google/wiki40b huggingface dataset:
Korpela (Tuntematon sotilas)

Sotamies Korpela on hahmo Väinö Linnan romaanissa Tuntematon sotilas. Hän on kotoa haettu yli neljänkymmenen vuoden ikäinen nostomies, joka esiintyy kirjan loppupuolella.
Korpela saapuu konekiväärikomppaniaan kymmenen muun täydennysmiehen mukana neuvostoarmeijan suurhyökkäyksen alettua kesäkuussa 1944. Komppania on Laatokan koillispuolella vetäytymässä neuvostojoukkojen painostamana Syväriltä kohti Tarton rauhan rajaa ja kaikki käsiin saadut miehet tarvitaan rintamalle patoamaan päälle vyöryvää hyökkäystä. Kookas, tummaverinen, äyskivä ja kiroileva Korpela puhuu hämäläismurretta, mutta romaanin kertoja ei mainitse hänen tarkkaa kotipaikkaansa. Tulijoissa on Korpelan lisäksi kaksi yli 40-vuotiasta nostomiestä, jotka kaikki määrätään ajomiehiksi, ja kahdeksan alokasta, jotka ovat vain 19-vuotiaita, vuonna 1925 syntyneitä. Luutnantti Koskelan joukkue, joka on kärsinyt suurinta mieshukkaa, saa alokkaista neljä. Näistä romaanin kertoja mainitsee nimeltä kuitenkin vain Asumaniemen, muut jäävät tuntemattomiksi.
Korpela kuvataan antisosiaalisena ja katkerana ihmisenä. Hän on vihainen kaikkea ja kaikkia kohtaan ja osoittaakin sen melkein joka lauseessa. Erityisen kielteisesti hän suhtautuu lottiin ja ”Suomen herroihin”. Korpela kuitenkin pitää hevosista ja tulee niiden kanssa toimeen paremmin kuin ihmisten.
»Missä niitä saatanan luupäitä sitten on? Meinaan, konia taluttaan niin. Että Suomen herra saa rauhassa tehdä rahaa.»
»Saatana, mua ei tartte neuvoo. Minä oon ikäni hevosta ajanu. Älä neuvo minua saatana! Pidä vaan ittestäs huoli niin! Kyllä asia niin on!»
Korpelan suhtautuminen ja puhetapa pysyy samana, puhuipa hän esimiehille tai, kuten seuraavassa sitaatissa, apua häneltä pyytävälle lotalle, jonka polkupyörä on rikkoutunut:
»Ei tässä o ennenkän pyhänä sontaa ajettu. Saatana. Kyllä jämpti on niin.»
Korpelan ja jo aikaisemmin miehiltä solvauksia osakseen saaneen lotan kohtaaminen on yksi romaanin kohutuimmista tapahtumista.
Korpela joutuu palvelemaan majuri Lammion alaisena tämän johtaessa pataljoonan kuormaston vetäytymistä ja heidän välinsä kiristyvät nopeasti äärimmilleen. Korpelan juututtua hevosineen ojaan ilmahyökkäyksen aikana ja Lammion tullessa auttamaan häntä Korpela raivostuu, heittää ohjakset maahan ja vaatii Lammiolta siirtoa ”toiseen porukkaan”. Korpela saa surmansa yrittäessään pelastaa kuormahevosta vihollisen maataistelukoneiden tulituksen keskellä. Korpela sotkeutuu ohjaksiin, putoaa kärryiltä ja pillastunut hevonen raahaa häntä metsään. Perään juossut Lammio löytää ohjaksista irronneen, kuolevan Korpelan makaamasta selällään ja näkee ruumiin alta tulevan vahvan verivirran.
»Ampua sinäkin saatana! Ampua hyvin vaan! Ampua hyvin perkeleesti vaan kus kerran saat! Ettäs pääset mieliteostas. Saatana niin.»
Edvin Laineen ohjaamassa Tuntematon sotilas -elokuvassa Korpelan roolissa oli Topi Kankainen. Rauni Mollbergin vuonna 1985 ohjaamassa uudemmassa elokuvaversiossa hahmoa näytteli Risto Salmi.
New Moon (soundtrack)

Kronologia

Albumia edeltää Twilight-elokuvasarjan ensimmäisen elokuvan Twilight – Houkutus soundtrack-levy Twilight: Original Motion Picture Soundtrack, ja sen jälkeen ilmestyi elokuvasarjan kolmannen elokuvan Twilight – Epäilyksen soundtrack The Twilight Saga – Eclipse: Original Motion Picture Soundtrack.

