Tasavalta

Uskonnon merkitys hallitusmuodon valinnassa

Uskonnon alalla tapahtuneilla muutoksilla oli harvoin vaikutusta valtioiden hallintomuodon valintaan ennen Euroopassa syntyneitä monia uudistusliikkeitä. Esimerkiksi monijumalauskonnon ja kristinuskon välimuoto antiikin Roomassa toi ehkä uudet hallitsijat, mutta ei vaikuttanut käsitykseen siitä, että monarkia oli ainoa oikea tapa johtaa valtakuntaa. Myös myöhäiskeskiajan tasavallat, kuten Venetsian tasavalta syntyivät ilman katolisen kirkon uskonnollisten normien kyseenalaistamista. 
Tämä muuttui Augsburgin sopimukseen (1555) kuuluneen cuius regio, eius religio -säädöksen jälkeen. Tämä latinankielinen lause tarkoittaa suoraan käännettynä kenen (on) maa, hänen (on) uskonto. Tämä Pyhässä saksalais-roomalaisessa keisarikunnassa pätenyt sopimus vaikutti moniin Saksan kaupunkivaltioihin ja määräsi kansalaiset noudattamaan hallitsijansa uskontoa, minkä tahansa kristinuskon muodon hän valitsikaan. Kalvinismi ei kuitenkaan tullut kyseeseen, sillä sen kielsi samainen sopimus. Ranskan kuningas lopetti Nantesin ediktissä (1598) säädetyn suvaitsevaisuuden ei-katolisia uskontoja kohtaan Fontainebleaun ediktillä (1685). Yhdysvalloissa ja Espanjassa monarkit loivat kukin omanlaisensa version kristinuskosta, joten valistuksen alkaessa Euroopassa ja sen siirtomaissa ei ollut yhtään absolutistista monarkiaa, joka olisi suvainnut mitään muuta kuin virallista valtionuskontoa.

Valtionuskontoa korostaneita tasavaltoja

Jotkut maat tai valtiot ovat järjestäytyneet tasavalloiksi nimenomaan siksi, että näin ne ovat saaneet perustuslakiinsa pakollisen valtionuskonnon: islamilaiset tasavallat on yleensä luotu tältä pohjalta, mutta näin on tehty vaihtelevissa määrin myös esimerkiksi juutalaisessa Israelin tasavallassa ja katolisessa Irlannin tasavallassa. Yksi esimerkki on myös Protestanttisissa Alankomaissa, jossa katsottiin renessanssin aikaan, että Vilhelm Oranialainen oli aivan liian sallivainen katolisten suhteen ollakseen hyväksyttävä protestanttien kuningas.
Näissä tapauksissa tavoiteltiin sitä, ettei yksikään avarakatseinen monarkki voisi taivuttaa kansalaisiaan vapaampaan uskonnolliseen toimintaan, kuten esimerkiksi Milletin järjestelmä oli tehnyt Ottomaanien imperiumissa), tai vaihtaa kokonaan toiseen uskontoon, kuten Englannissa perättäiset hallitsijat Henrik VIII / Edvard VI / Maria I / Elisabet I tekivät. Tällainen ideaalityyppisen, vahvassa asemassa olevaan valtionuskontoon perustuva tasavallan lähestymistapa oli esimerkiksi šaahin syrjäyttäneessä Iranin vallankumouksessa, jossa perustettiin vaikutusvaltaisten ajatollahien johtama tasavalta. Maassa kutsutaan uskonnollisia johtajia nimellä ajatollah, ja vaikutusvaltaisinta heistä kutsutaan Iranin Suurimmaksi johtajaksi.

