google/wiki40b huggingface dataset:
Vendor

Historia

Vendor on perustettu 1969 Ahvenanmaalla maahantuontiyhtiöksi. Vuoteen 1990 asti yhtiön toimialana oli laaja-alainen maahantuonti, ja se toi maahan muun muassa viihdepeliautomaatteja, jukeboxeja, kahvilaitteita, myymäläkalusteita ja autonpesukoneita.
Vuosina 1991−1993 Vendor muutti yritysstrategiaa ja päätti keskittyä kahvilaitteisiin. Laitevalikoima keskitettiin muutaman yrityksen tuotteisiin. 
Vendorin liiketoiminta on kasvanut tasaisesti vuodesta 1993 lähtien. Yritys on kasvanut orgaanisesti sekä yritysostoin. 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen aikana Vendor avasi pääkaupunkiseudun ja Ahvenanmaan ulkopuolelle useita myynti- ja huoltopisteitä. Laajeneminen ulkomaille alkoi Virosta vuonna 2002. Sen jälkeen olivat vuorossa Latvia ja Liettua vuonna 2004. Yritys laajeni Ruotsiin 2006 ja Norjaan 2011.
Oy Vendor Group Ab perustettiin vuonna 2008 vastaamaan ulkomaantoiminnoista ja koko konsernin kehittämisestä.
Paulig-konserni hankki enemmistöosuuden, 51 %, Vendorista vuonna 2010 ja yhtiöstä tuli osa Pauligin kahvidivisioonaa. Myöhemmin vuonna 2013 Paulig hankki omistukseensa loput 49 % Vendorin osakkeista.

Toiminta ulkomailla

Vendor Group toimii tytäryhtiöittensä kautta Virossa, Liettuassa, Latviassa, Ruotsissa ja Norjassa.
PFA:n vuoden pelaaja

PFA:n vuoden pelaaja on jokaisen Englannin jalkapalloilukauden päätteeksi jaettava palkinto kauden parhaalle pelaajalle. Palkinnon jakaa jalkapalloilijoiden ammattiliitto Professional Footballers' Association. Voittaja valitaan liittoon kuuluvien pelaajien äänestyksellä. Palkinnon voi saada kuka tahansa Englannissa pelaava pelaaja kansallisuudesta riippumatta.
Ensimmäisen kerran palkinto jaettiin vuonna 1974, jolloin sen voitti Leeds Unitedin Norman Hunter. Palkinnon on onnistunut voittamaan kahdesti viisi pelaajaa – Mark Hughes, Alan Shearer, Thierry Henry, Cristiano Ronaldo ja Gareth Bale. Heistä Shearer on ainoa, joka on saanut palkinnon kahdessa eri seurassa.
Pelaajat arvostavat kanssapelaajiltaan saamaa palkintoa, mutta sen jakomenetelmää on myös kritisoitu. Arvostelijoiden mukaan pelaajien suoritusta pitäisi arvioida koko kuluvan kauden perusteella, mikä ei ole mahdollista äänestyksen päättyessä maaliskuussa.
Anton Soini

Anton Johan Soini (oikea etunimi Antti, sukunimi vuoteen 1912 Kyyriäinen; 9. joulukuuta 1888 Iisalmi – 29. huhtikuuta 1961 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatterinjohtaja.
Soini aloitti uransa Iisalmen teatterissa muun muassa Kalle Viherpuun kanssa. Myöhemmin hän työskenteli muun muassa Helsingin Työväen Teatterissa ja Helsingin Kansanteatterissa ja toimi muun muassa Sörnäisten Työväen Näyttämön ja Vaasan Työväen Teatterin johtajana. Soini esiintyi paljon teatterissa ja elokuvissa. Hänet tunnettiin usein kasvojensa avulla. Soini oli sivuroolien erikoismies, ja teki sivurooleja paljon varsinkin Pekka Puupää -elokuvissa ja Niskavuori-elokuvissa.
Hänen suurimmat roolinsa olivat vaskiseppä Grönberg kadonneessa elokuvassa Tee työ ja opi pelaamaan (1936) ja Pietolan isäntä vuoden 1951 Tukkijoella-elokuvassa.
Anton Soini oli naimisissa Hilma Mäkeläisen kanssa vuosina 1924–1936. Avioliitosta syntyi kolme lasta: Armas (1924–1924), Maire (s. 1925) ja Aimo (s. 1929).
Alexis Vuillermoz

