google/wiki40b huggingface dataset:
Kamtšatkalaiset kielet

Luokittelu

Kamtšatkalaiset kielet jaetaan kahteen ryhmään, joihin kuuluu kuusi elossa olevaa kieltä:
Ernesti Suolahti

Karl Edvard Ernst (Ernesti) Suolahti, sukunimi aik. Palander (24. lokakuuta 1873 Helsinki – 17. lokakuuta 1947 Hämeenlinna) oli suomalainen lyseon lehtori ja suojeluskuntajärjestön palveluksessa ollut everstiluutnantti.
Suolahden vanhemmat olivat lehtori Edvard Wilhelm Palander ja Ottilia Aurora Kockström. Hän pääsi ylioppilaaksi 1894 Hämeenlinnan lyseosta ja valmistui vuonna 1896 voimistelunopettajaksi. 
Suolahti oli Hämeenlinnan klassillisen lyseon voimistelun ym. aineiden kollegana ja lehtorina 1898–1919 ja Hämeenlinnan suomalaisen yhteiskoulun opettajana 1919–1924. Suolahti toimi Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin päällikkönä 1919–1932.  Hän suoritti aktiiviupseerin tutkinnon 1927 ja sai everstiluutnantin arvon 1931.
Suolahti oli naimisissa vuodesta 1903 Aino Heleniuksen kanssa.
Marxilaisuus

Marxilaisuus yhteiskuntatieteissä

Yhteiskuntatieteellisessä tutkimuksessa marxilaisuudella on vahvat perinteet. Esimerkiksi politiikan tutkimuksessa kansainvälisten suhteiden teorioissa marxilaisuus oli pitkään yksi kolmesta koulukunnasta liberalismin sekä realismi-nationalismin rinnalla, nyttemmin tämä kenttä nähdään usein hajanaisempana. Marxilaista kansainvälisten suhteiden teoriaa edustavat nykyään esimerkiksi uusgramscilaiset hegemoniateoriat. Samoin esimerkiksi sosiologiassa marxismilla oli pitkään vahva asema. Taloustieteessä marxilaisuus ei sen sijaan koskaan ollut kovin vahvoilla länsimaiden yliopistoissa, joskin marxilaisia taloustieteen professoreja on edelleen suurten maiden pienissä yliopistoissa. Länsimaisissa taloustieteen suuntauksissa marxilaisuutta ovat edustaneet esimerkiksi monet riippuvuusteorian edustajat, ranskalainen regulaatiokoulukunta, sekä maailmanjärjestelmäteoria. Historiantutkimuksessa marxilaisuus on edelleen yksi teoreettinen vaihtoehto muiden joukossa. Marxilaisessa historiantutkimuksessa tärkeää on tuotantovälineiden ja tekniikan kehityksen vaikutus muuhun yhteiskuntaan.
Suomessa marxilaista yhteiskuntatieteellistä keskustelua pitävät yllä Karl Marx -seura ja Marxilaisen yhteiskuntatieteen seura. Marxismin systemaattinen kritiikki ja dialektinen kumoaminen on eräänä lähtökohtana myös Uusi historia ry:n toiminnassa. Se perustuu filosofi Matti Puolakan uuden historianäkemyksen julkaisuun ja siitä järjestettävä keskusteluun.

Marxilaisuus poliittisena aatteena

Poliittisena aatejärjestelmänä marxismi perustettiin vaihtoehtona liberalismille sekä konservatismille, jotka olivat hallinneet länsimaista kulttuuria niin sanotulla modernilla aikakaudella. Marxilaisuus kansainvälisen kommunistisen liikkeen muodossa on myös ollut länsimaisen kapitalismin päävastustaja ainakin vuosina 1917–1991.
Kommunististen puolueiden vallan romahtaminen 1900-luvun lopulla ei johtanut marxilaisuuden poliittista aatejärjestelmää kuolemaan, koska monet marxilaiset olivat hylänneet tukensa Neuvostoliitolle jo aiemmin. Suomessa 1970-luvulla esiintynyt ortodoksimarxilainen taistolaisuus oli länsimaissa suhteellisen poikkeuksellinen ilmiö. Esimerkiksi Ruotsin ja Norjan opiskelijapiireissä suosituin suuntaus oli maolaisuus, jonka kannattajat jäivät Suomessa pieneksi ryhmäksi.