Demokratian määritelmät

Tasavallat liitetään usein ajatuksellisesti yhteen kansanvallan kanssa. Se vaikuttaa suomessa luonnolliselta, sillä kielemme käsite tasavalta on kuvaava. Indoeurooppalaisissa kielissä vastaava käsite, esimerkiksi ruotsin republik on peräisin latinan sanoista res publica, joka tarkoittaa yhteistä tai yleistä asiaa. Tämä linkki tasavallan ja kansanvallan välillä ei kuitenkaan ole mitenkään yleisesti sovittu, vaikka otettaisiin huomioon, että on olemassa useita demokratian muotoja.
Aivan ensimmäiseksi kannattaa huomata, että periaate yhdestä tasaveroisesta äänestä yhtä aikuista kohti ei saanut yleistä hyväksyntää demokratioissa ennen 1900-luvun puoliväliä. Sitä ennen äänestysoikeus perustui yksilön taloudelliseen maksukykyyn, sukupuoleen, rotuun, tai näiden ja muiden tekijöiden yhteisvaikutukseen. Monet aikaisemmat demokratioiksi kutsutut hallitusmuodot, Ateenan demokratia mukaan lukien, nimettäisiin nyky-yhteiskuntaan suhteutettuna äänenlaskujärjestelmiensä vuoksi plutokratiaksi tai laajaksi oligarkiaksi.
Antiikin ajoista alkaen kuvatun suoran demokratian vaaroista ja epäkäytännöllisyydestä viisastuneina tasavallat ja kuningaskunnat ryhtyivät pyrkimään kohti edustuksellista demokratiaa valistuksen ajasta alkaen. Yksi ensimmäisistä varoituksista tuli Sokrateen oppilailta Platonilta ja Ksenofonilta noin vuonna 400 eaa. – olihan heidän ystävänsä Sokrates tullut tuomituksi kuolemaan Ateenan täydellisen ”demokraattisessa” järjestelmässä. Tästä syystä he pitivät parempana Spartan ”vähemmän demokraattista” hallintojärjestelmää.
Monissa edustuksellisen kansanvallan omaksuneissa maissa pidetään kansanäänestyksen kaltaisia suoran kansanvallan välineitä edelleen epäluotettavina. Tästä huolimatta Sveitsin kaltaisilla tasavalloilla on valtiojärjestelmässään melkoisesti suoraa kansanvaltaa. Siellä pannaan vuosittain yleensä useita asioita kansanäänestykseen. Glarusin ja Appenzell Innerrhodenin alppikantoneissa asiat päätetään paikallisten asukkaiden muodostamissa neuvostoissa.
Marxismi rohkaisi ihmisiä luomaan valtionorganisaatioita, joilla oli kylmän sodan synkimpinä vuosina vain harvoja yhtymäkohtia länsimaiden demokratioiden kanssa, vaikka Marxismin ja kommunismin tarkoitus oli vahvistaa proletariaattia. Fidel Castron kommunistisella tasavallalla on monia julkisia komiteoita, joihin kansalaisilla on mahdollisuus osallistua aivan "ruohojuuritasolta" alkaen, mutta he eivät saavuta sillä paljoakaan poliittista valtaa. Tällaista demokratian tulkintaa kutsutaan perusdemokratiaksi, vaikkakin käsite on kiistanalainen: Alkuperäinen tarkoitus löytyy jostakin suoran demokratian ja ruohonjuuridemokratian väliltä, mutta painotukset vaihtelevat. Esimerkiksi Pakistanissa "perusdemokratian" käsite sitoutuu sotilasdiktatuurin kauteen.
Jotain kovan linjan totalitarismista jäi idässä eloon vielä Rautaesiripun pudottua. Tasavaltojen täydet nimet voivat tosinaan johtaa harhaan. Vaikka nimessä lukee "kansan" tai "demokraattinen", ei maalla ole mitään tekemistä länsimaissa syntyneiden suoran tai edustuksellisen demokratian kanssa. Itse asiassa fraasi ”Kansan demokraattinen tasavalta” tarkoitti kylmän sodan aikana usein Stalinin diktatuuria. Pitäisi myös olla selvää, että nämä ”idän” tyyppiset tasavallat eivät sovi siihen tasavallan määritelmään, joka olettaa laajasti käsitetyn kansan valitsevan johtajansa – ellei kansa aidosti hyväksy johtajaansa.

Antiikki

Muinaisessa Intiassa monet Mahajanapadat muodostuivat tasavalloiksi 500-lukuun mennessä jaa.
Muinaisessa Lähi-idässä monet alueet kuten Levantti saavuttivat kollektiivisen valtajärjestelmän. Arwadia pidetään yhtenä varhaisimmista tasavallan ilmentymistä. Siellä kansa kuvataan suvereeniksi monarkin sijaan.
Keskiajalta säilyneet tärkeät antiikin poliittis-historialliset kirjoitukset vaikuttivat vain harvoin omana aikanaan tasavaltojen syntyyn tai vahvistumiseen. Ateenan demokratia oli jo syntynyt Platonin kirjoittaessa suomeksi nimellä Valtio tunnetun dialoginsa, eikä teos vaikuttanut siihen. Jos olisi vaikuttanut, Ateenan demokratiasta olisi nyky-ymmärryksen mukaan tullut vähemmän tasavaltalainen. Platonin kokeilut omien poliittisten periaatteidensa kanssa Syrakusassa epäonnistuivat. Ciceron teos De re publica ei vahvistanut Rooman tasavaltaa vaan toimi paremminkin esisoittona Imperiumin hallitusmuodolle, joka syntyikin pian Ciceron kuoleman jälkeen.
Keskiajan Venäjällä oli kaksi korkealle kehittynyttä ja innovatiivista tasavaltaa, Novgorod ja Pskov.