Saavutuksia

Lähteet: Cycling Arvchives, Pro Cycling Stats
Marco Simoncelli

Marco Simoncelli (lausutaan [ˌsimɔnˈt͡ʃɛlli]; 20. tammikuuta 1987 Cattolica, Italia – 23. lokakuuta 2011 Sepang, Malesia) oli italialainen ratamoottoripyöräilijä, joka ajoi MotoGP-sarjassa ja oli 250cc-luokan maailmanmestari vuodelta 2008.
Simoncelli voitti vuosina 1996–2000 Italian Minimoto-mestaruuden. Vuodeksi 2002 hän siirtyi Euroopan sarjaan 125cc-luokkaan ja voitti samana vuonna mestaruuden. Vuonna 2003 Simoncelli nousi MotoGP-sarjan 125cc-luokkaan, jossa hän kilpaili Matteoni Racing Team -tallissa. Seuraavaksi kaudeksi 2004 Simoncelli siirtyi Rauch Bravo -tiimiin ja otti uransa ensimmäisen MM-sarjan voiton sateisella Jerezin radalla.
Kauden 2005 jälkeen Simoncelli nousi 250cc–luokkaan, jossa hän ajoi Metis Gilera -tiimissä myös kaudet 2006 ja 2007. Kaudella 2008 hänen kautensa alkoi tasapainoisesti, mutta koko loppukauden hän hallitsi ylivoimaisesti monia kilpailuja ja voitti lopulta uransa ensimmäisen maailmanmestaruuden. Hänen huhuiltiin siirtyvän jo kaudeksi 2009 MotoGP-luokkaan, mutta hän päätti kuitenkin jäädä puolustamaan mestaruuttaan 250cc:iin. Hän sijoittui sarjassa kolmanneksi.
Kaudeksi 2010 Simoncelli siirtyi Honda Gresini talliin MotoGP-luokkaan, ja hän oli loppupisteissä kahdeksas. Vuonna 2011 Simoncelli otti MotoGP-luokan ensimmäisen paalupaikkansa Kataloniassa ja ajoi kaksi kertaa palkintokorokkeelle Tšekin Brnossa ja Australian Philip islandilla.

Kuolema

Simoncelli sai surmansa Malesian osakilpailussa 23. lokakuuta 2011. Simoncelli menetti pyöränsä hallinnan mutkassa, minkä jälkeen hän ajautui takaa tulevien Colin Edwardsin ja Valentino Rossin eteen. Nämä eivät voineet välttää törmäystä vaan osuivat Simoncelliin kohtalokkain seurauksin.
Simoncelli siunattiin ja haudattiin Corianossa 27. lokakuuta. Kirkossa oli myös hänen kaksi moottoripyöräänsä: 250-kuutioinen pyörä, jolla hän voitti maailmanmestaruuden 2008, sekä viimeisellä kaudella kilpakäytössä ollut pyörä. Hautajaistilaisuus lähetettiin suorana useilla televisiokanavilla sekä jättimäisellä näytöllä läheisellä Misanon moottoriradalla. Misanon moottorirata nimettiin myöhemmin Marco Simoncellin mukaan.
Superman (vuoden 1988 videopeli)

Pelattavuus

Pelaajan käytössä on pelin päähahmo Teräsmies, jolla on tarkoitus pelastaa Metropolis Lex Luthorilta, sekä maaplaneetalle Krypton planeetalta karkotetuilta rikollisilta. Pelaaja aloittaa pelin Clark Kentinä ja kykenee muuntautumaan Teräsmieheksi vasta kun tämän supervoimamittari on täynnä. Lisäksi Teräsmiehen erikoisvoimat, kuten laserkatse, röntgenkatse, superpuhallukset ja superlento vaativat erinäisten esineiden keräilyä ennen kuin voimat saa käyttöönsä.
Variksenmarjat

