google/wiki40b huggingface dataset:
Danny Rose

Ura

Doncasterissa syntynyt Rose on Leeds Unitedin junioriakatemian kasvatti. Hän oli ensimmäistä kertaa seuran edustusjoukkueen kokoonpanossa Englannin liigacupin ottelussa Barnetia vastaan syyskuussa 2006. Häntä ei nähty kauden aikana enää kokoonpanossa.
Heinäkuussa 2007 Rose siirtyi miljoonan punnan sopimuksella Englannin valioliigassa pelaavaan Tottenham Hotspuriin. Rose kuului Tottenhamissa sekä akatemiaan että reserveihin ja hän pääsi ensimmäistä kertaa kokoonpanoon Valioliigassa Sunderlandia vastaan tammikuussa 2008. Maaliskuussa 2009 Rose lainattiin Watfordiin loppukaudeksi 2008–2009. 
Syyskuussa 2009 Rose siirtyi tammikuuhun 2010 asti ulottuvalla lainasopimuksella Peterborough Unitediin. Hän palasi Tottenhamiin marraskuussa 2009 Peterboroughin managerin Darren Fergusonin erottua. Rose oli ensimmäistä kertaa Spursin avauskokoonpanossa vanhaa seuraansa Leedsiä vastaan FA Cupissa marraskuussa 2010. Rose debytoi Valioliigassa Arsenalia vastaan huhtikuussa 2010 ja teki samassa ottelussa ensimmäisen maalinsa. Volley-maalia kuvailtiin erittäin heinoksi ja se äänestettiin joillakin sivustoilla kauden maaliksi. Syyskuussa 2010 Rose siirtyi Mestaruussarjassa pelaavaan Bristol Cityyn loppukauden mittaisella lainasopimuksella. Rose pelasi seurassa 17 ottelua sarjassa ja palasi Spursiin keväällä 2011 korvaamaan loukkaantuneita pelaajia. Hän pelasi loppukaudella loistavia otteluita Spursin paidassa vasempana puolustajana. Seuraavalla kaudella hän pelasi 11 valioliigaottelussa, mutta vain kolme kertaa avauskokoonpanossa.
Rose pelasi kaudella 2012−2013 lainasopimuksella Sunderlandissa kaikkiaan 27 valioliigaottelua, joista 25 avauskokoonpanossa. Seuraavalla kaudella hän nousi Tottenhamin avauskokoonpanon pelaajaksi. Hän on kärsinyt useista loukkaantumisista, pahimpana polvivamma, joka piti hänet sivussa kentiltä yli yhdeksän kuukautta 2017. Kaikkiaan hän on pelannut Tottenhamissa kauden 2018−2019 loppuun mennessä 144 valioliigaottelua. Hän pelasi kaudella 2018−2019 Mestarien liigassa kahdeksan ottelua mukaan lukien tappiollinen loppuottelu Liverpoolia vastaan. Kaikkiaan hän on pelannut 14 ottelua sekä Mestarien liigassa että Eurooppa-liigassa.

Maajoukkueura

Rose pelasi Englannin kaikki kolme ottelua alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuissa 2008. Kesäkuussa 2009 hänet kutsuttiin Englannin alle 21-vuotiaiden maajoukkueeseen saman vuoden 21-vuotiaiden EM-kilpailuihin korvaamaan loukkaantunutta Danny Welbeckiä. Hän pelasi kisoissa yhden ottelun Englannin hopeajoukkueessa. Hän pelasi saman ikäluokan EM-kilpailuissa kolme ottelua 2011 ja kaksi ottelua 2013.
Rose pelasi kolme ottelua Britannian olympiajoukkueessa Lontoon olympialaisissa 2012. Englannin jalkapallomaajoukkueeseen hänet valittiin ensimmäisen kerran syyskuussa 2014. Ensimmäisen A-maaottelunsa hän pelasi Saksaa vastaan maaliskuussa 2016. Hän pelasi EM-kilpailuissa 2016 avauskokoonpanossa ottelut Venäjää, Walesia ja Islantia vastaan. MM-kilpailuissa 2018 hän oli aloituksessa molemmissa Belgia-otteluissa sekä tuli vaihdosta kentälle Panamaa, Kolumbiaa ja Kroatiaa vastaan.
Sarah Bernhardt