Tuotanto

Elokuvan soundtrackin, jonka kappaleet on valinnut musiikkisuunnittelija Alexandra Patsavas, julkaisi Chop Shop Records yhdessä Atlantic Recordsin kanssa 16. lokakuuta 2009. Alun perin soundtrack piti julkaista 20. lokakuuta 2009, mutta suuren suosion takia sen julkaisua aikaistettiin neljällä päivällä.
Ensimmäiseen elokuvaan kaksi kappaletta säveltänyt yhtye Paramore ilmoitti, ettei ole halukas osallistumaan toiseen elokuvaan. Twilight – Uudenkuun ohjaaja Chris Weitzin kertoi ennen soundtrackin julkaisua sille tulevan kappaleita yhtyeiltä kuten Radiohead, Muse ja Band of Skulls. 26. heinäkuuta 2009 The Used -bändin laulaja Jeph Howard ilmoitti Twitterin kautta yhtyeensä levyttävän kappaletta Twilight – Uudenkuun soundtrackille. Death Cab for Cutie teki varta vasten elokuvan soundtrackille kappaleen "Meet Me On the Equinox", jonka ensikuunteluvideo julkaistiin 9. syyskuuta 2009. Koko kappale kuultiin ensi kertaa 13. syyskuuta 2009 järjestetyssä MTV Video Music Awards -gaalassa.
Myöhään syyskuussa 2009 julkaistiin toinen albumilta löytyvä kappale "Satellite Heart", jonka esittää Anya Marina.
7. lokakuuta 2009 julkaistiin Death Cab for Cutien singlen "Meet Me On the Equinox" virallinen musiikkivideo. Video sisältää kohtauksia ja kuvia Twilight – Uusikuu -elokuvasta.

Markkinointi

Lokakuussa 2009 julkaistiin pätkiä soundtrackin kappaleista.
16. lokakuuta 2009 Hot Topic järjesti ympäri Yhdysvaltoja New Moonin kuuntelutilaisuuksia, joissa ihailijat saivat kuunnella soundtrackin. Kuuntelutilaisuuksissa julkaistiin myös viestejä soundtrackin tekoon osallistuneilta artisteilta ja yhtyeiltä.
Albumin päällyskansi sisältää Twilight – Uudenkuun ensimmäisen julkaistun julisteen.
Turkmenistanin sosialistisen neuvostotasavallan lippu

Turkmenistanin sosialistisen neuvostotasavallan lippu oli Turkmenistanin sosialistisessa neuvostotasavallassa käytössä ollut lippu, joka otettiin virallisesti käyttöön 1. elokuuta 1953. Lipussa oli punaisella pohjalla kaksi kapeaa vaaleansinistä viivaa, joiden selitettiin kuvaavan maassa käytössä olevia keinokastelukanavia. Kanavat toivat maalle runsaasti vaurautta, mutta kuten myöhemmin on käynyt ilmi, myös kosolti ekologisia ongelmia. Lipun vasemmassa ylälaidassa oli muiden neuvostotasavaltojen lippujen tapaan keltainen sirppi ja vasara sekä kommunismin viisisakarainen tähti.
Aikaisemmassa Turkmenistanin neuvostotasavallan lipussa oli punaisella pohjalla kyrilliset kirjaimet TCCP (latinalaisin kirjaimin TSSR), jotka merkitsivät Turkmenistanin sosialistista neuvostotasavaltaa. Tätä aikaisemmassa lipussa oli sama lyhenne latinalaisin kirjaimin.
Xocalın verilöyly