Levinneisyys

Variksenmarja esiintyy sirkumboreaalisella alueella. Empetrum eamesii esiintyy Pohjois-Amerikassa itäisessä Kanadassa ja koillisissa Yhdysvalloissa. Empetrum rubrum esiintyy Etelä-Amerikan eteläosassa Patagoniassa ja Falklandinsaarilla.
Suomessa esiintyvä variksenmarja on yleinen tai hyvin yleinen koko maassa. Alalajit etelänvariksenmarja ja pohjanvariksenmarja esiintyvät koko Suomessa, jälkimmäisen levinneisyys painottuu pohjoiseen.
Tukikudostulehdus

Mekanismi

Parodontiitin esiaste on gingiviitti, joka on vielä hoidettavissa hyvällä suuhygienialla ja jonka aiheuttamat kudosvauriot eivät ole peruuttamattomia. Puolustusvasteen laskiessa elimistön immuunijärjestelmä puolustautuu bakteereita vastaan kudostuholla. Kudostuho rajoittuu hampaan läheisyyteen, koska elimistön tärkein tavoite on pitää tulehdus paikallisena. Kiinnityssäikeitä ja alveoliluuta häviää asteittain: ientaskut syvenevät, hammasvälit laajenevat, hampaat saattavat heilua tai hampaita saatetaan jopa joutua poistamaan menetetyn kiinnityksen vuoksi. Äärimmäisessä tapauksessa, mikäli hoitoon ei hakeuduta, irtoavat hampaat suusta itsestään.

Esiintyvyys ja vaikutukset terveyteen

Jo 15-18-vuotiaista nuorista Suomessa joka kuudennella on alkavaa parodontiittia, joka todetaan ientaskun syvenemisenä. Hoitamaton parodontiitti voi olla riskitekijä ihmisen yleisterveydelle, koska joidenkin tutkimusten mukaan parodontiitti voi lisätä riskiä sairastua sepelvaltimotautiin ja ateroskleroosiin. Parodontiitti on aikuisilla yleisin syy hampaiden menettämiseen. 
Riski parodontiitin sairastuvuuteen on yksilöllinen ja perinnöllinen. Altistavia tekijöitä parodontiitin sairastuvuuteen ovat huono suuhygienia, tupakointi, diabetes, alempi sosioekonominen luokka sekä häiriöt elimistön leukosyyttien määrässä ja toiminnassa.

Hoito

Parodontiitin hoito suoritetaan hammaslääkärin ja/tai suuhygienistin antamalla hoidolla. Hoito koostuu pääsääntöisesti hampaiden ja ientaskualueiden mekaanisesta puhdistuksesta ultraäänilaitteella ja käsi-instrumenteilla. Puhdistuksessa poistetaan hammaskivi ja plakkikertymät sekä infektoitunut juurisementti. Tarvittaessa voidaan ientaskuista ottaa mikrobinäytteet, ja hoidon tukena voidaan käyttää antibioottihoitoa. Hoidon hyvän onnistumisen edellytys on riittävän hyvä omahoito.
Purjehdus kesäolympialaisissa 1952 – 6mR

6mR -luokan purjehdus olympiakisoissa 1952 suoritettiin Harmajalla. Kilpailu käsitti seitsemän osakilpailua, joista kukin venekunta sai laskea hyväkseen kuusi parasta sijoitusta. 55 miestä ja yksi nainen 11 kansakunnasta otti osaa kilpailuun. Luokka oli viimeistä kertaa olympiakisojen ohjelmassa, jossa se oli ollut 1908 lähtien.
Oma

