksan keisarin Vilhelm II:n suussaan pitämästä sikarista. Vuonna 1901 hän loukkaantui pahasti rautatieonnettomuudessa ja jätti saamiensa vammojen takia Buffalo Billin show’n. Seuraavat vuodet hän esiintyi hänelle varta vasten kirjoitetussa näytelmässä The Western Girl.
Annie Oakley kuoli 3. marraskuuta vuonna 1926. Hänen kuolinsyykseen on pitkään arveltu B12-vitamiinin puutoksesta aiheutunutta anemiaa, mutta myöhemmin kuolinsyyksi on epäilty myös lyijymyrkytystä pitkäaikaisen altistumisen seurauksena. Hänet haudattiin Greenvilleen, Ohioon. Frank Butler, Annien 74-vuotias aviomies, oli musertunut vaimonsa kuolemasta ja kuoli itsekin vain 18 päivää tämän kuoleman jälkeen.
Uncle Scrooge

Uncle Scrooge on Yhdysvalloissa ilmestyvä sarjakuvalehti. Siinä ilmestyivät Carl Barksin piirtämät pitkät Roope Ankka -seikkailut vuosina 1952–67.

Western-yhtiö 1952–1984

Varsinaista Uncle Scrooge -lehden ykkösnumeroa ei ole koskaan julkaistu, mutta sellaiseksi katsotaan Four Color -lehden numero 386. Four Color Comicsissa julkaistiin eri sarjakuvahahmojen nimikkojulkaisuja, siten että päähenkilön nimi oli lehden otsikkona ja varsinainen juokseva numerointi vain pienellä näkyvissä.
Numeroksi kaksi katsotaan FCC 456, joka sisälsi kuuluisan Roopen nuoruusvuosiin viittaavan tarinan Back to the Klondike (Takaisin Klondikeen). Numeroksi kolme katsotaan FCC 495.
Uncle Scrooge itsenäistyi omaksi lehdekseen neljännestä lehdestä lähtien. Joka lehdessä ilmestyi uusi Barks-seikkailu aina numeroon 66 saakka. Numero 67 sisälsi uusinnan 1950-luvulta, sitten ilmestyi vielä kolme uutta Barksin juttua numeroissa 68–70. Synkähkö The Doom Diamond oli Barksin viimeinen piirrostyö Uncle Scrooge -lehteen.
Varsinaisesti Barks jätti jäähyväiset Roope-sedän seikkailuille vasta numerossa 71, joka sisälsi Barksin käsikirjoittaman ja Tony Stroblin piirtämän King Scrooge the First.
Numerosta 72 lähtien Western-yhtiö alkoi julkaista Barksin juttuja uusintoina. Kansikuvatkin olivat samoja kuin alkuperäisissä lehdissä, mutta uudella tavalla väritettyjä. Myös uusia Roope-tarinoita tehtiin Uncle Scroogeen, piirtäjänä aluksi Tony Strobl.
Stroblin töitä ei arvosteta kovin korkealle, mutta toisaalta hänen edeltäjänsä Uncle Scrooge -lehden juttujen tekijänä oli yksi maailman suurimmista sarjakuvataiteilijoista, joten kuka tahansa olisi ollut kovan haasteen edessä tullessaan Barksin tilalle.
1970-luvun lopulla uusien sarjojen taso laski vielä huomattavasti, kun taiteilijoiksi tulivat muun muassa Pete Alvarado, Jack Manning ja Kay Wright.