Arvostelu

Karl Popper on esittänyt, ettei marxilaisuus täytä tieteen tunnusmerkkejä, sillä sen opit eivät ole edes periaattessa osoitettavissa vääräksi. Popperin mielestä Marxin ennusteet eivät myöskään toteutuneet, ja Marx muutti teoriaansa tilanteen mukaan, jolloin teoriasta tuli näennäistiedettä.
Eva Collin

Eva Helena Collin (o.s. Törnwall, 23. joulukuuta 1896 Helsinki – 28. kesäkuuta 1982 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari.
Collin opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1912–1914 ja Vapaassa Taidekoulussa 1914–1915. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1915–1917, 1919, 1921, 1932, 1954 ja 1955. Hänen töitään oli esillä myös ulkomailla Oslossa ja Tukholmassa 1929, Amsterdamissa ja Antwerpenissä 1931, Moskovassa 1934, Riiassa 1935, Oslossa 1936 ja 1940 sekä Tukholmassa ja Göteborgissa 1940. Collin toimi opettajana käsityökoulussa 1922–1924.
Eva Collin oli naimisissa professori ja taiteilija Marcus Collinin kanssa.
Jämtland

Kulttuuri

Jämtlanninpystykorva on jalostettu Jämtlannissa.
Caterina Valente

Caterina Valente (s. 14. tammikuuta 1931 Pariisi, Ranska) on italialainen laulaja, tanssija ja näyttelijä.
Italialaisen taiteilijaperheen tytär oli varsinkin 1950-luvun puolivälistä seuraavan vuosikymmenen puoliväliin oikea maailmantähti. Häntä voidaan kutsua todelliseksi moniosaajaksi. Hän puhui sujuvasti kuutta eri kieltä, mutta levytti peräti kahdellatoista kielellä, muun muassa saksaksi, portugaliksi, japaniksi, hollanniksi ja kreikaksi.

Elämä ja ura

Caterina Valente avioitui 1952 jonglööri Erik van Aronin (Gerd Eric Horst Scholz) kanssa. Muusikko Eric van Aron (s.1958) on heidän poikansa. Valenten ensimmäiset levytyssopimukset olivat Kurt Edelhagenin ja Werner Müllerin orkestereiden solistina. Kuubalaisen Ernesto Lecuanan säveltämien (mm. "Malaguena" ja "The Breeze and I") levytyksillä Valente nousi samoihin aikoihin myös Yhdysvaltojen myyntilistoille. Vuonna 1955 hän esiintyi "Golgate Comedy Hour" -ohjelmassa yhdessä Gordon MacRaen kanssa. Valente sai oman televisio-ohjelma saksalaisella tv-kanavalla jo vuonna 1957, ja sitä tuotettiin aina 1980-luvulle saakka. Hänellä oli oma tv-ohjelma myös Italiassa, Itävallassa ja Sveitsissä. Vuosina 1966-1972 hän oli vakituinen vieras Dean Martin Show -ohjelmassa, ja hän vieraili myös Perry Comon ja Danny Kayen tv-ohjelmissa. 1960-luvun puolivälissä hän työskenteli legendaarisen Claus Ogermannin kanssa ja levytti hänen säveltämäänsä musiikkia italiaksi ja englanniksi Decca- ja London levymerkeille. Vuonna 1972 hän aviotui brittiläisen pianistin Roy Buddin kanssa. Heillä on poika Alexander, mutta he erosivat 1979.
Saksassa hän oli iskelmämusiikin pääesittäjä. Siellä hän levytti Cole Porterin "I love Paris", "Ganz Paris träumt von der Liebe", jota myytiin runsaat 500 000 kappaletta 1954.
Suomessa hänen suurimpia hittejään oli 1959 "Rote Rosen werden blüh'n" (Beethovenin Für Elisestä muokattu iskelmä, jonka teki samana vuonna suomeksi Tuula Ikäheimo nimellä "Kaipuun kukka"), 1960 "Oh Valentino" ja "Sucu Sucu". Caterina Valente esiintyi Suomessa vuonna 1960 Tesvision viihdeohjelmasarjassa "Aikamme huiput". Tämä ohjelma lähetettiin suorana Helsingin Ruotsalaisesta Teatterista. Sarjan muita huippuvieraita olivat muun muassa tanskalainen lauluduo Nina ja Frederik sekä Hollywood-tähti Jayne Mansfield.
Vuosien aikana hän on levyttänyt tai esittänyt monien kansainvälisten artistien, kuten Louis Armstrongin, Benny Goodmannin, Ella Fitzgeraldin, Woody Hermanin, Tommy Dorsey Orchesteran, Buddy Rich, Sy Oliverin, Claus Ogermanin ja Chet Bakerin kanssa. Hän on esiintynyt myös elokuvissa. Vuonna 1962 Valente vieraili USA:ssa huippusuositun Perry Como show’n tähtivieraana. Suomessakin nähdyssä jaksossa Perry Como esitti hänelle varta vasten sävelletyn serenadin nimeltä "Caterina". Kappaleesta tehtiin Suomessa samanniminen kotimainen versio Eino Grönin esittämänä
Maaliskuussa 2002 Caterina Valente sai elämäntyöstään saksalaisen Echo-Press-esityspalkinnon.
Sasori