Tausta

Benhardt syntyi Pariisissa vuonna 1844 Henriette Rosine Bernard -nimisenä hollantilaiselle juutalaiselle kurtisaanille Judith Van Hardille, joka tunnettiin myös nimellä ”Youle”. Lapsen isä oli Edouard Bernard, ranskalainen juristi, ja Henriette koulutettiin ranskalaisissa katolisissa sisäoppilaitoksissa. Elättääkseen itsensä hän yhdisti varhaiseen näyttelijänuraansa kurtisaanina toimimisen – noina aikoina molempia aloja pidettiin paheksuttavina.

Ura

Bernhardtin näyttelijänura alkoi vuonna 1862, lähinnä komedianäytelmissä. Kuuluisa hänestä tuli Euroopan näyttämöillä 1870-luvulla, ja pian hän oli haluttu esiintyjä kaikkialla Euroopassa ja Yhdysvalloissa, ollen mahdollisesti 1800-luvun kuuluisin näyttelijä. Bernhardt tunnettiin vakavana draamanäyttelijänä. 
Vaikka Bernhardt olikin pääasiallisesti teatterinäyttelijä, hän teki useita äänitteitä erilaisiin produktioihin. Eräs varhaisimmista oli Jean Racinen Faidran lukeminen Thomas Edisonin kotona New Yorkin -vierailulla 1880-luvulla. Monialaisena Benhardt harrasti teatterin lisäksi taiteista myös kuvataiteita, kuten maalausta ja kuvanveistoa, sekä poseerasi mallina Antonio de La Gandaralle. Lisäksi hän julkaisi kirjoja ja näytelmiä.
Tšekkiläinen taiteilija Alfons Mucha teki useita ikonisia art nouveau -suuntausta edustavia mainoksia ja julisteita Bernhardtista.

Viimeiset vuodet

Vuonna 1915 Benrhardtin oikea jalka amputoitiin sen vahingoituttua vakavasti kymmenen vuotta aiemmin. Hän joutui pyörätuoliin useiksi kuukausiksi. Siitä ja puisen jalkaproteesin tarpeesta huolimatta hän jatkoi uraansa.
Bernhardt kuoli poikansa Mauricen käsivarsille vuonna 1923 ja on haudattu Pariisiin La Père Lachaisen hautausmaalle.
Anorakki

Anorakki on hiihtomatkoilla ja retkeillessä käytettävä hupullinen takki, joka vedetään pään yli puseron tavoin. Anorakki valmistetaan perinteisesti popliinista tai muusta puuvillakankaasta, nykyisin myös Gore-Texistä tai muusta teknisemmästä ulkoilupukinekankaasta.
Anorakissa on yleensä raglan-hihat, jopa puolireiteen ulottuva helma sekä vyötärön kohdalla, hihansuissa, hupun etureunassa ja helmassa resori tai muu kiristysnauha parantamassa tuulenpitävyyttä ja lämmöneristystä. Olkapäillä kangas on usein kaksinkertainen paremman kosteussuojauksen aikaansaamiseksi. Huppu voi olla kiinteä ja irrotettava. Anorakkiin ommellaan yleensä tilava, läpällä suljettava tasku.

Historia

Anorakki on lähtöisin inuitien käyttämästä arktiselta ilmastolta suojaavasta takkityypistä, joka valmistettiin alun perin hylkeen tai karibun nahasta.
Anorakki sana on lähtöisin myös eskimokielestä. Eskimot käyttivät takkia, kankaasta tai turkiksista valmistettua jossa pään yli vedettävä huppu. Euroopan kieliin sana levisi 1900-luvulla. Suomessa myös Kuusisen vaatetusliike mainosti vuonna 1941 anorakkia. 
Presidentti Kekkonen omaksui anorakin myös vaatetukseen. Kekkonen oli ahkera hiihtäjä, ja usein anorakkiin puettuna.
Anorakiksi voidaan nykyisin kutsua muunkinlaista talvi- tai ulkoilutakkia. Toinen anorakin kaltaisen takin nimitys on parka.
Zucchetto