Oma (alun perin Kokino, kylän ensimmäisen talon asukkaiden mukaan) (ven. О́ма) on kylä ja Oman maalaiskunnan keskus Zapoljarnyin piirissä Nenetsian autonomisen piirikunnan länsiosissa Pohjois-Venäjällä.
Kylä sijaitsee Omajoen alajuoksun itärannalla, linnuntietä 17 kilometriä ja vesitse 47 kilometriä ylävirtaan joen laskukohdasta Barentsinmeren Tšošanlahteen. Nenetsian autonomisen piirikunnan länsiosissa sijaitsevaan Oman kylään ei ole ympärivuotisia tieyhteyksiä. Linnuntietä noin 300 kilometrin päässä idässä sijaitseva Nenetsian pääkaupunki Narjan-Mariin on saavutettavissa lähinnä lentäen. Lentoja on myös Arkangeliin. 
Oma on nykyään osuuskuntamaisesti toimivan porotalouskolhoosin kotikylä. Kylästä löytyy myös lastentarha, koulu, terveysasema, postitoimisto ja pienlentokenttä.

Oman maalaiskunnan väestö

Kylä syntyi 1800-luvun alkupuolella kulkureitin varrelle; ensimmäiset asukkaat olivat Venäjän vanhauskoisia. Vuonna 1837 kylässä oli yksi talokunta, vuonna 1859 kaksi taloa ja 20 asukasta. Vuoteen 1922 mennessä talojen määrä oli kasvanut 22:een ja asukasluku 94:ään. 2000-luvun alussa taloja oli Oman kylässä noin 300 ja väestöä 930 henkeä. Väestö koostuu valtaosin venäläisistä, joskin noin 150 nenetsiä asui myös kylässä. Maalaiskunnan muita kyliä ovat noin 30 kilometriä idempänä sijaitseva Snopa (130 as. 2000-luvun alkupuolella) ja 30 kilometriä lännempää löytyvä Vižas (170 as. 2000-luvun alkupuolella).
Sittemmin väkiluku on kunnassa supistunut: vuoden 2010 väestönlaskennan mukaan koko Oman kyläneuvoston maalaiskunnassa asui yhteensä 937 henkeä.
Venäjän–Turkin sota (1787–1792)

Venäjän–Turkin sota (1787–1792) oli jatkoa Venäjän–Turkin sodalle 1768–1774, joka oli päättynyt Venäjän voittoon. Sodan jälkeen Venäjä oli ottanut omin päin haltuunsa alueita Mustanmeren rannoilta, mikä ei miellyttänyt Turkkia. Se vaati Venäjää vetämään joukkonsa pois Krimiltä. Sota syttyi 19. elokuuta 1787. Turkki kävi samaan aikaan sotaa Itävaltaa vastaan (1787–1791), joten Venäjä ja Itävalta olivat tässä sodassa liittolaisia.
Alkuvuonna 1787 Venäjän keisarinna Katariina Suuri teki propagandamielessä puolivuotisen tarkastusmatkan Venäjän haltuun otetulla Novorossijan alueella. Matka tunnetaan erityisesti väitetyistä Potemkinin kulisseista. Krimin takaisia alueita asutettiin ja venäläistettiin sotamarsalkka Grigori Potjomkinin johdolla.
Sodassa Turkin armeija oli alakynnessä siitä huolimatta, että se oli Venäjän armeijaa suurempi. Kenraali Aleksandr Suvorovin joukot löivät syyskuussa 1789 Rymnikin taistelussa turkkilaiset Yusuf paššan johtamat joukot. Laivastojen yhteenotto tapahtui elokuussa 1791 Kaliaksin meritaistelussa, ja sekin oli Venäjälle menestyksekäs. Turkki oli valmis rauhanneuvotteluihin.
Rauha solmittiin Jassyssä vuoden 1792 alussa. Sopimuksessa vahvistettiin Venäjän oikeus Krimin niemimaan omistukseen. Etelä-Bug- ja Dnestrjokien välinen alue Moldovassa siirtyi Venäjän omistukseen. Venäjän tarkoituksena oli seuraavaksi luoda suojelukseensa Turkilta otettava Kreikan kuningaskunta, mutta suunnitelma ei toteutunut.
Periskooppi