Nuoruus

Hatake Sakumon (alias Konohan valkea raateluhammas) tapettua Sasorin vanhemmat pojasta huolehti hänen isoäitinsä Vanhempi Chiyo, joka opetti hänelle kaiken nukeista, joita voi käyttää taisteluissa. Sasori valmisti ensimmäiset nukkensa vanhempiensa näköisiksi, sillä hän tahtoi tuntea uudestaan vanhempiensa rakkauden. Mutta koska ne olivat vain tunteettomia, Sasorin yritys epäonnistui, ja jättäessään kotikylänsä hän jätti myös nukkensa.

Akatsuki

Liittyessään Akatsukiin Sasori sai Orochimarun parikseen. Orochimarun pettäessä ja lähtiessä Akatsukista Sasori otti tehtäväkseen jäljittää hänet, selvittää hänen suunnitelmansa ja lopulta tuhota hänet. Sasorilla oli hieman parempi suhde uuteen työkumppaniinsa Deidaraan, joka ihaili parinsa kykyjä. Vaikka heillä oli melko erilaiset käsitykset taiteesta, Deidara kohteli Sasoria mestarinaan loppuun asti.

Nuket

Sasorin omasta ruumiista valmistettu nukke-Sasori oli erikoistunut valmistamaan nukkeja kuolleista ihmisistä. Hiruko oli Sasorin eniten käyttämä nukke, jonka sisällä Sasori usein oli. Taistelutarkoitukseen hän käytti suosikkinukkeaan Kolmatta Kazekagea, josta oli tehnyt nuken. Koska Kolmas oli ollut elävä nukkea tehtäessä, hänen kykynsä säilyivät vahingoittumattomina, ja Sasori pystyi käyttämään niitä hyödykseen. Sasorin monipuolisin nukke oli kuitenkin hän itse. Koska nuket eivät ikäänny, hän pysyi teini-ikäisen näköisenä huolimatta siitä, että hän oli todelliselta iältään jo yli kolmenkymmenen. 
Koska hän tarvitsee osan alkuperäisestä kehostaan, jotta voisi hallita nukkeja, Sasori säilöi sydämensä lieriön muotoiseen osaan rintaansa. Sasori selviytyy mistä tahansa hyökkäyksestä, kunhan hänen sydämensä pysyy vahingoittumattomana. Hän pystyy jopa siirtämään itsensä uuteen nukkeen sydäntä siirtämällä. Hän kykenee hallitsemaan vaikkapa satoja nukkeja samaan aikaan, minkä vuoksi hän on tappava vastus. 
Kaikissa aseissa, joita Sasorin nuket käyttävät, on hänen itse tekemäänsä myrkkyä. Myrkky ottaa nopeasti hallinnan uhrinsa kehosta ja tappaa tämän lopulta muutaman päivän päästä. Ainakin Haruno Sakura osaa kuitenkin valmistaa tehokasta antibioottia, joka kumoaa myrkyn vaikutuksen, mutta jonka valmistamiseen vaaditaan hyvin harvinaisia kasveja. 
Myös Kankuron nuket Karasu (Korppi), Sanshouuo (Salamanteri) ja Kuroari (Musta Muurahainen) ovat Sasorin käsialaa, ja osaksi siksi hän voitti nuorukaisen helposti näiden taistellessa.

