google/wiki40b huggingface dataset:
Talvikkipaju

Ulkonäkö ja koko

Talvikkipaju kasvaa 2,5–5 metriä korkeaksi. Varren haarat ovat ruskeita ja kaljuja, vuosikasvaimet karvaisia tai kaljuja. Silmut ovat 3 mm pitkiä ja kaljuja. Lehtien korvakkeet ovat isoja, munuaismaisia ja nystylaitaisia. Lehdet ovat lähes pyöreitä, sahalaitaisia ja kaljuja. Väriltään ne ovat päältä vaaleanvihreitä, alta kalpeanvihreitä. Suonipareja lehdissä on 8–10 kappaletta. Talvikkipaju kukkii toukokuussa ennen lehtien puhkeamista. Kukinto on norkko. Norkkoperät ovat lyhyitä ja lehdettömiä, ja norkkosuomut ruskeita. Sikiäin, palhot ja kota ovat kaljuja.
Talvikkipaju voi risteytyä muiden pajulajien, kuten esimerkiksi raidan (S. caprea) kanssa.

Levinneisyys

Talvikkipaju on itäinen taigakasvi, jonka yhtenäinen levinneisyysalue ulottuu Ääniseltä itään aina Kamtšatkan niemimaalle saakka. Laji on yleisimmillään Siperian eteläosissa. Talvikkipajun läntisimmät kasvupaikat ovat Suomessa Kuusamossa, jossa kasvaa vain yksi vanha puu, sekä Tervolassa. Nämä esiintymät löydettiin vuosina 1917 ja 1948. Epävarma havainto lajista tunnetaan myös Sallasta. Suomen erillisesiintymät lienevät seurausta siementen kaukoleviämisestä. Suomen kaikki talvikkipajut ovat emikasveja, minkä takia se ei voi tuottaa ja levittäytyä laajemmalle siemenistä Suomessa.

Elinympäristö

Päälevinneisyysalueellaan talvikkipaju kasvaa kalkkiperäisillä tulvaniityillä ja -pensastoissa sekä lampareiden rannoilla. Suomessa laji kasvaa rinneletolla sekä lettokorven painanteessa. Suomen esiintymiä uhkaavat kasvien kuoleminen vanhuuteen sekä Tervolassa kasvupaikan vesitalouden muutokset metsänhoitotoimenpiteiden seurauksena.

Käyttö

Talvikkipajua myydään koristekasviksi esimerkiksi pihoille.
Toni Ketelä

Toni Ketelä (s. 16. maaliskuuta 1988) on suomalainen uransa lopettanut maastohiihtäjä, joka edustaa seuratasolla IF Minkeniä.
Ketelä sijoittui Val di Fiemmen MM-kilpailuissa 2013 perinteisen hiihtotavan sprintissä kahdeksanneksi. Falunin MM-kilpailuissa 2015 hän oli perinteisen hiihtotavan sprintissä kymmenes. Maastohiihdon maailmancupissa hän kilpaili ensimmäisen kerran Lahdessa maaliskuussa 2011 sijoittuen sprintissä 50:nneksi. Seuraavana vuonna hän hiihti samassa kilpailussa ensimmäistä kertaa urallaan maailmancupin pisteille oltuaan 14:s. Tammikuussa 2015 Ketelä sijoittui kolmanneksi Otepään perinteisen hiihtotavan sprintissä.
Ketelä sai SM-pronssia perinteisen hiihtotavan sprintissä 2012.
Ketelä lopetti uransa maastohiihtäjänä keväällä 2018.
Teatro San Carlo

Teatro San Carlo (Teatro di San Carlo) on Italian Napolissa sijaitseva oopperatalo. Se on yksi maailman vanhimmista ja Italian perinteikkäimmistä oopperanäyttämöistä. Sen ensimmäinen rakennus vihittiin käyttöön vuonna 1737 ja nykyinen rakennus otettiin käyttöön vuonna 1816.