Xocalın verilöyly oli azerisiviilien joukkomurha, joka tapahtui Azerbaidžanin Xocalın kaupungissa, kun armenialaiset joukot valtasivat sen Vuoristo-Karabahin sodan aikana 25.–26. helmikuuta 1992. Valtauksen yhteydessä sai surmansa useita satoja azerisiviilejä. Azerbaidžan syyttää teoista armeenien lisäksi venäläistä 360. rykmenttiä, ja on kampanjoinut kansainvälisesti saadakseen surmat tunnustettua kansanmurhaksi.
Paul Valéry

Tausta

Valéry syntyi perheeseen, jonka isä oli alkuperältään korsikalainen ja äiti yhdistyneen Italian Genovasta. Perusopetuksensa Paul Valéry sai dominikaanien veljien opetuksessa Sètessä ja kävi lyseon Montpellier’ssa. Siellä hän myös aloitti oikeustieteen opintonsa vuonna 1889. Samoihin aikoihin hän julkaisi ensimmäiset runonsa Revue maritime de Marseille -lehdessä. Nuo ensimmäiset kirjalliset saavutukset voidaan luokitella symbolistiseen kirjallisuuden suuntaukseen.
Vuonna 1900 Paul Valéry avioitui Jeannie Gobillardin kanssa, ja heillä oli avioliitostaan kolme lasta.

Runoilija

Vuonna 1894 runoilija muutti Pariisiin, ja tällöin hänen runotuotantonsa jäi taka-alalle ja hän keskittyi siviilivirkoihinsa sekä itsensä ja maailman tuntemiseen.
Vasta vuonna 1917 ja varsinkin André Giden vaikutuksesta hän palasi takaisin runouden pariin ja julkaisi Gallimardin kustantamana teoksen La Jeune Parque. Heti sen jälkeen vuonna 1920 seurasi ”Le Cimetière marin”, joka on ehkä runoilijan tunnetuin runo. Vuonna 1922 tuli julkisuuteen runokokoelma Charmes.
Esseistinä Valéryn kirjoitukset kertovat siitä huolesta, mitä hän tunsi länsimaisen sivilisaation ja oikeudenmukaisuuden hengen säilymisestä sekä kirjallisuuden roolista kasvatuksessa, ihmisyksilön taantuvassa kehityksessä.

Siviiliura

Pariisiin muutettuaan Valéry toimi sotaministeriön virkamiehenä ja uutistoimisto Havasin johtajan Lebeyn sihteerinä. Vuonna 1924 hänestä tuli Ranskan Pen-klubin puheenjohtaja, mutta jo seuraavan vuonna hänet äänestettiin Ranskan akatemiaan edesmenneen Anatole Francen jälkeen tyhjäksi jääneelle paikalle.
Ensimmäisen maailmansodan päättymisen jälkeen ja runotuotannon alettua uudelleen Valérysta tuli eräänlainen valtakunnan virallinen runoilija. Hän oli erittäin tunnettu, ja hänelle annettiin runsaasti erilaisia kunnianosoituksia. Avajaispuheessaan vuonna 1927 puhui kunnioittavasti edesmenneestä edeltäjästään mainitsematta kertaakaan hänen nimeään.
Vuonna 1932 hänet valittiin jäseneksi Ranskan kansalliseen museoneuvostoon, vuonna 1933 hänet nimitettiin Nizzan yliopiston kansleriksi. Vuonna 1936 oli vuorossa nimitys maailmannäyttelyn kulttuuriyhteistyön puheenjohtajuus, vuonna 1937 hän sai perustaa oman runouden oppituolinsa maineikkaaseen Collège de Franceen ja vuonna 1939 hänestä tuli Ranskan kirjailijoiden, säveltäjien ja kustantajien yhdistyksen kunniapuheenjohtaja.