Zucchetto (monikossa zucchetti, italiaa: pieni kurpitsa) tai pileolus on katolisen kirkon latinalaisen papiston sekä eräiden anglikaanisten kirkkojen papiston käyttämä pieni kalotti.
Alun perin zucchetto otettiin käyttöön pappien tonsuroitujen päälakien suojaamiseksi kylmältä, ja on jäänyt osaksi pappien perinteistä asua kirkkojen lämmettyä ja hiusmuodin muututtuakin. Se koostuu kahdeksasta yhteen ommellusta osasta, ja huipulla on pieni antenni. Päähineen nimi saattaa juontaa juurensa kurpitsan kannallista yläosaa muistuttavasta ulkonäöstään tai siitä, että se antenneineen saa kantajan pään muistuttamaan kurpitsaa. Vain piispat, paavi ja kardinaalit saavat käyttää zucchettoa messun aikanakin.
Zucchettoa saavat käyttää kaikki latinalaisen riituksen papeiksi vihityt katolisen kirkon jäsenet. Sen väri kertoo kantajan arvon: paavin zucchetto on valkoinen, kardinaalien punainen ja piispojen violetti. Papit ja diakonit voivat käyttää mustaa zucchettoa. Musta zucchetto punaisella antennilla oli aiemmin monsignorin merkki, mutta nykyään käytäntö on harvinainen.
Paavi Johannes Paavali II:lla oli tapana antaa vierailijalle käyttämänsä zucchetto, jos hänelle tuotiin lahjaksi uusi. Monet muutkin paavit ovat noudattaneet käytäntöä. Paavin luona vierailijan onkin hyvä selvittää tapa etukäteen ja ottaa selville, että uusi zucchetto on paavin päähän sopiva ja muillakin tavoin sovelias.
Zucchettoa käyttävät toisinaan myös anglikaanit, esimerkiksi eteläafrikkalainen arkkipiispa Desmond Tutu.
Shirayuki (1906)

Palvelus

Shirayuki luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, ja se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus palautettiin palvelukseen. Se poistettiin alusluettelosta 1. huhtikuuta 1924.
Lappeenrannan Energia

Lappeenrannan Energia Oy on Lappeenrannassa toimiva, kokonaan kaupungin omistama osakeyhtiö. Yhtiön pääasiallinen toiminta on kaukolämmön, maakaasun, sähkön ja veden jakelu ja myynti. Sähkönjakeluverkko ulottuu Lappeenrannan, Lemin, Taipalsaaren ja Savitaipaleen alueille. Vesihuollosta huolehditaan asemakaavoitetuilla alueilla koko Lappeenrannan kaupungin alueella. Lappeenrannan Energialla on kaksi tytäryhtiötä: Lappeenrannan Lämpövoima Oy ja Lappeenrannan Energiaverkot Oy. Lisäksi Lappeenrannan Energia on osakkaina Suur-Savon Sähkötyö Oy:ssä, Kaukaan Voima Oy:ssä, Suomen Hyötytuuli Oy:ssä, Tuuli-Saimaa Oy:ssä, Vainikkalan Vesi Oy:ssä sekä Väre Energia Oy:ssä.

Ympäristöystävällisyys

Lappeenrannan Energia myy Suomen Luonnonsuojeluliiton sertifioimia EKOenergia-tuotteita Metsävoima ja Tuulivoima.
Lappeenrannan Energia Oy:n asiakkailleen toimittama energia on valtakunnallisesti hyvin ympäristöystävällistä. Kaukolämmössä uusiutuvien polttoaineiden osuus oli 64,7 prosenttia ja hiilidioksidivapaiden energialähteiden 69 prosenttia. Valtakunnallisesti vastaavat luvut olivat 33 ja 36 prosenttia. Kaukolämmön hiilidioksidin ominaispäästöt olivat 114 kg / MWh, kun valtakunnallinen arvo oli 156,0 kg / MWh.
Lappeenrannan Energia Oy ottaa aktiivisesti osaa energiatehokkuuden parantamiseen. Yhtiö on mukana energiapalveluiden energiatehokkuussopimuksessa kehittäen oman toiminnan energiatehokkuutta ja avustaen asiakkaiden mahdollisuuksia energiatehokkuuden parantamiseen. Asiakkaille tarjotaan mm. energiatehokkuusneuvontaa, energiapalvelulain mukaiset käyttöraportit, mahdollisuudet reaaliaikaiseen kulutusseurantaan ja sähköiseen asiointiin MinunEnergia-palvelussa.
Ville Mönkkönen