Kantaesityksiä

Teatro San Carlossa on järjestetty muun muassa Rossinin ja Donizettin teosten kantaesityksiä.
Pavlova

Pavlova on venäläisen balettitanssija Anna Pavlovan mukaan nimetty marenkipohjainen jälkiruoka. Siinä on rapea kuori ja pehmeä, vaahtokarkkimainen sisus.
Uskotaan, että jälkiruoka on keksitty balettitanssijan kunniaksi 1920-luvulla, erään hänen kiertueensa jälkeen, joko Australiassa tai Uudessa-Seelannissa. Jälkiruoan keksijän kansalaisuus on ollut näiden kahden maan välisen väittelyn kohde vuosia, mutta viralliset lähteet viittavaat Uuteen-Seelantiin.
Pavlova on suosittu jälkiruoka ja tärkeä osa molempien maiden kansalliskeittiöitä, ja yksinkertaisena reseptinä sitä tarjoillaan säännöllisesti juhlapäivien ja lomapyhien aterioilla. Se yhdistetään useimmiten kesäaikaan, mutta sitä syödään ympäri vuoden monissa australialaisissa ja uusiseelantilaisissa kodeissa.

Raaka-aineet

Munanvalkuainen, erikoishieno sokeri, maissijauho, etikka
Sarjatunnus

Sarjatunnuksella tarkoitetaan veturille, vaunulle tai muulle rautatiekalustolle annettavaa tunnusta, joka erottaa ne muista sarjoista. Sarjatunnus voi olla joko rautatieyhtiön itse antama, tai rautatieyhtiö voi käyttää veturille jo tehtaalla annettua kaupallista nimeä. Lisäksi on käytössä standardin mukaiset UIC- ja EVN-sarjanumerot.

Sarjatunnuksen antaminen Suomessa

Suomessa sarjatunnuksessa käytetään sekä isoja että pieniä kirjaimia. Sarjatunnuksessa voi olla useita eri kirjaimia, ei kuitenkaan yleensä kahta samaa kirjainta. Kirjainyhdistelmän perässä on aina sarjanumero, joka erottaa ne muista samantyyppisistä sarjoista (esim. Dv12, Dv15 ja Dv16).

Veturit

Alun perin iso kirjain merkitsi veturin käyttöaluetta (henkilöliikenne, tavaraliikenne, sekaliikenne, vaihtotyö), mutta vuonna 1976 käytäntöä muutettiin niin, että iso kirjain merkitsee veturin käyttövoimaa (diesel, sähkö, höyry). Pienestä kirjaimesta käy ilmi veturin akselipaino (kevyt, väliraskas, raskas).
Esimerkiksi Dv12-veturin sarjatunnuksessa D = veturin käyttövoima on diesel, v = veturin akselipaino on väliraskas ja 12 = veturin sarjanumero.
Nykyinen merkintätapa on seuraavanlainen:

Vaunut

Vaunujen sarjamerkinnässä iso kirjain on perinteisesti tarkoittanut matkustusluokkaa sekä ilmaisemaan, jos kyseessä on esimerkiksi ravintolavaunu, postivaunu tai konduktööri- ja matkatavaravaunu. Pienellä kirjaimella merkitään esimerkiksi, onko vaunu avo-osastollinen vai onko siinä hyttejä. Toisin kuin vetureissa, vaunujen tunnusten perässä ei käytetä numeroa erottelemaan sitä muista vastaavista vaunuista.
Esimerkiksi CEmt-vaunun sarjatunnuksessa CE = vaunussa on sekä 1.- että 2.-luokan paikkoja, m = vaunu on makuuvaunu ja t = vaunu on teräsvaunu.

EVN- ja UIC-standarditunnukset

EVN-sarjatunnus on eurooppalaisen standardin mukainen kalustosarjatunnus. EVN-sarjatunnus koostuu pelkistä numeroista. Numerosarjojen antamisen perusteet on määritellyt Euroopan unioni. UIC-tunnus on käytännössä samanlainen kuin EVN-tunnus. Myös suomalaisiin vetureihin on alettu maalata EVN-numerosarjoja.
Numerosarjassa on aina 11 numeroa sekä tarkistusnumero. Numerosarja voisi olla esimerkiksi 92 10 2105 001-5. Sarjan kaksi ensimmäistä numeroa 92 ilmaisevat kaluston tyypin (esim. dieselveturi, sähköveturi, moottorivaunu jne...), seuraavat kaksi numeroa 10 ovat maatunnus (jokaisella Euroopan maalla on oma maatunnuksensa). Seuraavat neljä numeroa 2105 ilmaisevat, mihin sarjaan kalusto kuuluu, ja viimeiset kolme numeroa 001 ovat kaluston yksilökohtainen numero. Numerosarjan perään saatetaan laittaa myös tarkistusnumero -5, joka lasketaan muista numeroista tietyn kaavan mukaan.
Tarkka ja selkeä esitys numeroiden merkityksestä löytyy esimerkiksi Railfaneurope.netistä.
Kaksisiipiset