Saksan miehityksen aika

Saksalaismiehityksen aikana Valéry kieltäytyi järjestelmällisesti yhteistyöstä miehittäjän kanssa. Siksi hän menetti Nizzan yliopiston kanslerin viran, mutta säilytti akateemikon arvon ja aseman.
Valéry kuoli vain muutama viikko toisen maailmansodan päättymisen jälkeen vuonna 1945. Hänelle järjestettiin kenraali Charles de Gaullen pyynnöstä valtiolliset hautajaiset. Hänet haudattiin syntymäkaupunkiinsa Sèteen, sen merelliselle hautausmaalle, josta hän oli kirjoittanut juuri tunnetuimman runonsa.
Matti J. Kankaanpää

Matti Juhani Kankaanpää (6. marraskuuta 1943 Kokkola – 7. joulukuuta 2017 Virrat) oli tietokirjailija ja sukututkija.
Matti Kankaanpää on tehnyt muun muassa useita sukukirjoja ja historiikkeja. Hän on myös julkaissut talohistorioita sekä kirjoittanut lukuisia lehtiartikkeleita. Hän pystyi tulkitsemaan vanhoja tekstejä ja käänsi esimerkiksi rippikirjoja sukututkijoiden työn helpottamiseksi.
Hänen sukujuurensa olivat Virroilla; Ala-Härkösen, Virtain Sipilässä ja Kauppilassa. Matti pääsi ylioppilaaksi Virtain yhteiskoulusta, opiskeli yhteiskuntatieteitä Turun yliopistossa, ja valmistui valtiotieteen kandidaatiksi 1972. Sen jälkeen jatko-opintoja, ennen kuin hän siirtyi päätoimiseksi sukututkijaksi ja perusti T:mi Toiset Aijat.
Matti Kankaanpää aloitti jo 1960-luvulla tutkia virtolaisia sukuja. Hän keräsi myös tarinoita, juttuja ja muistitietoa. Hän haastatteli iäkkäämpiä henkilöitä ja aluksi kirjasi muistiin käsin tiedot. Hän aloitti työnsä ennen tietokoneiden aikaa. Sen vuoksi hän kirjoitti ensimmäiset kirjansa tavallisella kirjoituskoneella. Tietokoneen hän otti käyttöön 1980-luvun alkupuolella.
Matti Kankaanpäätä kiinnosti erityisesti Suomen vanhemmat ajat. Hän keräsi paljon historiallista aineistoa sukututkimuksen ohella. Näin syntyi hänen tärkeimpiä teoksia oli Suuri Pohjansota, iso viha ja suomalaiset (2001) ja Suomalainen Ratsuväki Ruotsin Ajalla (2016).
Huhtimittari

Koko ja ulkonäkö

Sukupuolidimorfinen laji, jonka koiras on hentorakenteinen, harmaanruskea perhonen. Etusiivet ovat kellanharmaat ja ruskehtavien pisteiden kirjomat. Tyvipoikkiviiru ja sisempi poikkiviiru eroottuvat heikosti. Ulompi poikkiviiru on selvä ja sen ulkopuolella on ruskeaa kehnää. Aivan siiven ulkoreunassa on hyvin erottuva mustien pisteiden rivi. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset ja niissä näkyy himmeän poikkiviirun lisäksi keskitäplä ja musta pisterivi siiven reunassa. Siipiväli 32–37 mm.
Naaras on harmaa. Sen siivet ovat tynkämäiset, noin 5 mm pitkät ja selvästi poikkiraidalliset.
Samannäköisiä lajeja ovat myöhään syksyllä lentävät ruskamittari (Agriopis aurantiaria) sekä pakkasmittari (Erannis defoliaria).

Levinneisyys ja lentoaika

Eurooppalainen laji, jonka levinneisyys yltää idässä Uralille ja Kaukasukselle. Suomessa huhtimittari on varsin harvinainen ja se tunnetaan toistaiseksi vain muutamalta esiintymispaikalta etelärannikon tuntumassa. Laji on uusi tulokas, josta oli pitkään havaintoja vain yksittäisistä harhailijoista, kunnes 2000-luvun aikana se on selvästi vakiintunut Perhosia lentää huhtikuun alusta toukokuun alkuun. Etelämpänä Euroopassa lentoaika on helmikuusta huhtikuulle.