Gladstone- ja Disney-yhtiöt 1986–1998

Vuonna 1986 lehteä alkoi julkaista Gladstone, numerosta 211 lähtien, ja Barks-uusintojen lisäksi yhtiö julkaisi myös ei-amerikkalaisten piirtäjien tarinoita, joita Yhdysvalloissa ei ollut aiemmin nähty. Numerossa 219 teki debyyttinsä uusi amerikkalaistaiteilija Don Rosa.
1990–93 Uncle Scroogea julkaisi Disney-yhtiö, joka paransi lehden painoasua ja paperin laatua. 1993–98 julkaisija oli jälleen Gladstone.
Uncle Scrooge sai uuden ulkonäön numerosta 309, jolloin sivumäärä kaksinkertaistui ja paperi muuttui kiiltäväksi. Kun Gladstone lopetti sarjakuvien julkaisun 1998, Uncle Scrooge oli viisi vuotta ilmestymättä. Viimeinen Gladstonen Uncle Scrooge oli numero 318.

Gemstone ja Boom! Studios

Vuonna 2003 uusi yhtiö, Gemstone jatkoi siitä mihin Gladstone oli lopettanut. Gemstone lopetti lehden julkaisemisen vuonna 2009, viimeinen numero oli 383. Samana vuonna lehden julkaisua jatkoi Boom! Studios -kustantamo.
Kolmannen liittokunnan sota

Kolmannen liittokunnan sota oli Ranskan sota kolmatta liittokuntaa vastaan vuosina 1803–1806. Kolmas liittokunta oli Britannian, Itävallan, Venäjän ja Ruotsin muodostama liittouma Napoleonin johtamaa Ranskan keisarikuntaa vastaan. Muodollisesti sota alkoi Napoleonin vaatimuksesta, että Britannian olisi luovutettava Ranskalle Malta. Britannia ei suostunut vaan julisti sodan toukokuussa 1803. 
Kolmannen Napoleonin-vastaisen liittouman kokoaminen oli samaan aikaan Britannian tavoitteena, mutta edellisen liittokunnan sodassa kärsitty tappio teki Preussin ja Itävallan haluttomiksi liittymään siihen. Venäjä sen sijaan ilmaisi halukkuutensa siihen, koska Napoleonin joukot olivat jo lähellä Venäjän rajoja. Venäjä ja Britannia solmivat liiton huhtikuussa 1805. Itävalta liittyi siihen elokuussa 1805, kun Napoleon oli kukistanut useita italialaisia ruhtinaskuntia. 
Ranskan jouduttua vihollisten ympäröimäksi Napoleon päätti koota suuren armeijan ja käydä sotaan liittoumaa vastaan idässä. Ulmin taistelussa ranskalaiset löivät itävaltalaiset lokakuussa 1805 ja puolitoista kuukautta myöhemmin uudestaan Austerlitzin taistelussa, jossa myös venäläiset kärsivät tappion. Taistelun jälkeen Itävalta jätti kolmannen liittokunnan ja luovutti alueita Ranskalle ja Baijerille, minkä lisäksi Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta lakkautettiin. Britit onnistuivat takaamaan merten herruuden voittamalla Ranskan ja Espanjan laivastot Trafalgarin taistelussa lokakuussa 1805. Tämän jälkeen Napoleon kukisti maaliskuussa 1806 Napolin kuningaskunnan ja järjesteli Italian hallintoa mieleisekseen.
Kolmatta liittokuntaa seurasi pian neljäs liittokunta, kun Preussi liittyi brittien ja venäläisten rinnalle Ranskaa vastaan lokakuussa 1806.
Djebel Irhoud