Ville Mönkkonen (s. 1983) on suomalainen peliohjelmoija ja taidemaalari. Suomessa Mönkkönen tunnetaan parhaiten Ekapelin pääkehittäjänä.
Ville Mönkkösen pelien aiheet vaihtelevat fantasiasta sci-fiin. Kaikissa peleissä on käytetty Mönkkösen itse tekemää taidetta. Mönkkösen erityispiirre on halu olla yhteydessä pelaajakuntaan. Hänen kaksi ensimmäistä peliään olivat suomenkielisiä mutta myöhemmät julkaistiin englanniksi. Vuonna 2010 Opetus- ja kulttuuriministeriö myönsi Mönkköselle Sammon Tekijät -palkinnon.
Stipe Perica

Seurajoukkueura

Perica aloitti uransa Kroatian 1. HNL:n NK Zadarissa, jossa hän pelasi vuosina 2012-2013 20 ottelua onnistuen maalinteossa kahdeksan kertaa. Elokuussa 2013 Perica siirtyi Englannin valioliigan Chelsea FC:n joukkueeseen, josta hänet lähetettiin kuitenkin lainalle Alankomaiden Eredivisien NAC Bredaan. Perica edusti Bredaa puolitoista vuotta tehden 35 ottelussa yhdeksän maalia. Tammikuussa 2015 Perica siirtyi kesään 2016 kestävälle lainalle Italian Serie A:n Udinese Calcioon.

Maajoukkueura

Perica on edustanut Kroatiaa monilla nuorten maajoukkuetasoilla. Perica kuului Kroatian alle 20-vuotiaiden maajoukkueeseen vuoden 2013 MM-kilpailuissa, joissa hän oli joukkueen nuorin pelaaja pelaten jokaisessa Kroatian kolmessa ottelussa tehden yhden maalin. Vuodesta 2013 hän on kuulunut maan alle 21-vuotiaiden maajoukkueeseen, jossa otteluita on kertynyt viisi ja maaleja yksi.
Veli Arrela

Veli Uula Arrela (vuoteen 1935 Grönlund, s. 4. elokuuta 1915 Kemijärvi – 10. syyskuuta 2000 Tornio) oli Tornionjokilaaksossa ja Lapissa tunnettu kotiseututyön toimija ja kunnallispoliitikko, arvoltaan kanslianeuvos ja ammatiltaan pankinjohtaja.

Ura pankkiirina ja kunnallispoliitikkona

Arrela kävi keskikoulun ja sen jälkeen valmistui vuonna 1934 merkonomiksi. Pohjois-Suomessa Lapin Rajassa 1934-1935 suoritetun asevelvollisuuden jälkeen hän toimi PYP:n Petsamon konttorin prokuristina vuosina 1936–1945 ja edelleen Pellon konttorin johtajana 1945–1959. Sen jälkeen hän on toimi aina eläkkeelle siirtymiseensä asti Tornion konttorin johtajana vuosina 1960–????. Arrela toimi Pellon kunnanvaltuustossa kokoomuksen ryhmän edustajana 1957–1959 ja Tornioon siirryttyään Tornion kaupunginvaltuustossa 1965–1972. Tornion valtuustoajanjaksoon ajottui Tornion alueen kuntaliitos Tornion, Alatornion ja Karungin kesken vuodesta 1972 alkaen, ja Arrela toimi jäsenenä yhdistymistä käsittelevässä neuvottelukunnassa 1970-luvun alussa,