Kuolema

Sasorin kukistivat hänen isoäitinsä ja Haruno Sakura pitkän taistelun jälkeen. Viimeisinä hetkinään hän pystyi tuntemaan vanhempiensa rakkauden, nimittäin juuri heitä esittävät, Chiyon käyttämät nuket lävistivät Sasorin sydämen. Hän kuitenkin kertoo vielä sopimastaan tapaamisesta Orochimarun alaiseksi soluttautuneen vakoojansa kanssa Maan ja Taivaan -sillalla kolmen päivän kuluttua. Akatsukissa Sasorin korvaa Tobi.
Jan Kaila

Jan Martti Kaila (s. 1. heinäkuuta  1957 Kirkkonummi) on suomalainen valokuvaaja, installaatiotaiteilija, professori ja Taideyliopiston Kuvataideakatemian dekaani. Hän on väitellyt ensimmäisenä Suomessa kuvataiteen tohtoriksi valokuvataiteesta 2002 ja toiminut Taideyliopiston Kuvataideakatemiassa jatkotutkinto-osaston professorina vuosina 2004–2015.
Kaila työskenteli ensin valokuvaajana, mutta palasi sitten jatkamaan opintojaan. 2000-luvulla hän on yhdistellyt eri medioita installaatioiksi.
Kailalle myönnettiin Viron taideakatemian kunniatohtorin arvonimi vuonna 2014. 
Kaila teki yhteistyötä taiteilija Elis Sinistön kanssa.
Kaila sai Pro Finlandia -mitalin 2008.
Suomusjärvi

Maamerkkejä

Seututie 110 kulkee Suomusjärveltä länsi-itäsuuntaisesti ja halkoo kunnan kahtia. Uusi Turun-Helsingin moottoritie valmistui Suomusjärven osalta alkuvuonna 2009. Se paransi kunnan liikenneyhteyksiä entisestään. Kunnan keskusta on vanhan valtatien varressa sijaitseva Kitula. Siellä sijaitsevat useimmat kunnan palvelut kaupoista kouluun. Vuonna 1849 valmistunut, arkkitehti E. B. Lohrmannin suunnittelema Suomusjärven kirkko sijaitsee melko keskellä kuntaa. Kirkonkylä on pieni ja siellä sijaitsee vain muutamia taloja. Kirkonkylän risteyksestä seututieltä 110 on lähes yhtä pitkä matka Turkuun kuin Helsinkiin; Turkuun on 82 kilometriä, Helsinkiin 84. Muista merkittävistä kylistä mainittakoon Kettula, jossa ovat metsästäneet niin useat ulkomaalaiset vieraat kuin Urho Kekkonen. Suomusjärven alueella kesämökin omistaa myös Sauli Niinistö.