Elinympäristö ja elintavat

Lehtolaji, joka elää Euroopassa tammi- ja pyökkimetsissä sekä puistoissa ja puutarhoissa. Suomen havainnot ovat tammea ja pähkinäpensasta kasvavista lehdoista, mutta lajia voisi kenties löytyä muunkinlaisista ympäristöistä. Laji on vaikeasti havaittava sillä koiraat tulevat huonosti valolle ja ovat lennossa varsin varhain keväällä. Naaraat oleilevat puiden ja pensaiden oksilla.
Laji talvehtii maassa kotelona, jonka sisälle on jo syksyllä kehittynyt kuoriutumisvalmis perhonen.

Ravintokasvi

Toukka elää monilla eri lehtipuilla.
Victor-François de Broglie

Victor-François, Broglien 2. herttua (19. lokakuuta 1718 – 30. maaliskuuta 1804 Münster) oli ranskalainen herttua ja Ranskan marsalkka.
De Broglie kuului piemontelaistaustaiseen de Broglien aatelissukuun, ja hänen isänsä oli Ranskaa palvellut marsalkka François-Marie de Broglie, joka sai vuonna 1742 herttuan aatelisarvon. Victor-François de Broglie palveli aluksi isänsä alaisuudessa tämän sotiessa Puolan perimyssodan (1733–1735) aikana Italiassa sekä Itävallan perimyssodan (1740–1748) aikana Böömissä ja Reininmaalla. Hänet ylennettiin vuonna 1742 prikaatikenraaliksi, 1746 kenraalimajuriksi (maréchal de camp) ja 1748 kenraaliluutnantiksi. Isänsä kuoltua vuonna 1745 hän oli sodan loppuvaiheessa Morits Saksilaisen alaisena komentajana muun muassa Rocoux’n taistelussa. Seitsenvuotisessa sodassa de Broglie saavutti merkittävän voiton lyödessään Braunschweigin herttuan Kaarle Vilhelm Ferdinandin vuoden 1759 Bergenin taistelussa. Hänet ylennettiin sen jälkeen Ranskan armeijassa marsalkaksi, ja keisari Frans I antoi hänelle valtakunnanruhtinaan arvon. Samana vuonna de Brogliesta tehtiin ylipäällikkö tappioita kärsineen marsalkka Contadesin tilalle. Hän voitti Korbachissa vuonna 1760, mutta kärsi tappion Vellinghausenin taistelussa 1761. Hän joutui väistymään tehtävistään seuraavana vuonna. Hänet kutsuttiin vuonna 1778 komentamaan Englantia vastaan koottua ranskalaista armeijaa Yhdysvaltain vapaussodan aikana.
Ranskan vallankumouksen alkuvaiheessa kuningas Ludvig XVI kutsui iäkkään marsalkka de Broglien heinäkuussa 1789 sotaministeriksi nimittämäänsä vanhoilliseen hallitukseen, ja tämä sai komentoonsa Versailles’n ympäristöön sijoitetut joukot, joiden oli tarkoitus nujertaa vallankumouksellinen kuohunta. Suunnitelma kariutui Bastiljin valtauksen jälkeen, ja de Broglie lähti maanpakoon oltuaan ministerinä vain muutaman päivän. Ensimmäisen vallankumoussodan puhjettua vuonna 1792 de Broglie komensi jonkin aikaa emigranttirojalistien muodostamaa niin sanottua prinssien armeijaa, joka soti Ranskaa vastaan. Hän oli myöhemmin Englannin ja Venäjän palveluksessa ja kuoli vuonna 1804 maanpaossa Saksan Münsterissä.
De Broglien poika Claude Victor de Broglie toimi kenraalina vallankumoussodan alkuvaiheessa, mutta hänet teloitettiin myöhemmin monarkistina. Herttuan arvo periytyi marsalkan pojanpojalle Victor de Broglielle, joka toimi myöhemmin Ranskan pääministerinä. Victor-François de Broglien veli oli Ludvig XV:n salaista diplomatiaa palvellut kreivi Charles-François de Broglie.
GP2-kausi 2005

Mestaruuspisteet

Pisteet jaettiin lauantain pitkän kilpailun 8 parhaan joukkoon sijoittuneille kuljettajille ja 6 parhaalle sprinttikisassa. Lauantain pitkään kilpailuun paalupaikalle ajanut kuljettaja palkittiin 2 pisteellä. Nopeimman kierroksen ajanut kuljettaja sai 2 ylimääräistä pistettä. Sprinttikisaan paalupaikan ottanut kuljettaja ei saanut ylimääräisiä pisteitä.