Piirteitä

Lahkon keskeisenä tuntomerkkinä kaksisiipisten takimmainen siipipari on muuttunut pieniksi nuppineulaa muistuttaviksi tasapainoelimiksi, joita kutsutaan väristimiksi. Tämän vuoksi varsinaisia siipiä on vain yksi pari. Joillakin lajeilla siivet puuttuvat kokonaan. Suuosat ovat imevät ja saattavat olla erikoistuneet pistäviksi tai sulattaviksi. Kärpäsillä tuntosarvissa on korkeintaan kolme jaoketta ja ruumis on usein tanakka. Sääskillä tuntosarvien jaokkeita on selvästi enemmän, ruumis usein hoikka ja raajat pitkät.
Arviolta vain noin puolet maailman nykyisin elävistä kaksisiipisistä on kuvattu tieteelle.
Geostationaarinen kiertorata

Geostationaarinen rata on noin 35 786 kilometrin päässä suoraan Maan pinnan yläpuolella päiväntasaajalla sijaitseva ympyrän muotoinen kiertorata, joka on eräs erikoistapaus geosynkronisesta radasta. Siitä käytetään lyhennettä GEO (engl. Geostationary Earth Orbit). Se on yleinen tietoliikennesatelliittien kiertorata. Satelliitin kiertoaika on yksi sideerinen vuorokausi.

Historia

Idean geostationaarisesta radasta ja sen käytöstä tietoliikenteeseen esitti vuonna 1928 slovenialainen Herman Potočnik. Vuonna 1945 englantilainen tieteisfiktiokirjailija Arthur C. Clarke toi sen laajempaan tietoon. Tämän takia ratoja kutsutaan toisinaan englantilaisissa alan julkaisuissa Clarken radoiksi (Clarke Orbits tai Clarke Belt).

Käyttö

GEO-radalla kiertävä satelliitti näyttää maasta käsin pysyvän paikoillaan, koska se kiertää Maata samalla kulmanopeudella kuin Maa pyörii. Geostationaarisella radalla kiertävälle satelliitille voidaan johtaa ratanopeus 11 052 km/h. Tämä on yleisin tietoliikennesatelliittien kiertorata, koska tällöin satelliitti voi käyttää suunnattavia antenneja, joita ei tarvitse kiertää vuorokauden kuluessa. Koska kiertorata on pituudeltaan rajattu, Kansainvälinen televiestintäliitto (ITU) jakaa sitä pituuspiireittäin tarjouskilvan kautta. Etenkin Tyynenmeren päiväntasaajalla sijaitsevat pienet saarivaltiot ovat myyneet niille kuuluvia radan paikkoja tietoliikenneyhtiöille.
Muita tietoliikennesatelliittien ratoja ovat mm. Molnija-radat.

Omistus

Ulkoavaruus ei kansainvälisen ulkoavaruutta koskevan sopimuksen mukaan kuulu kenellekään. Vuonna 1976 kahdeksan päiväntasaajalla olevaa maata (Ecuador, Kolumbia, Brasilia, Kongon tasavalta, Zaire, Uganda, Kenia ja Indonesia) kokoontuivat Bogotassa Kolumbiassa ja tekivät "Bogotan julistuksen", jossa ne vaativat hallintaoikeutta maiden kohdalla olevaan geosynkronisen kiertoradan osaan. Näitä vaatimuksia ei ole kansainvälisesti tunnustettu, Suomi esimerkiksi toteaa, että:
»Ottaen huomioon kaikki muiden valtioiden selitykset, joissa viitataan päiväntasaajamaiden tekemään Bogotan julistukseen 3 päivänä joulukuuta 1976, ja näiden valtioiden vaatimukset hallita suvereenisti geostationäärisen satelliittiradan segmenttejä, Suomi toteaa, ettei tämä kokous voi tunnustaa kyseisiä vaatimuksia. Lisäksi Suomi toteaa, että peruskirjan 44 artiklan viittaus "eräiden valtioiden maantieteelliseen sijaintiin" ei merkitse näiden valtioiden geostationäärisen satelliittiradan segmenttejä koskevien vaatimusten tunnustamista.»
Pyhä Martinus I