Djebel Irhoud (Jebel Irhoud) on Marokossa sijaitseva arkeologinen alue, mistä on löydetty nykyihmisen eli Homo sapiensin 300 000 vuotta vanhat fossiilit. Ne ovat 100 000 vuotta vanhemmat kuin aiemmin Itä-Afrikasta Etiopian Omo Kibishistä löydetyt vanhimpina pidetyt nykyihmisen fossiilit.
Jebel Irhoudista löydettiin ensimmäiset fossiilit jo 1960-luvulla. Vuonna 2004 alueella aloitettiin uudet kaivaukset. Kaivauksia johti Max Planck -instituutin Leipzigissä toimivan evoluutioantropologian yksikön paleoantropologi Jean-Jacques Hublin. Fossiileja oli löytämässä myös Marokon INSAP-instituutin tutkimusryhmä, jota johti Abdelouahed Ben-Ncer. Löydettyjen fossiilien joukossa on viiden eri yksilön luita: muun muassa kallon osia, osa alaleukaa, hampaita ja pitkiä luita. Lisäksi löydettiin eläinten luita ja kivityökaluja. Löydöksiä tutkimalla saatiin määriteltyä tarkka aika jolloin nykyihminen asui Djebel Irhoudissa.
Hublin ryhmineen teki satoja erilaisia mittauksia, kerroskuvauksia ja tilastollisia analyysejä löytyneiden fossiilien kasvonpiirteistä. Ne paljastivat, että 300 000 vuotta sitten esi-isien kasvonpiirteet olivat lähestulkoon samanlaiset kuin nykyihmisellä. Kallo oli vain hieman pitkulaisempi.
Imaginaalilevy

Imaginaalilevyt ovat täydellisen muodonvaihdoksen läpikäyvän hyönteisen toukan rakenteita. Ne muodostavat kehittyessään suurimman osan aikuisen hyönteisen rakenteista, kuten pään, jalat, siivet ja sukupuolielimet. Niiden solut erkanevat muista solulinjoista jo alkionkehityksen aikana ja niiden jakautuminen jatkuu myös toukkavaiheiden aikana, toisin kuin useimpien muiden toukan solukkojen.
Kotelovaiheen aikana imaginaalilevyjen kudokset läpikäyvät monia voimakkaita muutoksia, jotta ne voivat muodostaa aikuisen kärpäsen rakenteita. Imaginaalilevyjen sisäpuoli kääntyy ulospäin ja niiden muoto pitenee. Levyn keskiosasta muodostuvat kääntymisen myötä syntyvän ruumiinosan distaaliset, kauimpana keskiosasta sijaitsevat rakenteet. Koska imaginaalilevyjen kehityksen suunta on tässä vaiheessa yksilönkehitystä jo määräytynyt, muodostuu esimerkiksi jalan imaginaalilevystä jalka, vaikka se siirrettäisiin minne tahansa muuhun kudokseen. Banaanikärpäsen imaginaalilevyillä tehdyillä tutkimuksilla onkin pystytty selvittämään yksilönkehitykseen voimakkaasti vaikuttavien homeoottisten geenien toimintaa monisoluisissa organismeissa.
Punahilkka (elokuva)

Arviot

Aikalaisarvioissa elokuvaa luonnehdittiin "hämmästyttävän kypsäksi" ohjaustyöksi, joskin varauksiakin esitettiin. Esimerkiksi Paula Talaskivi huomauttaa kerronnan ohuudesta Myöhemmin 1980- ja 1990-luvulla televisioesitysten yhteydessä elokuvaa sanotaan säyseäksi ja ohueksi: siitä puuttuu aiheen vaatima revittely. Sitä verrataan Bergholmin televisiotöihin, joiden ote on arvostelijan mukaan rohkea ja tukeva.
SVT1

Kanavan nimen historia

Kanavan nimiä ovat olleet Sveriges Radio TV (1957–1969) TV1 (1969–1987), Kanal 1 (1987–1996) ja SVT1 (1996–). Kanava sai nimen TV1, kun sen sisarkanava SVT2 (silloin TV2) aloitti lähetyksensä vuonna 1969.
31. elokuuta 1987 Ruotsin TV1:n nimeksi tuli Kanal 1. Samalla kanavien ohjelmisto järjestettiin uudelleen siten, että Kanal 1 lähetti Tukholmassa tuotettuja ohjelmia ja sen sisarkanava TV2 muualla Ruotsissa tuotettuja ohjelmia.
8. tammikuuta 1996 SVT:n kummankin kanavan nimi muuttui: Kanal 1 sai uudeksi nimekseen SVT1 ja TV2 sai nimekseen SVT2. Samalla kanavien keskinäinen kilpailu päättyi. Uutta oli myös se, että kummallakin kanavalla voitiin esittää samoja ohjelmia, esimerkiksi ensilähetys SVT1:ssä ja uusinta SVT2:ssa.
15. tammikuuta 2001 järjestettiin kummankin kanavan ohjelmisto uudelleen, mutta kummankaan kanavan nimeä ei muutettu. SVT1:stä tuli laaja suuren yleisön kanava ja SVT2:sta suppeampi kanava.