Sodanaikana Pohjois-Suomessa saksalaisten kanssa

Arrela osallistui kolmeen sotaan eli Talvisotaan, Jatkosotaan ja Lapin sotaan. Talvisodassa hän palveli Sallassa ErP 26:ssa lähettiupseerina,  Jatkosodassa hän palveli peräpohjalaisten JR33:ssa lähettiupseerina ja komppanianpäällikkönä Sallan ja myöhemmin Maaselän alueella Sallan taisteluissa hänen yksikkönsä taisteli yhdessä saksalaisten kanssa suuntana Kantalahti. Lapin sodassa Arrela toimi JR33:n lähettiupseerina,  Kotiuttamisvaiheessa hän oli viimeinen yksikön sotilas ja kotiutti itsensä 19.11.1944. Sotilasarvoltaan Arrela oli reservin kapteeni. Sodan ajan ansioistaan hänelle myönnettiin Vapaudenristin 3 ja 4-luokka. Jatkosodan aikana saksalaiset myönsivät Arrelalle Rautaristin 2. luokan kunniamerkin,

Kotiseututyön näkyvä persoona Pohjois-Suomessa

Veli Arrela oli tunnettu pankinjohtaja- ja kunnallispoliittisen uransa lisäksi kotiseututyöstä. Hän kuului Tornionlaakson kuntain toimikuntaan, ja oli yhdessä rehtori Yrjö Alamäen kanssa kahden vuosikymmenen ajan vuosina 1962–1981 Tornionlaakson vuosikirjan päätoimittajana. Vuosina 1969–1972 hän oli Lapin maakuntaliiton jäsen, ja tänä aikana hän osallistui useaan Lapin maakuntaliiton toimittamien sodan jälkeistä jälleenrakennusta käsittelevien teosten toimittamiseen. Arrela oli keskeisesti vaikuttamassa vuonna 1971 Torniossa paljastetun Maupertuisin astemittausmuistomerkin aikaansaamisessa. Hän oli itse paljastamassa patsasta. Tunnustuksena tästä kotiseututyöstä hänelle ja Yrjö Alamäelle myönnettiin vuonna 1979 Tornion kaupungin kulttuuripalkinto. Vuonna 1987–1988 Veli Arrela sai Oulun Historiaseura ry:n myöntämän Olaus Magnus -palkinnon.
Timandra

Timandra (muinaiskreikaksi Τιμάνδρα) oli kreikkalaisessa mytologiassa Tyndareuksen ja Ledan tytär, joka meni naimisiin Tegean kuninkaan Ekhemoksen kanssa. Serviuksen mukaan Euandros oli heidän poikansa.
Köynnöskasvi

Köynnöskasvi eli köynnös tai kiipijäkasvi on rentovartinen kasvi, joka kiipeilee erilaisia tukia kuten toisia kasveja pitkin. Köynnöksen apuna kiipeämisessä on kärhiä tai kiipimäjuuri. Puuvartisia köynnöskasveja kutsutaan liaaneiksi.
Forth Bridge

Rakennelma

Forth Bridge on teräksestä rakennettu ulokesilta. Sillan kokonaispituus siihen johtavat viaduktit mukaan luettuna on 2 467 metriä.
Siltaa kantavat kolme uloketornia, joista lähtee kumpaankin suuntaan 207 metriä pitkät ulokkeet. Ulokkeiden välissä 107 pitkä riippuva jänne. Kolmen tornin väliin muodostuu näin kaksi 521 metriä pitkää jännettä, jotka olivat 28 vuoden ajan maailman pisimmät. Tornit kohoavat 110 metriä graniittisten tukipylväiden yläpuolelle. Tornien huiput ovat kokonaisuudessaan 137 metriä joen pohjan yläpuolella.
Sillan rakentamiseen käytettiin 53 000 tonnia terästä, ja se oli aikanaan Britannian ensimmäinen suuri teräsrakennelma.