Periskooppi on peileihin perustuva optinen apuväline, jonka avulla voi tehdä havaintoja piilosta tai jonkin näköesteen takaa. Yksinkertaisimmillaan periskooppi on suora putki, jonka molemmissa päissä on 45° kulmaan asetettu peili. Tämäntyyppisiä periskooppeja käytetään yleisesti esimerkiksi panssarivaunuissa. Sukellusveneissä käytetään puolestaan hieman monimutkaisempia periskooppeja, joissa peilit on korvattu prismoilla. Näin kohteita voidaan suurentaa.
Haarakaukoputki voi toimia periskoopin tavoin.
Martti Ruuth

Martti Johannes Ruuth (s. 30. lokakuuta 1870 Enonkoski – 8. toukokuuta 1962 Helsinki) oli suomalainen opettaja, dosentti, kirkkohistorioitsija ja professori.

Elämä

Ruuth toimi Helsingin suomalaisen normaalilyseon lehtorina vuosina 1902–1918. Vuonna 1918 punaiset vangitsivat Ruuthin perheineen ja kuljettivat Hämeenlinnaan. Vangitsemisesta, lyhyeksi jääneestä vankeusajasta Hämeenlinnassa ja vankeudesta vapautumisesta on säilynyt Ruuthin oma muistelmakuvaus. Vuosina 1918–1922 hän toimi Helsingin yliopiston ylimääräisenä professorina, josta nousi koulussa varsinaisen professorin virkaan vuonna 1922 ja toimien siinä virassa aina vuoteen 1937 saakka. Hän toimi myös Kotimaa-lehden päätoimittaja vuosina 1919–1943 sekä Suomen kirkkohistoriallisen seuran sihteerinä 1920–1933 ja sen puheenjohtajana vuosina 1934–1958.

Perhe

Ruuthin vanhemmat olivat ruukinpappina Enonkoskella ja sittemmin kappalaisena Mäntyharjulla toiminut, Askolasta kotoisin oleva Ismael Ruuth (1828–1875) ja hänen sysmäläinen vaimonsa Charlotta Wilhelmina Blondine Boisman (1828–1907). Ruuth oli perheen seitsemästä  lapsesta nuorin. Lapsikatraaseen kuuluivat hänen lisäkseen tyttäret Martta (Saloheimo), Alima (Cantell) ja Naemi sekä pojat Otto, Karl ja Hanniel (Hanno). Isä Ismael Ruuth kuoli Mäntyharjussa malariaan, kun Martti Ruuth oli vain viisivuotias. Blondine Ruuthin leskenvuosien täytyttyä Mäntyharjussa perhe muutti Helsinkiin, jossa äiti piti koulukotia, ja Martti Ruuth pääsi Normaalilyseoon oppilaaksi. 
Martti Ruuth solmi avioliiton 1903 Helsingistä kotoisin olevan opettaja Anna Maria Boxströmin kanssa, jonka vanhemmat olivat valtioneuvos Adolf Boxström ja Julia Alfthan. Ruuthit saivat neljä lasta: Anna-Maija (1908–1911), kaksospojat Hanno Ismael (1910–1933) ja Martti Adolf (vuodesta 1935 Ruutu) (1910–2005), joista jälkimmäinen tuli tunnetuksi historiantutkijana, koulutuspolitiikkona ja musiikkimiehenä. Jaakko Torsten (vuodesta 1935 Ruutu) (1913–2005) tuli puolestaan tunnetuksi diplomi-insinöörinä sekä Porin puuvillan johtajana.
Kouvolan seudun ammattiopisto

Kouvolan seudun ammattiopisto (KSAO) on Kouvolan seudulla toimiva monialainen toisen asteen oppilaitos, jossa voi opiskella lähes viittäkymmentä perus-, ammatti- ja erikoisammattitutkintoa. Opiskelijoita KSAO:lla on lähes 3 150, joista noin 2 100 nuorta opiskelee KSAO:n seitsemässä eri toimipisteessä, noin 800 KSAO Aikuisopistossa sekä noin 500 oppisopimuksella. Henkilökuntaa KSAO:lla on yhteensä noin 250.