Kulttuuria

Suomusjärvi on tunnettu Suomusjärven kulttuurista (8000-5000 eaa.), joka on saanut nimensä Suomusjärveltä tehtyjen arkeologisten löytöjen perusteella. Alkuvuonna 2009 Suomusjärvellä ehti lyhyen aikaa toimia tätä esittelevä arkeologinen opastuskeskus Kivikausikeskus Rira, joka kuitenkin lopetettiin toukokuussa 2009.
Suomusjärvellä on kaksi Museoviraston vuonna 2009 määrittelemää valtakunnallisesti merkittävää rakennettua kulttuuriympäristöä. Toinen näistä on Yltäkylän, Laperlan ja Häntälän kylistä koostuva Aneriojärven kyläasutus Toinen on Suomusjärven kirkonkylä.

Kyliä

Ahtiala, Arpalahti, Häntälä, Hinttala, Kettula, Kitula, Koorla, Lahnajärvi, Laidike, Laperla, Lemula, Rautsuo, Salittu, Salmi, Suomusjärvi, Taipale.
Kitulan taajamassa on 595 asukasta (31.12.2016).

Ruokakulttuuri

Suomusjärven ravintoloita ovat Ykköspesä Hauklammen levähdysalueella moottoritien varrella sekä vuonna 2015 uudelleen avattu Lahnajärven taukopaikka 110-tien varrella. Aiemmin ruokaa tarjoili myös Suomusjärven motelli Syvälammen rannalla, joka paloi 29. heinäkuuta 2014.
Suomusjärven pitäjäruoiksi nimettiin 1980-luvulla perunajauhoista tehty pannukakku, sisälmyksistä tehty pylssoosi ja jälkiruoka kräämi.
Luontolan parantola

Luontola eli Luonnonhoitola Oy oli Vihdissä vuosina 1931–1992 toiminut luontaiskylpylä. Sen perustivat Adolf Alfred Wolzenburg (1885–1938) ja hänen vaimonsa Lydia Wolzenburg (1878–1954), jotka olivat työskennelleet aiemmin Kirvun luonnonparantolassa. Kylpylässä käytettiinkin samantapaisia hoitomenetelmiä kuin Kirvussa. Niihin kuuluivat Kuhne-vesikylvyt, savikylvyt, erilaiset sähköhoidot sekä kasvisruokavalio. Suuri osa kasviksista tuli kylpylän omasta puutarhasta. Samoin kuin Kirvussa myös Luontolassa oli kahvin, tupakan ja alkoholin käyttö kielletty, ja niinpä kylpylän asiakkaat vierailivatkin ahkerasti läheisen Nummelan taajaman kahviloissa.
Kylpylä toimi aluksi Kopun kartanolta vuokratuissa rakennuksissa. Entisessä Kopun talvikartanossa oli kylpylän päärakennus Joutsela ja Wolzenburgien asunto. Kylpylään kuuluivat myös punaiset Puistola- ja Muistola-nimiset rakennukset sekä joukko pieniä torppamökkejä. Vuonna 1934 alettiin rakentaa uutta kylpylärakennusta, ja samoihin aikoihin Wolzenburgit ostivat 10 hehtaaria kylpylän käyttöön. Kylpylä sai uusia asiakkaita vuonna 1936, kun Kirvun kylpylän Helsingissä sijainnut toimipaikka lakkautettiin ja sen asiakkaat siirtyivät Luontolaan. Vanha Puistola-rakennus purettiin vuonna 1939 ja korvattiin uudella majoitusrakennuksella.
Sotavuosina kylpylän päärakennuksessa Joutselassa toimi sotasairaala, ja sodan jälkeen Luontolasta tuli Lääkintöhallituksen valvoma ja lääkärin johtama yksityissairaala. Vuonna 1948 valmistui kylpyläalueelle vielä pieni kappelirakennus. Sen oli kylpylän henkilökunta rakennuttanut Lydia Wolzenburgille 70-vuotissyntymäpäivälahjaksi ja Wolzenburgien jatkosodassa 1943 kaatuneen Markus-pojan muistoksi. Wolzenburgien jälkeen Luontolan omistajia olivat Lydia Wolzenburgin sisar Alma Pärnänen ja Auroora Pastinen.
Luontolan kylpylän toiminta päättyi konkurssiin vuonna 1992. Kylpylän rakennukset ovat nykyisin pääosin yksityisasuntoina. Entinen kylpylärakennus toimii vanhusten Luontola-kotina, ja Puistola-rakennuksessa on päiväkoti.
Burrard Inlet