Renessanssi

Renessanssin syntyä leimasi monien antiikin kirjoitusten omaksuminen ja se johti enemmän tai vähemmän yhtenäiseen käsitykseen, jolle on myöhemmin annettu nimi klassinen republikanismi. Jäljelle jäi kuitenkin erimielisyys siitä, millainen ihannevaltion sekahallitusmuodon koostumuksen tulisi olla, jotta tulos olisi aidoimmin tasavaltainen. Ei ole selvää millainen rooli tasavalta-aatteella oli niissä tasavalloissa, jotka on perustettu Renessanssin tasavaltafilosofioiden julkaisemisen jälkeen. Muita mahdollisia syitä tasavaltaan johtaneiden poliittisten valintojen lisäksi esimerkiksi Alankomaissa ovat voineet olla sopivan kuningaskandidaatin puuttuminen, katolilaisuuden vastaisuus tai poliittista vaikutusvaltaa etsivä keskiluokka.

Valistuksen tasavalta

Valistuksen aika tuotti uuden poliittisten ajattelijoiden sukupolven, joka muun muassa osoitti, että poliittinen filosofia oli muuttumassa poliittiseksi tieteeksi. Tällä kertaa poliittisten ajattelijoiden, kuten John Locken, työ näkyi selvästi uusissa Amerikan ja Ranskan tasavalloissa. Toimeenpano- ja päätöksentekovalta erotettiin toisistaan, samoin kirkko ja valtio tietyllä menestyksellä ja aivan oman aikamme tärkeimpien poliittisten linjausten mukaan.
Valistus itse asiassa määritteli tasavallan, kuten myös seuraavan vuosisadan monarkiat. Valistuksen ajan loppuun mennessä syntyneet tärkeimmät periaatteet olivat lainvaltaisuus, vaatimus siitä, että hallitus täyttää laille kuuliaisen kansan tarpeet, että hallitus toimii kansallisen edun mukaan kansalle ymmärrettävillä tavoilla, ja yleinen itsemääräämisoikeus.

Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja Yhdysvalloissa

Kirjassaan A Defence of the Constitutions of the United States (1787) John Adams käytti Samuel Johnsonin 1755 sanakirjassaan A Dictionary of the English Language julkaisemaa määritelmää tasavallasta. Se kuuluu: "Hallitus on enemmän kuin yksi henkilö". Toisaalla samassa julkaisussa ja muissa kirjoituksissaan Adams kertoi käsittävänsä Britannian tasavaltana, koska maan johtaja, vaikkakin "kuningas", oli velvollinen noudattamaan lainsäädäntöä: "Jos Aristoteles, Livius ja Harrington tiesivät mitä tasavalta on, Brittiläinen perustuslaki muistuttaa paljon enemmän tasavaltaa kuin keisarikuntaa. Ke kuvaavat tasavallan lakien hallitsemaksi, ei miesten. Jos tämä määritelmä on oikein, brittiläinen perustuslaki on enemmän tai vähemmän tasavalta, jossa kuningas toimii ensimmäisenä toimeenpanijana. Se, että tämä virka on perinnöllinen ja siihen liittyy niin runsaita ja loistavia etuisuuksia, ei estä sitä, että hallinto on tasavalta, kunhan sitä sitovat pysyvät lait, joiden laadinnassa kansa on saanut äänensä kuuluviin ja joita sillä on oikeus puolustaa."

Proletaarien tasavalta

Seuraavan suuren muutoksen poliittisessa ajattelussa loi Karl Marx, joka väitti, että kansojen sijaan luokilla on etuja ajettavana. Hän väitti, että hallitukset edustavat hallitsevan luokan intressejä ja että vahvistuva proletariaatti kumoaisi hänen aikansa hallitukset. (Katso: Marxismi, Pariisin kommuuni).
Uusia poliittisia filosofioita seurasi taas uusien tasavaltojen synty: 1900-luvun alusta lähtien luotiin kommunistisia tasavaltoja (ainakaan nimellisesti kommunistisia monarkioita ei ollut). Niistä monet säilyivät vuosisadan verran, mutta kovenevassa jännitteessä niihin valtioihin nähden, jotka olivat suoremmin valistuksen ihanteiden perua.