Opintoalat

KSAO:n seitsemältä eri koulutusalalta löytyy lähes 40 eri perustutkintomahdollisuutta. Opintoaloja ovat luonnontieteiden ala, tekniikan ja liikenteen ala, kulttuuriala, luonnonvara- ja ympäristöala, sosiaali-, terveys- ja liikunta-ala, yhteiskuntatieteiden, liiketalouden ja hallinnon ala, matkailu, ravitsemus ja talousala.
Lihakarja

Lihakarja on nautakarjaa, jota kasvatetaan lihantuotantoa varten. Parhaiten lihakarjaksi soveltuvat lihakarjarotuiset naudat, jotka on jalostettu lihantuotannon tarpeisiin.
Lihakarjan tuotantovaihtoehtoja on käytännössä kolme: 1) kasvattaa lihakarjaa lypsykarjan ohessa, jolloin lihakarja saadaan omasta lypsykarjasta, pääosin sonnivasikoista, 2) muodostamalla lihakarja ostetuista vasikoista, 3) harjoittamalla itseuudistuvaa lihakarjataloutta, jossa lehmiä pidetään ainoastaan vasikoiden tuottamista varten. Lypsykarjan määrän voimakkaasti vähentyessä on tuotantovaihtoehdoksi käytännössä jäänyt itseuudistuva lihakarjatalous.
Lihakarjarotuja ovat muun muassa charolais, limousin, hereford, aberdeen-angus ja ylämaankarja, jonka suosio Suomessa on viime aikoina kasvanut ja joka soveltuu erityisen hyvin lihakarjan kasvatukseen. Ayrshireä ja friisiläisiä lypsykarjarotuja voidaan risteyttää suunnitelmallisesti lihakarjarotujen kanssa.
Trollshovdan ruukki

Trollshovdan ruukki toimi Tammisaaressa Trollshovdan kylässä Trollshovdavikenin pohjukkaan laskeneen puron varrella vuosina 1840–1915. 
Trollshovdan ruukin ja masuunin perusti vuorineuvos John Julin joka sai ruukille privilegion 1840. Ruukin masuuni käytti aluksi Julinin omista kaivoksista saatua rautamalmia sekä Itä-Suomesta kuljetettuja järvi- ja suomalmeja. 1870-luvulla masuuni siirtyi käyttämään yksinomaan Ruotsista tuotua rautamalmia. Ruukki oli 1900-luvun alussa käynyt vanhanaikaiseksi ja kun ensimmäisen maailmansodan puhkeaminen 1914 lopetti malmintuonnin Ruotsista ruukin malmivarastot käytettiin loppuun ja sen toiminta päättyi kesällä 1915. 
Ruukkialueella on jälkellä rakennusten pohjia ja jäännöksiä voimakanavista. Kallioiden välissä Degergårdsträsketin järven ja merenlahden puolivälissä sijainneen masuunin lähellä on säilynyt malmikasa ja kalkkikiveä. Merenlahden pohjukassa ja länsirannalla oli aikoinaan 12–13 slagitiilistä hiiliuunia joista 1980-luvulla oli jäljellä neljä ja yksi muutettu kappelirakennukseksi.
Luokkakokouksen blondit: Näin kaikki alkoi

Juoni

High Schoolista valmistuneet Romy ja Michele yrittävät epätoivoisesti päästä pois kotikaupungistaan Tuscosta, Arizonasta. He päätyvät asumaan Hollywoodiin, jossa he huomaavat unelmansa tutustua rikkaisiin ja kuuluisiin henkilöihin. Kaksikon elämä olisi vielä täydellinen mikäli he pääsisivät Ozone yökerhoon. Romy ja Michele säästävät rahaa yökerhoa varten, jonka keräämiseen meni kolme vuotta. Kaksikon elämä kuitenkin muuttuu törmättyään Lindaan.
Matti Koponen