Televisiointi

Suomessa GP2 lähetykset esitti kaudella 2005 aika-ajot ja kilpailut suorana MTV3+. Lähetykset selosti Timo Pulkkinen.
James J. Bulger

Rikosura

Bulger joutui pidätetyksi ensimmäistä kertaa jo 13-vuotiaana. Hän liittyi nuorisorikollisten katujengiin, ja pidätysten jatkuttua Bulger joutui tarkkailukeskukseen, josta hän vapautui vasta vuonna 1948. Hän palveli Yhdysvaltain ilmavoimissa vuosina 1948–1952, mutta joutui tuonakin aikana toistuvasti pidätetyksi, vuonna 1950 sotilaskarkuruudesta.
Bulger syyllistyi vuonna 1952 kaappaukseen ja pian lukuisiin pankkiryöstöihin Rhode Islandilla ja Indianassa. Hänet tuomittiin kesäkuussa 1956 vankeuteen 25 vuodeksi. Hän aloitti tuomionsa kärsimisen United States Penitentiaryssa Atlantassa, mutta päätyi vuonna 1959 Alcatraziin. Hän istui siellä vuoteen 1962 ja vapautui vuonna 1965. Hän sittemmin ryhtyi järjestäytyneeseen rikollisuuteen.
Bulger kuului pääasiassa Bostonin alueella toimivaan Winter Hill Gangiin, ja häntä etsittiin epäiltynä muun muassa sellaisista rikoksista kuin osallisuudesta murhiin ja huumausainekaupasta sekä rahanpesusta.

Pakoilu

Bulger pakeni Bostonista 23. joulukuuta 1994 ja oli kateissa siitä lähtien. Hänen kuvansa näytettiin America's Most Wanted -ohjelmassa ensimmäistä kertaa vuonna 1995. Alun perin häntä avusti pakomatkalla hänen rakastajattarensa Theresa Stanley. 
Viimeisin vahvistettu havainto James J. Bulgerista oli Lontoosta vuodelta 2002. Heinäkuussa 2005 FBI lähetti tutkijoitaan selvittelemään mahdollista johtolankaa Uruguaysta. FBI oli tutkinut huhtikuussa 2007 Taorminassa, Sisilian saarella Italiassa mahdollisesti tehtyä havaintoa Bulgerista ja hänen rakastajattarestaan Catherinesta.

Kiinnijääminen

Bulger jäi kiinni Santa Monicassa Los Angelesissa 22. kesäkuuta 2011, jossa hän asui väärällä nimellä yhdessä pitkäaikaisen naisystävänsä kanssa. Myös naisystävä Catherine Greig pidätettiin. Asunnosta löytyi useita käsiaseita sekä peräti 800 000 dollarin edestä käteistä rahaa ja muita arvoesineitä. 
Bostonilaisgangsteri oli kiinni jäädessään 81-vuotias, ja hän ehti olla pakosalla noin 16 vuotta.
Julkisuudessa on epäilty, että Bulger sai olla pakosalla pitkään, koska liittovaltion poliisi ei etsinyt häntä tarpeeksi tehokkaasti. Bulger oli aiemmin toiminut FBI:n tietolähteenä.
Marsvinsholmin linna

Marsvinsholmin linna (ruots. Marsvinsholms slott) on linna Ystadin kunnassa, Ruotsin Skånen läänissä. Linna sijaitsee noin 12 kilometrin päässä Ystadin keskustasta.