Islamilainen tasavalta

Siirtomaiden vapautumisen myötä islamin poliittinen ulottuvuus sai 1900-luvun jälkipuoliskolla uuden kipinän, joka johti moniin islamilaisiin tasavaltoihin. Valistuksen ja kommunismin periaatteita saatettiin sisällyttää jossain määrin näihin tasavaltoihin, mutta aina Koraanin periaatteille alistettuina. Islamilaista tasavaltaa ei pidetä "tasavaltalaisuuden" muotona, koska islamilaisen poliittisen ajattelun periaatteet kuten šaria eivät välttämättä johda tasavaltalaiseen hallitusmuotoon.

Taloudelliset tekijät

Kun res publica (yhteinen asia) –käsitettä on sovellettu politiikkaan, on oletuksena aina ollut, että kansalaiset osallistuvat valtion hallintoon tavalla tai toisella, ainakin niin, etteivät he ole välinpitämättömiä niiden päätösten suhteen, joita vastuussa olevat tekevät, ja että kansalaiset voivat ottaa osaa poliittiseen keskusteluun. Historioitsijat ovat usein ajatelleet, että kansalaiset ovat normaaliolosuhteiden vallitessa poliittisesti aktiivisia vain silloin, kun heillä on aikaa ja voimavaroja ylitse toimeentuloon vaaditun määrän. Toisin sanoen riittävän suuri ja vauras keskiluokka, joka ei aateliston tavoin saa poliittista vaikutteitaan monarkilta, on yksi tasavaltaisen hallitusmuodon perusedellytyksistä. Tämän valossa ei ole yllättävää, että Hansakaupungit, 1800-luvun Katalonia tai kultakauttaan elävä Alankomaat perustettiin tasavaltoina. Kaikki olivat vaurautensa huipulla ja niissä kaikissa oli vaikutusvaltainen ja rikas keskiluokka.
Tässä näkyy selvästi myös marxismin pohjalta perustettujen tasavaltojen eriävä luonne: Karl Marx teorisoi, että proletariaatin tulisi johtaa hallitusta – niiden, joiden poliittisia mielipiteitä ei ollut kysytty, ja vielä vähemmän otettu huomioon valtioita suunniteltaessa. Marxististen tai kommunistisen tasavaltojen täytyi ratkaista seuraava ongelma: proletaareilta puuttui useimmiten mielenkiinto tai kokemus valtion suunnitteluun, vaikka he olisivat tunteneet Pääomaan tai Friedrich Engelsin kirjoitukset. Proletariaatin poliittinen osallistuminen valtion tasolla toteutui tuskin koskaan ja nämä kommunistiset tasavallat oli useimmiten organisoitu hyvin hierarkkisesti.

Ylikansallinen tasavalta

Suvereenit maat voivat omalla päätöksellään luovuttaa osan itsemääräämisoikeudestaan ylikansalliselle organisaatiolle. 1900-luvun jälkipuoliskon kuuluisin esimerkki tästä on Euroopan unioni eli EU, jolla on tasavaltalainen organisaatio. EU:n tasavaltalaisuudesta voidaan keskustella, sillä se ei ole varsinaisesti "maa". Uusien jäsenten ei tarvitse olla tasavaltoja. Vaikka useimmat europarlamentin jäsenet ovat kristittyjä, Euroopan unionilla on maallinen hallitusmuoto.
Yhdysvaltojen tavoin Euroopan unioni on muodostunut itsenäisten valtioiden muodostamasta unionista, kuitenkin sillä erotuksella, että jäsenvaltioiden ei tarvitse olla tasavaltoja. Euroopan unionia ei toistaiseksi luokitella valtioksi, mutta sen toiminnot alkavat vähitellen vastata valtion määritelmiä. EU on silti ylikansallinen tasavalta, sillä se muodostuu monista kansakunnista.
Brittiläinen kansainyhteisö on myös ylikansallinen tasavalta. Kansainyhteisö on tasavallan synonyymi. Englanninkielinen arvonimi Head of the Commonwealth ei sinänsä kuulu Englannin kruunulle. Ison-Britannian kuningatar Elisabet II on tämän unionin päämies jäsenvaltioiden suostumuksen perusteella.