Matti Koponen (26. huhtikuuta 1917 Kuopio – 17. maaliskuuta 1994 Tampere) oli suomalainen rovasti ja sosiaalineuvos. Hän oli mukana diakoniatyössä ja Tampereen kunnallispoliitikassa.
Koponen vihittiin papiksi 1943. Hän toimi jatkosodan aikana valitusupseerina ja sotilaspappina Itä-Karjalassa. Hän oli aluksi Maaselän piirin valistustoimistossa Paateneessa ja toimi sitten vuoden 1942 alusta lähtien 700 asukkaan Sellin kylän "kyläpäällikkönä". Koponen perusti kylään muun muassa kansanopiston ja organisoi iltarippikoulun. Hän oli marraskuusta 1943 alkaen Paatenen Viesti-lehden päätoimittajana. Koponen oli elokuussa 1991 Sellin kylän Spuassun praasniekassa kunniavieraana.
Sotien jälkeen Koponen toimi Liikemiesten lähetysliiton toiminnanjohtajan ja oli Tampereen seurakuntien diakoniajohtajana 1970–1987. Hän kehitti johtajakaudellaan muun muassa vanhusten päivähoitotoimintaa ja mielenterveyspotilaiden avohuoltoa. Koponen oli Tampereen kaupunginvaltuuston jäsenenä vuodesta 1964 alkaen ja hän oli myös valtuuston puheenjohtajana.
Koponen kuoli maaliskuussa 1994 avantouinnin yhteydessä saamaansa sairauskohtaukseen.
Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa

Banaanikärpäsen kasvatus laboratoriossa tapahtuu tasaisessa lämpötilassa pidetyissä ja ilmavasti suljetuissa lasipulloissa, joiden pohjalle on valettu puuromaista kärpäsen toukkien ja aikuisten ravintoalustaa. Laboratorioissa banaanikärpäsiä käytetään  muun muassa erilaisissa geneettisissä ja fysiologisissa tutkimuksissa. Tutkimuksia varten laboratoriossa tulee olla mahdollisuus kasvattaa ja risteyttää useita erilaisia kärpäskantoja.

Kasvatuspullot ja sukupolvenkierto

Banaanikärpäsiä kasvatetaan pienissä lasipulloissa, jotka on suljettu ilmavasti joko sideharsolla tai vaahtomuovitupolla. Kantoja ylläpidetään suuremmissa, yleensä noin 200 ml:n vetoisissa kasvatuspulloissa. Haluttujen yksilöiden risteytys ja näiden jälkeläisten nopeampi kasvatus tehdään pienemmissä, yleensä noin 50 ml:n vetoisissa risteytyspulloissa. FlyBasen kautta tai suoraan kantakeskuksista postitse tilatut yksilöt kuljetetaan tätäkin pienemmissä, noin 10 ml:n muovipulloissa, joista ne on siirrettävä suurempiin pulloihin.
Koska banaanikärpänen on vaihtolämpöinen eliö, on sen sukupolven kierto riippuvainen kasvatuslämpötilasta. Siksi kasvatuspulloja pidetään yleensä kasvatushuoneessa, jonka lämpötila on vain noin 18 astetta. Tässä lämpötilassa banaanikärpäsen kehitys kestää noin 4 – 5 viikkoa. Risteytykset taas tehdään korkeammassa lämpötilassa, joka on yleensä noin 24 astetta. Näin kärpäset kehittyvät nopeammin ja risteytyksen tulos saadaan nopeammin selville. Kasvatuspulloissa olevat kärpäset siirretään uusiin pulloihin noin kuuden viikon välein, jotta ruoka olisi aina tuoretta ja etteivät banaanikärpäsen taudit pääsisi leviämään pulloissa. Yleensä samaa kantaa olevat eri pullot vaihdetaan noin kahden viikon väleillä, jotta osa pulloista on aina tuoreita.