Historia

Linnan rakennustyöt käynnisti Otto Marsvin vuonna 1644, ja ne saatiin päätökseen vuonna 1648. 1780-luvulla, kun linna oli kreivi Erik Ruuthin omistuksessa, linnassa toteutettiin uudistustöitä. Vuosina 1856–1857 vapaaherra Jules Stjernbladin omistuskaudella tanskalainen arkkitehti Zwingman restauroi linnan Kristian IV:n tyyliä mukailevaksi.
Amerikkalainen pastoraali

Sovitukset

Ewan McGregor on ohjannut kirjan pohjalta elokuvan American Pastoral (2017), joka kriitikko Kari Salmisen arviossa "jää sieväksi ja sliipatuksi melodraamaksi". Tarina on karsittu ja supistettu kuvaamaan perheen ongelmia, kertomukseksi isän, amerikanjuutalaisen bisnesmiehen Seymour "Swede" Levovin ja hänen tyttärensä Merryn suhteesta, jossa tragedian taustalla ovat mielenterveysongelmat.
Työpaikkahakemus

Työpaikkahakemus on työnantajalle tarkoitettu kokoelma työnhakijaa kuvaavia dokumentteja. Se koostuu tavallisesti hakemuskirjeestä ja ansioluettelosta. Työhakemukseen laitetaan vain pyydettäessä mukaan työ- ja koulutodistukset sekä muut vastaavat paperit. Työhakemuksen suositeltu pituus on kolme sivua, josta CV vie kaksi.
Työhakemuksen perusteella yleensä valitaan ne henkilöt, jotka edes pääsevät työhaastatteluun. Työhakemuksella työnhakija yrittää siis myydä itsensä hakemaansa yritykseen. Ansioluettelon tehtäväksi jää vain antaa työnantajalle tarkempaa tietoa hakijasta.
Työnantajat antavat arvoa koulutukselle, mutta usein käytännön työkokemus alalta nousee työhakemuksissa arvostetummaksi.

Avoin hakemus

Monet yritykset mahdollistavat avointen työpaikkahakemusten jättämisen myös rekrytoinnin ulkopuolella. Tällöin hakijan jättämä hakemus säilyy yrityksessä tietyn ajan ja hakijaan voidaan ottaa yhteyttä, mikäli sopiva työpaikka löytyy.

Sähköinen työhakemus

Sähköinen työhakemus on aivan samanlainen kuin paperinenkin. Sen etuna on helppo ja nopea lähettäminen, mutta haittana helppo katoaminen. Sähköisestä työhakemuksesta työnantaja pääsee helpommin eroon kuin paperisesta, joka täytyy hävittää. Työn hakijat ovat tosin valittaneet, että he eivät usein saa yrityksiltä minkäänlaista vastausta sähköisiin hakemuksiinsa.
Jaakko Elo

Jaakko Oskari Elo (25. heinäkuuta 1925 Kokemäki – 28. tammikuuta 2017 Helsinki) oli suomalainen urologi, kirurgi ja opinalansa historioitsija.
Jaakko Elo syntyi Kokemäellä 25. heinäkuuta 1925, joskin perhe oli asettunut asumaan Helsinkiin jo 1922. Hänen vanhempansa olivat DI ja rakennusyrittäjä Kalle Elo sekä sairaanhoitaja Eva Elo o.s. Saarivirta. Elo palveli talvisodassa Väestönsuojeluesikunnan lähettinä, jatkosodassa viime vaiheessa vänrikkinä ja kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin reaalilyseosta 1945. Hän valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1953 ja väitteli tohtoriksi 1960. Elo opiskeli British Councilin stipendiaattina Cambridgen yliopistossa 1948 sekä Ranskan valtion stipendiaattina Neckerin sairaalassa 1966 ja on täydentänyt opintojaan myös muissa ulkomaisissa instituutioissa.