Historia

Firth of Forthin halki South Queensferrystä North Queensferryyn oli kulkenut lautta 1100-luvulta saakka. Se yhdisti Skotlannin koillisosan Edinburghiin ja maan eteläosaan. Forthinvuonon ylittämiselle alettiin hakea 1800-luvulla vaihtoehtoisia ratkaisuja. Ne saivat lisää intoa taakseen vuosisadan puolivälissä, kun rautatieverkko alkoi laajentua.
Nuori insinööri Thomas Bouch alkoi 1849 suunnitella ratkaisuja Forthin- ja Taynvuonon ylittämiseksi. Tayn rautatiesillan rakentaminen aloitettiin 1871 ja Forthin sillan peruskivi laskettiin 1873. Projekti päättyi kuitenkin joulukuussa 1879, kun Tayn silta romahti myrskyssä ja vei mukanaan noin 75 ihmistä.
Bouchin siltasuunnitelmat laitettiin jäihin onnettomuuden jälkeen, mutta siltahankkeelle haettiin silti jatkoa. Uuden suunnitelman esittivät John Fowler ja Benjamin Baker toukokuussa 1881. Forth Bridge Railway Company hyväksyi 1,6 miljoonan punnan suunnitelman joulukuussa 1882. Parlamentti oli hyväksynyt sen jo heinäkuussa.
Silta rakennettiin kahdessa vaiheessa. Vuosina 1882–1885 keskityttiin vedenalaisiin rakennelmiin ja rakennettiin myös sillan perustukset. Vuosina 1886–1889 pystytettiin kolme konsolitornia ja rakennettiin sillalle johtavat viaduktit. Rakennustöissä oli parhaimmillaan mukana 4 600 miestä. Töiden aikana kuoli 73 työntekijää. Silta valmistui 15. marraskuuta 1889, testattiin tammikuussa 1890 ja avattiin 4. maaliskuuta 1890.
Sillan rakennelmia on muutaman kerran muokattu sen valmistumisen jälkeen. Rautatien kantavaa kantta vahvistettiin 1913, valonheittimet asennettiin 1990-luvulla ja yhden ympärille lisättiin jalkakäytävä 2012.
Valtio omisti sillan vuoteen 1993 saakka. Sen uusi omistaja Network Rail teki 2001–2011 sillalle laajan kunnostustyön. Sen aikana se muun muassa maalattiin kokonaan uudelle pitkäaikaisella maalilla.
Al Stewart (jääkiekkoilija)

Ura

Stewart pelasi juniorijääkiekkoa WHL:n Prince Albert Raidersissa. New Jersey Devils varasi hänet kesällä 1983 varaustilaisuuden loppuvaiheessa. Stewartin olisi voinut varata jo vuotta aiemmin, mutta kesällä 1982 hän ei ollut riittävän kiinnostava. Seuraavalla kaudella Stewart pelasi vielä Prince Albertissa, jossa hän teki edelleen voimassa olevan WHL:n ennätyksen tekemällä kaudella 14 alivoimamaalia. WHL-kauden päätyttyä keväällä 1984 hän siirtyi AHL:n Maine Marinersiin, joka oli New Jersey Devilsin farmijoukkue. Mariners eteni AHL:n loppuotteluun asti ja Stewart oli mukana voittamassa AHL:n mestaruutta.
Stewart jatkoi uraansa kaudella 1984–1985 Marinersissa. Ensimmäisen kerran hän pääsi pelaamaan NHL:ssä tammikuussa 1986 ja tappeli heti ensimmäisen erän puolivälissä Rick Tocchetin kanssa. Kolmen seuraavan kauden aikana Stewart pelasi suurimmaksi osaksi New Jerseyn farmijoukkueissa, pelaten NHL:ssä yhteensä vain 14 peliä.
Syyskuussa 1987 Stewart sai tyrän New Jerseyn harjoitusleirillä. Tyrä leikattiin lokakuun lopulla, mutta Stewart ei pelannut alkukaudesta. Syyskuussa 1989 Stewartin jalka murtui neljästä kohtaa harjoitusleirillä. Jalka oli kipsissä tammikuuhun asti, mutta pelaamaan Stewart pääsi vasta huhtikuussa 1990 farmijoukkue Utica Devilsin viimeisessä pelissä.