Pyhä Martinus I (k. 655) oli paavina 5. heinäkuuta 649 – 16. syyskuuta 653. Hän syntyi Toscanassa Italiassa, mutta syntymävuosi ja kastenimi ovat tuntemattomat. Hän kuoli 1. syyskuuta 655 Krimin alueella, joka nykyisin kuuluu Ukrainaan.
Hartmut Schade

Pelaajaura

Schade aloitti jalkapallon vuonna 1964 BSG Robotron Radebergissa, jossa hän pelasi ensimmäiset viisi kautta. Vuonna 1969 Schade siirtyi Dynamo Dresdenin juniorijoukkueisiin, joista hänet nostettiin edustusjoukkueeseen virallisesti heinäkuussa 1973. Jo tätä ennen Schade oli edustanut Dynamoa yhdessä ottelussa kaudella 1972–1973. Tällä kaudella Dynamo voitti kotimaassaan myös DDR-Oberligan mestaruuden. Heti ensimmäisessä Euroopan cupin ottelussa kaudella 1973–1974 Schade onnistui maalinteossa Juventusta vastaan. Kauden eurocup-ottelut päättyivät seuralta kuitenkin jo seuraavalla kierroksella tappioon Bayern Müncheniä vastaan.
Seuraavina kausina seura ei onnistunut voittamaan Oberliga-mestaruutta, mutta kaudella 1975–1976 Dynamo palasi voittajaksi. Myös seuraavana vuonna Dynamo voitti Oberligan mestaruuden, jonka lisäksi seura voitti cup-mestaruuden. Viimeisen DDR:n mestaruuden Schade voitti vuonna 1978, jolloin seura oli lähellä tupla-mestaruutta. Cupin loppuottelussa Dynamo hävisi 1. FC Magdeburgille maalein 1–0. Kauden aikana Schade joutui olemaan vain yhdestä ottelusta sivussa.
Vuoden 1978 jälkeen vain Berliner FC Dynamo onnistui voittamaan maan mestaruuksia. Neljä kertaa Schaden loppu-uran aikana Dynamo onnistui kuitenkin voittamaan hopeaa. Cup-otteluissa Dynamon menestys oli kuitenkin parempaa. Vuoden 1982 cup-finaalissa seura kohtasi BFC Dynamon. Jatkoajan jälkeen ottelu oli tilanteessa, mutta Dynamo Dresden voitti rangaistuspotkukilpailun. Schade pelasi myös koko ottelun. Hän pääsi viimeisen kerran cupin loppuotteluun kaksi vuotta myöhemmin, jolloin joukkue sai taas vastaansa BFC Dynamon. Tällöin ottelu päättyi Dresdenin 2–1-voittoon, mutta Schade tuli kentälle vasta 84. minuutilla. Kauden päätteeksi hän lopetti pääsarjauransa.

Valmennusura

Schade aloitti valmentamisen heti uransa loputtua vuonna 1984. Aluksi hän toimi Dynamon juniorijoukkueiden valmentajana, mutta nousi vuonna 1990 apuvalmentajaksi yhden kauden ajaksi. Päävalmentajana toimi tuolloin Reinhard Häfner. Kaudeksi 1996–1997 Schade palasi Dresdenin apuvalmentajaksi Udo Schmuckin toimiessa päävalmentajana. Koska toiveet sarjanoususta Regionalligasta ylöspäin olivat mennyttä jo kahdeksan kierroksen jälkeen, jouduttiin Schmuck irtisanomaan ja Schade nousi päävalmentajaksi. Kausi päättyi seitsemänteen sijaan ja Schade aloitti joukkueen täydellisen nuorentamisen. Hän ei ehtinyt valmentaa seuraa kauden 1997–1998 loppuun asti, sillä Werner Voigt hankittiin päävalmentajaksi huhtikuussa 1998. Tämän jälkeen Schade siirtyi vuonna TSV 1860 Münchenin juniorijoukkueiden valmentaksi, joista hänet nostettiin yhden kauden jälkeen seuran kakkosjoukkueen päävalmentajaksi. Maaliskuussa 2001 Schade irtisanottiin valmentajan tehtävistä.