Tieteellinen työ ja praktiikka

Tutkijakoulutuksen Elo sai professori K.O. Renkosen johtamalla Helsingin yliopiston Serobakteriologian laitoksella 1950-luvulla. Hänen tutkimuksensa käsittelivät paitsi mikrobiologiaa myös luonnossa esiintyvissä sienissä olevia ihmisen veriryhmien antigeenejä. Urologiksi valmistuttuaan Elo keskittyi tutkimaan virtsatieinfektioita (UTI). Ensimmäiset työt käsittelivät UTI:n epidemiologiaa, vaikeusastetta ja ns. vesikoureteraalisen refluksin merkitystä UTI:n vaikeusasteeseen. Myöhemmin tutkimukset keskittyivät UTI:n patogeneesin tutkimukseen yhdessä Kansanterveyslaitoksen tutkijoiden kanssa tutkimalla kolibakteerin kiinnittymistä limakalvosoluihin. Näin voitiin mikrobia tutkimalla määritellä kunkin infektion vaikeusaste eli mikrobin virulenssi.
Hän pätevöityi kirurgiksi 1961 ja erikoistui myöhemmin lasten urologiaan, jonka erikoisalueen dosentti hän oli Helsingin yliopistossa 1983–1995. Elo edisti lastenurologiaa merkittävästi ottaen huomioon, että lastenkirurgia ylipäänsäkin on Suomessa eriytynyt vasta 1940-luvulla. Hän työskenteli Auroran sairaalassa 1956–1963 sekä 1965–1988, hoitaen muun muassa osastonylilääkärin tehtäviä. 1963–1965 hän työskenteli Marian sairaalassa. Lisäksi hänellä oli yksityispraktiikka Mehiläisessä 1966–2002.
Elo julkaisi noin 30 tieteellistä artikkelia ja toimitti yhdessä Martti Ala-Oppaan kanssa Suomalaisen Urologiyhdistyksen historiikin Laski laulellen vesiä. Elo perusti Urologia Fennica -aikakauskirjan 1986 ja oli sen ensimmäinen päätoimittaja. Viroista eläkkeelle jäätyään Elo keskittyi urologian historian tutkimukseen. Hän oli vuodesta 2000 lähtien Euroopan Urologijärjestön (EAU) historiakomitean jäsen.
Elo oli sekä Suomen että skandinaavisen urologiyhdistysten kunniajäsen. Tasavallan presidentti myönsi hänelle professorin arvonimen vuonna 2011.
Haudankaivaja

Haudankaivaja on henkilö, joka avaa haudan tulevaa hautausta varten. Jos hautausmaa on kirkkomaata, työn tekee kirkon työntekijä. Suomessa työhön käytetään nykyisin pienikokoista tai traktorikaivinkonetta, perinteisesti haudankaivaja on käyttänyt lapiota, jolla myös nykyään hauta viimeistellään. Haudan syvyys riippuu siitä, onko kohtaan haudattu jo aikaisemmin: syvimmillään hauta on 2,7 metrissä, seuraavaksi 2,1 metrissä ja viimeksi 1,5 metrin syvyydessä. Uurnahaudan vähimmäissyvyys on 60 senttimetriä.
Edesmenneitten jäänteet, joita hautaa avatessa voi tulla vastaan, kerätään kokoon ja haudataan haudan pohjalle kaivettuun koloon, jonka päälle sitten arkku lasketaan. Yleensä samaan syvyyteen ei haudata kuin 20 vuoden välein. Vielä 1970-luvulla vainajia käsiteltiin formaliinilla, mikä hidastaa maatumista ja voi aiheuttaa ikävän yllätyksen hautaa avattaessa. Myös muoviin käärittyihin vainajiin törmätään vuosittain, koska tapaturmaisesti kuolleita oli tapana pakata muovin sisään, missä maatumista ei tapahdu, vaan ruumis muumioituu. Suomessa tällaisia vainajia on noin tuhatkunta. Norjassa ongelma on suurempi, koska siellä niitä on jopa puoli miljoonaa.
Haudankaivaja myös täyttää haudan hautauksen jälkeen, jos hautajaisvieraat eivät ole sitä tehneet, sekä viimeistelee hautakummun.
Iltalehden vuonna 2010 tekemän tutkimuksen mukaan haudankaivajan ammattia (23. sija) arvostettiin Suomessa enemmän kuin vaikkapa papin ammattia (26. sija).

Haudankaivajat eri kulttuureissa

Japanissa alimmalla yhteiskunnallisella asteella oleviin burakulaisiin kuuluneet etot toimivat Edo-kulttuurissa haudankaivajina.