Eläimistö

Talvisin vuonoon tulevat useat linnut etsimään ravintoa ja talvehtimaan. Suurimpilukuisina alueella ovat sorsalinnut, joita vuosittain talvehtii alueella yli 17 000 yksilöä. Pitkäkaulauikkujen määrä vaihtelee vuodesta toiseen runsaasti 2 000–15 000 yksilön välillä. Amerikantelkkää tavataan yli 7 000 yksilöä vuosittain, pilkkaniskaa yli 6 000 yksilöä ja alueella harvinaisen sinipääskyn (n. 10 yksilöä) tiedetään myös pesivän alueella. Toisinaan myös yksittäisiä miekkavalaita tavataan alueella.

Historia

Satoja vuosia ennen eurooppalaisten saapumista alueella asui salish-intiaaneihin kuuluvia sḵwx̱wú7mesheja, musqueameita ja tsleil-waututheja. Joidenkin lähteiden mukaan he eivät olisi kuitenkaan asuneet vuonon ranta-alueilla vuoden ympäri vaan ainoastaan kausittain.
Brittiläinen tutkimusmatkailija George Vancouver ja apuna olleet espanjalaiset kapteenit Cayetano Valdezin ja Dionisio Gallianon purjehtivat vuonna 1792, ensimmäisinä eurooppalaisina, Burrard Inlet -vuonoon tutkiakseen ja kartoittaakseen aluetta.
Coal Harbourista (Nykyinen Vancouver) löydettiin vuonna 1862 kivihiiliesiintymiä, joka johti eurooppalaisten siirtolaisten asettumiseen alueelle.
Nykyisin kansalaisjärjestöt ovat huolissaan vuonon saastumisesta siihen ajautuvien teollisuuden päästöjen johdosta. Vuosittain vuonoon lasketaan luvallisesti noin 769 000 000 m³ harmaatavettä.
Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä

Kohtauksia luokkataistelusta Beverly Hillsissä (Scenes from the Class Struggle in Beverly Hills) on mustan huumorin elokuva vuodelta 1989. Sen on kirjoittanut sekä ohjannut Paul Bartel, ja pääosia näyttelevät Mary Woronov ja Robert Beltran. Elokuvassa nähdään myös Jacqueline Bisset, Ray Sharkey, Ed Begley Jr., Wallace Shawn ja Paul Mazursky.
Mary Woronov oli ehdolla roolistaan vuoden 1990 Independent Spirit Awardin saajaksi parhaasta naissivuosasta.

Juonitiivistys

Clare Lipkin (Bisset) on tuore vaimo, joka yrittää selvitä vieraansa Lisabethin, tämän himokkaan ex-miehen (Shawn) ja oman perheensä ongelmista. Hän ahdistuu myös vastikään kuolleen aviomiehensä (Mazursky) haamun takia.
Lisabethin ystävä Juan (Beltran) ja Claren autonkuljettaja Frank (Sharkey) lyövät vetoa siitä, kumpi saa ensin vieteltyä toisen työnantajan. Biseksuaali Frank laittaa peliin myös rahaa, mutta tahtoo mahdollisen voiton sattuessa kohdalle Juanin vuoteeseen kanssaan. Juan voittaa vedon, mutta väittää hävinneensä, ja niinpä hän ja Frank harrastavat seksiä.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1995 Asko Alanen antoi elokuvan Suomessa julkaistulle VHS-kasettiversiolle neljä tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”erinomainen” tai ”lajivalio”. Hän kuvasi elokuvaa herkullisesti elostelevaksi farssiksi, jossa on ”terve annos ’kummaa skeidaa’ ”.
Toivo Kärnä

Opinnot

Kärnän vanhemmat olivat maanviljelijä Matti Kärnä ja Maria Luoma. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1919 Lilja Maria Aholan kanssa. Kärnä kävi kansakoulun ja Haminan Taistelukoulun vuonna 1918 sekä Reservin upseerikoulun vuonna 1926 ja kaasunsuojelukurssin vuonna 1927.