Arkipäivien ohjelmisto

Arkiaamujen ohjelmisto alkaa uutismakasiiniohjelmalla Gomorron Sverige kello 6.00. Ohjelmassa on Rapport-uutislähetys puolen tunnin välein, urheilu-uutisia, alueuutisia ja talousuutisia sekä studiokeskustelua, kulttuuriaiheisia osuuksia (mm. kirja- ja elokuva-arvosteluja). Ohjelma vastaa Suomessa esitettäviä Huomenta Suomi - ja Aamu-TV-lähetyksiä.
Kello 9.30–12.00 SVT luovuttaa UR:lle, joka lähettää opetusohjelmaa. Kello 12.00 on vuorossa viiden minuutin Rapport-uutislähetys. Kello 12.05–16.00 lähetetään uusintoja. Kello 16.00 on jälleen vuorossa viiden minuutin Rapport-uutislähetys, jonka jälkeen alkaa 50 minuutin kooste aamun Gomorron Sverige -lähetyksestä. Kello 16.55–17.55 lähetetään lisää uusintoja.
Kello 17.55 on vuorossa viiden minuutin urheilu-uutislähetys Sportnytt ja kello 18.00 Rapport ja alueuutiset. 18.15 esitetään maanantaisin ohjelmaa Fråga doktorn ja tiistaista perjantaihin viihdemakasiiniohjelmaa Go’kväll. 19.00 on vuorossa tunnin uutispaketti, johon sisältyvät vartin kulttuuriuutiset, vartin alueuutiset ja kello 19.30 alkava Rapport-pääuutislähetys, joka on Ruotsin katsotuin uutisohjelma.
Loppuillan ohjelmistossa on mm. viihdettä ja asiaohjelmia. Kulttuuriuutiset esitetään uusintana samana iltana myöhään. Nykyään SVT1 lähettää ohjelmaa ympäri vuorokauden. Öisin lähetetään uusintoja.
Vuosina 2004–2009, kun SVT1:n varsinainen ohjelma-aika oli päättynyt, lähetti SVT24 öisin samanaikaisesti SVT1:n kanavapaikalla ohjelmaa nimeltään 24 Vision (vastaa Suomen Uutisikkunaa) ennen seuraavan aamun ohjelmaa. Ennen vuotta 2004 lähettimet sammutettiin yöksi. Jos ei ollut muuta lähetettävää, SVT1 lähetti vuoteen 2008 päivisin testikuvaa, joka tosin poikkesi huomattavasti Suomen televisiossa esitetystä testikuvasta. Testikuvan taustaäänenä oli Ruotsin radion P3:n ohjelmaa.
Itkuluhtakana

Koko ja ulkonäkö

Itkuluhtakanan ruumiinpituus on 28–33 senttiä ja paino noin 130 grammaa. Se on keskikokoinen ja lyhytjalkainen heimonsa edustaja. Sukupuolten väritys on samanlainen, mutta koiraat ovat kuitenkin hieman naaraita suurempia. Pää on kastanjanruskean harmaan kuvioima. Leuka on valkoinen ja kurkku harmaa. Selkäpuolella ja siipisulissa on vaihtelevaa mustan, ruskean ja valkoisen muodostamaa täplitystä ja juovakuviointia. Vatsapuolella on mustan valkoisen ristikkokuviointia. Rinnassa on myös ruskea täplä. Nokka on vaaleanpunainen, jalat pinkinharmaat. Silmät ovat ruskeat. Nuorten lintujen nokka on mustanharmaa ja höyhenpeite on laimeampi. Niiden pään kuviointi ei myöskään ole yhtä erottuva.