Kantakirjat ja kantojen tilaus

Jokaisesta laboratoriossa ylläpidettävästä kannasta pidetään yleensä omaa kantakirjaa, johon merkitään kunkin kannan genotyyppi, sen ylläpidon vaativat erikoistoimenpiteet sekä havaitut sairaudet ym. Osa banaanikärpäslaboratorioista ylläpitää näitä tietoja myös internetissä. Banaanikärpästutkimuksen perinteiden mukaisesti useimmat laboratorioista ovat valmiita lähettämään ylläpitämiään kärpäskantoja maksutta muille tutkijoille, jotta myös nämä saavat tehdä kokeita harvinaisilla kannoilla. Maailmalla on myös muutamia niin sanottuja kaupallisia kantakeskuksia, jotka ylläpitävät suuria määriä erilaisia kärpäskantoja ja joiden kautta voi helposti tilata useimpia yleisiä mutanttikantoja. FlyBase, joka ylläpitää listaa kaikista tunnetuista mutanttikannoista, listaa myös sivuillaan kantojen saatavuustietoja.
Dieudonné Yougbaré

Dieudonné Yougbaré (16. helmikuuta 1917 Koupéla – 4. marraskuuta 2011) oli burkinafasolainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 8. huhtikuuta 1945 ja nimitettiin Koupélan hiippakunnan piispaksi 29. helmikuuta 1956. Piispaksi vihkiminen seurasi 8. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Pierre-Marie Gerlier, jota avustivat Emile-Joseph Socquet ja André-Joseph-Prosper Dupont.
Yougbaré osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 1. kesäkuuta 1995.
Iiris Kalliola

Iiris Kalliola (s. 1959 Valkeakoski) on suomalainen tietokirjailija. Hän on kirjoittanut ja suomentanut tietokirjoja biologian alalta erityisesti lapsille. Hän toimi Suomen tietokirjailijoiden Uudenmaan aluevastaavana 2015-2017.
Vuonna 2011 Kalliola palkittiin tiedonjulkistamisen valtionpalkinnolla yhdessä Lasse J. Laineen kanssa teoksesta Suomen lasten luontokirja. Sama teos oli vuonna 2010 WWF:n valitsema Vuoden luontokirja. Vuonna 2013 Kalliola palkittiin Tietopöllö-palkinnolla ja 2016 Lauri Jäntin säätiön Tieto-Lauri -palkinnolla  yhdessä Lasse J. Laineen kanssa teoksesta Suomen lasten retkeilyopas.   
Kalliola on koulutukseltaan biologi Helsingin yliopistosta.
Pinaattikiinankaali

Käyttö

Pinaattikiinankaalin lehtiä ja lehtiruoteja käytetään vihanneksena varsinkin Kaakkois-Aasiassa ja Etelä-Kiinassa, nykyään muuallakin. Lehdet ruoteineen voidaan tarjoilla raakana salaateissa tai monin eri tavoin kypsennettynä. Aasiassa ne tarjoillaan useimmiten pannulla paistettuna tai höyrytettynä muiden vihannesten kanssa. Niitä käytetään myös monissa keitoissa ja curry-tyyppisissä ruoissa. Myös kukintovarsia kukkineen ja kasvin naurismaista pääjuurta voidaan käyttää ravintona.

Ravintosisältö

Sata grammaa pinaattikiinankaalia sisältää 2,18 grammaa hiilihydraatteja, 0,2 grammaa rasvaa ja 1,5 grammaa proteiinia. Pinaattikiinankaali on hyvä A-, C- ja K-vitamiinien lähde; 100 grammaa sisältää 149 prosenttia aikuisen ihmisen keskimääräisestä suositellusta päiväsaannista A-vitamiinia, 75 prosenttia suositellusta päiväsaannista C-vitamiinia ja 38 prosenttia suositellusta päiväsaannista K-vitamiinia.

Kuvaus

Pinaattikiinankaali on yksi- tai kaksivuotinen kasvilajike. Sen paksuruotiset lehdet kasvavat ruusukkeena noin 90 senttimetrin korkeuteen. Kukinta on touko- ja elokuun välillä. Kukat ovat kaksineuvoisia, ja kasvi on itsepölytteinen, mutta sen kukat houkuttavat silti mehiläisiä.