Jääkärikausi

Kärnä työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 7. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Hän osallistui vuonna 1917 Polangenissa järjestetyille erikoiskursseille (pommarikurssi).

Suomen sisällissota

Kärnä saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana varavääpeliksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 4. Jääkärirykmentin 11. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Kärnä palveli sisällissodan jälkeen aluksi samassa joukko-osastossa 3. komppanian koulutusaliupseerina, kunnes hänet siirrettiin samoihin tehtäviin Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Vielä vuoden 1918 puolella hänet komennettiin Sortavalan Rajavartioryhmän 3. pataljoonaan, missä hän palveli kunnes vuonna 1920 hänet siirrettiin takaisin Kaartin jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Vuonna 1921 hänet siirrettiin komppanianvääpeliksi Suomen Valkoisen kaartin 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin vielä samana vuonna koulutusaliupseeriksi Porin rykmentin 1. konekiväärikomppaniaan, missä hän palveli vuoteen 1923 saakka, jolloin hänet siirrettiin rajavartiolaitoksen palvelukseen ja sijoitettiin aluksi komppanianvääpeliksi ja myöhemmin nuoremmaksi upseeriksi Joensuun Rajavartiostoon. Tässä toimessa hän oli aina vuoteen 1937 saakka tehden sinä aikana useasti myös komppanianpäällikön viransijaisuuksia. Vakinaisesta palveluksesta Kärnä erosi vuonna 1937 ja siirtyi vakuutusasiamieheksi Vakuutusyhtiö Suomen palvelukseen ollen vakuutusyhtiön palveluksessa talvisodan kynnykselle saakka.

Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan Kärnä osallistui komppanianpäällikkönä Erillinen Pataljoona 23:ssa ja myöhemmin saman pataljoonan komentajana osallistuen taisteluihin Valamossa ja Mantsinsaaressa. Välirauhan aikana hän palveli edelleen samassa joukossa, kunnes hänet siirrettiin tuttuun ympäristöön Joensuun Rajavartiostoon, mutta siirrettiin myöhemmin komppanianpäälliköksi 10. prikaatiin. Jatkosodan puhjettua hänet komennettiin komppanianpäälliköksi Jalkaväkirykmentti 29:n I pataljoonan 1. Konekiväärikomppaniaan, missä joukossa hän haavoittui 9. heinäkuuta 1941 Tsiipakassa ja menehtyi saamiinsa vammoihin seuraavana päivänä. Kärnä haudattiin Joensuun sankarihautaan.
Hawiye

Hawiye on somaliklaani, jonka jäsenet asuvat Somaliassa, Keniassa ja Etiopiassa. Joidenkin lähteiden (esimerkiksi CIA:n) mukaan Hawiye on Somalian suurin klaani, johon kuuluu 25 % maan väestöstä.  
Klaaniin kuuluvat muiden muassa seuraavat alaklaanit: dububle,Habargidir, Abgaal, Baadi-adde, Gaaljele, Hawaadle ja Murursado. Somaliassa Hawiye-klaanin jäseniä asuu Shabeellaha Hoosessa, Shabeellaha Dhexessä, Banaadirissa, Mudugissa, Nugaalissa, Baayssa ja Bokoolissa.
Hawiye-klaani saapui Afrikan sarven alueelle 700- tai 800-luvulla. Juba- ja Shabellejokien maanviljelysalueelle muuttaneet Hawiye-paimentolaiset aikoinaan myös orjuuttivat Rahanwey-klaanin maanviljelijöitä . Ensimmäiset kirjalliset mainininnat Hawiyesta ovat 12. ja 13. vuosisadalta, kun arabitutkimusmatkailijat kuvailevat Mercan kaupunkia ”Hawiye-maan pääkaupungiksi” .
Höyhenmätä