Levinneisyys ja elinympäristö

Itkuluhtakanaa tavataan Kaakkois-Aasiassa, Filippiineillä, Australiassa, Uudessa-Guineassa, Uudessa-Seelannissa ja useilla Tyynenmeren saarilla kuten Samoalla, Salomonsaarilla, Fidžillä, Tongalla, Vanuatulla, Lord Howella ja Norfolkinsaarella. Laji on harhaillut myös Mauritiuksella. Itkuluhtakana ei ole lajina vaarassa, mutta jotkin alalajit ovat uhattuina tai jo hävinneet. Esimerkiksi Kookossaarilla elävä alalaji G. p. andrewsi elää enää yhdellä atollisaarella 850–1000 linnun voimin. Kissat, rotat, metsästys ja elinympäristöjen tuhoaminen ovat hävittäneet sen jo muualta.
Lajin elinympäristöä ovat monenlaiset kosteikkoalueet kuten marskimaat, suot, joet, suistot, laguunit, järvet ja myös viljelykset. Sitä on tavattu jopa Sydneyn Royal Botanic Gardensissa. Itkuluhtakana suosii alueita, joissa on tiheää kasvillisuutta, kuten pitkää ruohoa tai ruovikkoa.

Elintavat

Itkuluhtakanoja näkee liikkuvan yksin tai pareittain. Se on piilotteleva laji, joskaan ei arka. Häirittynä itkuluhtakana piiloutuu. Se on pääosin paikkalintu, mutta saattaa tehdä muuttojakin, joskaan niistä ei tiedetä paljoa. Laji on kaikkiruokainen, ja se nappaa saaliinsa yleensä nopealla iskulla hieman avoimella nokallaan. Se voi myös nokkia ruokapalaa kuten etanaa, kunnes se rikkoontuu auki. Laajaan ravintovalikoimaan kuuluvat madot, nilviäiset, äyriäiset, hämähäkit, hyönteiset, pikkukalat, sammakkoeläimet, merikilpikonnan poikaset ja niiden munat, toiset linnut, linnunpoikaset, raadot, hedelmät, siemenet ja muu kasviravinto, sekä jätteet. Se voi olla ruuanhaussa mihin vuorokaudenaikaan tahansa, mutta ruokailee yleisimmin varhaisaamulla ja iltahämärässä.
Pesimisaika vaihtelee levinneisyysalueen mukaan. Tropiikissa itkuluhtakana voi pesiä ympäri vuoden. Pesä on joko tiheän kasvillisuuden alla tai sen seassa, esimerkiksi pitkässä ruohikossa, kaislikossa, puussa tai pensaassa. Itkuluhtakanat tekevät kuppimaisen pesän heinästä ja ruo`osta. Naaras munii 4–8 munaa, joita sekä naaras että koiras hautovat 18–19 päivää. Poikaset lähtevät pesästään vuorokauden kuluessa kuoriutumisestaan. Ne jäävät kuitenkin vielä vanhempiensa luokse. Ne ruokkivat yleensä itse itsensä, mutta voivat hyvin saada ruokaa myös emoltaan. Poikaset häädetään pois 5–9 viikon ikäisinä. Niistä tulee lentokykyisiä kahden kuukauden iässä. Itkuluhtakanat lisääntyvät luultavasti jo kaksivuotiaina. Joinain pesimiskausina pari voi kasvattaa kaksikin poikuetta.
Seattle Post-Intelligencer

Seattle Post-Intelligencer on yhdysvaltalainen verkkosanomalehti, jonka kotipaikka on Seattlessa, Washingtonin osavaltiossa. Lehti perustettiin vuonna 1863 nimellä Seattle Gazette, ja se ilmestyi paperimuotoisena maaliskuuhun 2009 saakka. Lehden omistaa Hearst Corporation.