Uran loppu

Kaudella 1990–1991 Stewart teki lopullisen läpimurron NHL:ään pelaten 41 peliä New Jerseyn 64:tä ensimmäisestä ottelusta. Stewart lopetti kuitenkin yllättäen uransa kesken kauden 26. helmikuuta. Syyksi hän ilmoitti, ettei enää pitänyt jääkiekon pelaamisesta. Lopetuspäätös kesti kaksi viikkoa, sillä 12. maaliskuuta Stewart ilmoitti haluavansa taas pelata ja hänet lähetettiin loppukaudeksi farmijoukkueeseen.
Seuraavan kauden Stewart aloitti New Jerseyssä, mutta hänet myytiin yhden pelin jälkeen lokakuussa 1991 Boston Bruinsiin. Stewart lopetti yllättäen uransa toisen kerran 12 päivää kaupan jälkeen, pelattuaan vain neljä peliä Bostonissa. Lopettamispäätöksen syyksi Stewart kertoi "psykologiset ongelmat ja tyytymättömyyden tappelijan rooliinsa".
Lopettamisen jälkeen kesällä 1992 Stewart oli töissä huoltoasemalla. Lokakuussa 1992 hän pyörsi lopettamispäätöksensä ja solmi sopimuksen Winnipeg Jetsin kanssa. Stewart pelasi kuitenkin koko kauden Winnipegin farmijoukkue Moncton Hawksissa ja kauden päätteeksi Stewart lopetti uransa kolmannen kerran.
Stewart kärsi alkoholismista uransa aikana.
Tuomo T. Vimpari

Tuomo T. Vimpari (s. 29. elokuuta 1968) on suomalainen monsignore, katolinen pappi ja paavillinen diplomaatti. Hänet vihittiin papiksi 1999. Vuonna 2006 hänet nimitettiin Pyhän istuimen diplomaattipalveluun sen historian ensimmäisenä pohjoismaalaisena jäsenenä.
Vimparin sukuhaara kuuluu 1500-luvun suomalaisen vapaustaistelijan Pekka Antinpoika (Juho) Vesaisen jälkeläisiin.
Tuomo T. Vimpari on käynyt katolista poikakoulua Ranskassa. Hän on kirjoittanut ylioppilaaksi Tampereen ruotsalaisesta yhteiskoulusta 1988 ja suorittanut valtiotieteiden maisterin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1994. Hän on väitellyt kanonisen oikeustieteen tohtoriksi Rooman Pontificia Universitas Gregoriana -yliopistossa 2003 sekä suorittanut Vatikaanin Paavillisen diplomaattiakatemian loppututkinnon 2006 ja teologian lisensiaatin tutkinnon Budapestin Péter Pázmányn katolisessa yliopistossa 2008.
Monsignore Vimpari on vaikuttanut kotimaassaan muun muassa Katolisen tiedotuskeskuksen johtajana ja Helsingin katolisen hiippakunnan yleisvikaarina. Pyhän istuimen diplomaattina hän on palvellut apostolisissa nuntiatuureissa muun muassa Ukrainassa, Saksan liittotasavallassa ja Intiassa. Helmikuusta 2018 hän toimii 1. nuntiatuurineuvoksena Abujassa, Nigeriassa. Hän on sekä Suomen että Vatikaanin kansalainen.
Rope-a-dope

Rope-a-dope on nyrkkeilytermi, jolla tarkoitetaan ottelutaktiikkaa, jossa nyrkkeilijä nojaa köysiin päätään suojaten ja ottaa vastustajan iskuja vartaloonsa. Taktiikan tarkoituksena on väsyttää voimakkaita iskuja lyövä vastustaja. Köysiin nojataan siksi, jottei nyrkkeilijä itse väsyisi liikkumalla kehässä ja jottei menettäisi tasapainoaan kovien iskujen tuoksinnassa. Rope-a-dopen tunnetuimpana käyttäjänä pidetään nyrkkeilyn kolminkertaista maailmanmestaria Muhammad Alia, joka hyödynsi taktiikkaa ensimmäistä kertaa Rumble in the Jungle -maailmanmestaruusottelussa George Foremania vastaan. Myös James Toney on onnistunut käyttämään menestyksekkäästi tyyliä ja yhdessä Alin kanssa he ovatkin ainoat maailmanmestarit, jotka ovat onnistuneet käyttämään keinoa useammissa otteluissa hyvällä menestyksellä.