Höyhenmätä (PBFD) on erittäin tarttuva virustauti, jota esiintyy papukaijoissa. Se aiheuttaa höyhenten, kynsien ja nokan kasvun epänormaaliutta sekä heikentää linnun immuunijärjestelmää aiheuttaen toissijaisia bakteeri- ja virussairauksia. Höyhenmätään ei ole hoitoa, mutta leviämistä voi estää eristämällä tartunnan saaneet yksilöt terveistä linnuista.
Daniel Dolenc

Ura

Dolenc on Espoo Basket Teamin kasvatti ja hän edusti seuran juniorijoukkueita kauden 2009–2010 loppuun asti. Vuonna 2010 hän siirtyi Espoon Honkaan, joiden juniorijoukkueissa hän voitti ensimmäisenä kautenaan A-nuorten Suomen-mestaruuden. Lisäksi hän debytoi seuran paidassa Korisliigassa kaudella 2010–2011, vaikka pelasikin enemmän seuran kehitysjoukkueessa I-divisioonassa.
Dolenc edusti seuraa vuoteen 2013 asti, jolloin hän siirtyi Kouvoihin. Hänellä oli jo voimassa oleva sopimus Hongan kanssa kaudesta 2013–2014, mutta osapuolet purkivat sopimuksen. Kaudesta 2015–2016 lähtien Dolenc on edustanut BC Nokiaa.
Kääntöpiiri (kustantamo)

Kääntöpiiri oli 1980-luvun lopulla perustettu suomalainen pienkustantamo, joka oli erikoistunut julkaisemaan naiskirjailijoiden kirjoittamaa ja kehitysmaa-aiheista kirjallisuutta. 1990-luvun alussa yhtiö julkaisi lehteä Kääntöpiiri: Naisten kirjallisuus- ja kulttuurilehti. 1990-luvun lopulla julkaisutoiminta loppui ja Like-kustantamo osti yhtiön. Kääntöpiiri toimi Liken piirissä muutaman vuoden ajan erillisenä yhtiönä kunnes sulautettiin lopullisesti Likeen.
Divest Group

Yritys

Divest Group -konserniin kuuluu kuusi tytäryhtiötä: rekrytointiyritys Assidu Finland Oy, taloushallinnon palvelukeskus Clarus Oy, talousjohdon konsulttiyritys Gutta Oy, Savonlinnassa ja Mikkelissä toimiva puhelinmyynti- ja tilitoimistoyritys Sametti Oy, tilitoimistoketju Suomen Talousverkko Oy ja pääomasijoitusyhtiö Guida Invest Oy.
Suomen Talousverkko Oy on franchising-periaatteella toimiva tilitoimistoketju. Talousverkko tuottaa tilitoimistopalveluja sekä talousjohdon ja taloushallinnon konsultointipalveluja. Suomen Talousverkko on perustettu vuonna 2007. Talousverko on valtakunnallinen ketju, jonka toimialueena koko Suomi. Toimipisteitä on paikkakunnilla Helsinki, Espoo, Vantaa, Hyvinkää, Jyväskylä, Lohja, Oulu, Forssa, Kotka, Kouvola, Kuopio, Lahti, Lappeenranta, Loppi, Mikkeli, Nurmijärvi, Pori, Porvoo, Raisio, Rovaniemi, Savonlinna, Tallinna, Tampere, Tornio, Turku, Vaasa ja Valkeakoski.
Konserniin kuuluva Gutta Oy on Accenturen ja Talouselämä-lehden kanssa mukana valitsemassa Vuoden Talousjohtaja -palkinnon saajaa. Divest Group on mukana HelsinkiMission Nuorten Kriisipisteen kanssa nuorten pahoinvointia ehkäisevässä Oikeus turvalliseen kouluun -kampanjassa.