Heikkoudet

Nyrkkeilijät ovat joutuneet urallaan pahoihin vaikeuksiin yritettyään käyttää taktiikkaa, sillä taktiikka vaatii nyrkkeilijältä erityistä iskunkestävyyttä. Esimerkiksi nuori Henry Clark yritti hyödyntää taktiikkaa voimakkaasti iskevää Earnie Shaversia vastaan ja hävisi ottelun tyrmäyksellä toisessa erässä. Taktiikan toisen heikkouden havaitsi itse Muhammad Ali vuonna 1978 kun hän yritti käyttää sitä Leon Spinksia vastaan. Spinks teki yrityksen tyhjäksi lyömällä Alia vartalon sijaan voimakkaasti käsivarsiin, jolloin Ali ei enää ottelun viimeisissä erissä kyennyt lyömään voimakkaita iskuja, ja hävisi pistein.
Lampsakos

Lampsakos (muinaiskreikaksi Λαμψακος) oli antiikin aikainen kreikkalainen kaupunki. Se sijaitsi Hellespontoksen etelärannalla. Lampsakoksen perustivat fokaialaiset ja miletoslaiset. Lampsakos oli eri aikoina Lyydian, Persian, Ateenan ja Spartan alaisena. Lampsakos oli Deloksen meriliiton jäsen ja se maksoi liitolle 12 talenttia kultaa vuodessa. Vuonna 411 eaa. lampsakoslaiset kapinoivat Ateenaa vastaan, mutta heidät kukistettiin. Vuonna 196 eaa roomalaiset puolustivat kaupunkia seleukideja vastaan ja kaupungista tuli Rooman liittolainen.
Filosofi Straton oli kotoisin Lampsakoksesta.
Big Hornin piirikunta (Wyoming)

Asutuskeskukset

Basin, Burlington, Byron, Cowley, Deaver, Frannie, Greybull, Hyattville, Lovell, Manderson
1,2,4-triklooribentseeni

Ympäristö- ja terveysvaikutukset

1,2,4-triklooribentseeni ärsyttää silmiä, ihoa ja hengitysteitä. Pitkäaikaisessa ja toistuvassa altistumisessa neste kuivattaa ihoa. Aineelle altistumisesta voi seurata vaikutuksia maksassa. Aine hajoaa palaessaan, jolloin muodostuu myrkyllisiä ja syövyttäviä huuruja sisältäen esimerkiksi kloorivetyä. Aine reagoi kiivaasti hapettimien kanssa. 1,2,4-triklooribentseeni on myrkyllistä vesieliöille ja se kertyy ihmisen ravintoketjussa erityisesti kaloihin.

Valmistus ja käyttö

1,2,4-triklooribentseeniä valmistetaan 1,4-diklooribentseeniä klooraamalla. Sitä voidaan valmistaa myös emästen avulla dehydrohalogenoimalla 1,2,3,4,5,6-heksakloorisykloheksaania tai sivutuotteena bentseenin kloorauksessa rauta(III)kloridin katalysoimana. 1,2,4-bentseeniä käytetään orgaanisissa synteeseissä liuottimina, apuaineena värien valmistuksessa ja valmistettaessa eräitä kemikaaleja. Yhdistettä voidaan käyttää myös lämmönsiirtolaitteissa.
Richard Overy

Richard Overy (s. 1947) on brittiläinen sotahistorioitsija, joka on perehtynyt erityisesti toisen maailmansodan historiaan. Overy valmistui Cambridgen Gonville and Caius Collegesta ja on tämän jälkeen työskennellyt Queens’ Collegessa Cambridgen yliopistossa ja King’s Collegessa Lontoossa. Vuonna 2001 Overylle myönnettiin Samuel Elliot Morison -palkinto työstään sodankäynnin historian parissa.