Yksityiselämä

Vuosina 1992–1996 Schade toimi kiinteistöyrityksen johtajana. Vuodesta 2002 lähtien hän on toiminut itsenäisenä pelaajakonsulttina eräälle pelaajanvälitysfirmalle. Schadella on kaksi lasta ja hän on naimisissa.
Tuukka Tieksola

Seuraura

Tieksola on Kiimingin Kiekko-Poikien kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Oulun Kärppiin, mutta Tieksola edusti kaudella 2015–2016 myös Kiekko-Laserin C-nuoria. Kaudella 2016–2017 hän jakoi C-nuorten SM-sarjan runkosarjassa Kärppien sisäisen pistepörssin voiton Aki-Petteri Antti-Roikon kanssa tehoilla 17+18=35. Tieksola voitti myös sarjan tehotilaston, jonka myötä hänet palkittiin Esa Keskinen -palkinnolla. Tieksola voitti myös pudotuspelien pistepörssin tehoilla 4+6=10. Hän voitti kauden päätteeksi C-nuorten SM-hopeaa. Kaudella 2017–2018 Tieksola voitti B-nuorten SM-sarjan pistepörssin tehoilla 8+13=21 ja hänet palkittiin Matti Hagman -palkinnolla. Hän voitti kauden päätteeksi B-nuorten SM-pronssia. Tieksola valittiin sarjan ensimmäiseen tähdistökentälliseen.
Kaudella 2018–2019 Tieksola valittiin sekä A-nuorten SM-liigan tammikuun 2019 kuukauden pelaajaksi että marraskuun 2018 kuukauden nuoreksi pelaajaksi. Hän teki alkusarjassa ja runkosarjassa yhteensä tehot 15+45=60, joilla Tieksola voitti sarjojen syöttöpörssin sekä jakoi pistepörssin viidennen sijan sekä Kärppien sisäisen pistepörssin voiton Eetu Päkkilän kanssa. Hänet palkittiin runkosarjan päätteeksi A-nuorten SM-liigan vuoden tulokkaana Yrjö Hakala -palkinnolla sekä valittiin toiseen tähdistökentälliseen. Tieksola voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden. Hän debytoi kauden aikana myös Kärppien SM-liigajoukkueessa, jossa Tieksola pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen ottelunsa vain 17-vuotiaana 27. helmikuuta 2019 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan, kun Oskar Osalan loukkaantuminen avasi hänelle paikan Kärppien kokoonpanosta. Tieksola merkittiin joukkueen nelosketjun oikeaan laitaan Miska Humalojan ja Julius Hermosen viereen. Hän sai ottelussa jääaikaa 12.09 minuuttia.
Carolina Hurricanes varasi Tieksolan neljännellä kierroksella 121. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2019. Ennen tätä, toukokuussa 2019 hän teki Kärppien kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Tieksola aloitti kautensa seuran A-nuorten vahvuudessa Junior Club World Cupissa, joka päättyi pronssiin. Hän teki ensimmäisen maalinsa miesten pääsarjatasolla kauden 2019–2020 ensimmäisessä sarjaottelussaan, Mestarien liigassa 5. syyskuuta 2019 vieraissa ranskalaista Brûleurs de Loups de Grenoblea vastaan. Tieksolalle merkittiin ottelusta teholukema +2.

Maajoukkueura

Tieksola pelasi alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2019. Yhteensä hän on pelannut 23 poikien maaottelua.
Lazzarella

Lazzarella on Domenico Modugnon ja Riccardo Pazzaglian kirjoittama italialainen iskelmä  vuodelta 1957. Aurelio Fierron esittämänä se sai toisen sijan viidensillä Festival della Canzone Napolitana -juhlilla Napolissa. Suomessa kappale tunnetaan Laila Kinnusen ensilevytyksenä vuodelta 1957. Suomenkieliset sanat siihen teki Sauvo Puhtila.
”Lazzarella” oli yksi 1950-luvun lopun italoiskelmäaallon levytyksistä, jolloin Suomessakin suosioon nousi monia italialaisia lauluja. Niiden tekstien asetelma oli lähes aina sama: mies on kiinnostunut nuoresta naisesta, mutta nainen ei miehestä. Toisen samantapaisen hitin ”Maruzzellan” tavoin ”Lazzarella” on kotoisin Napolista. Ari Poutiaisen mukaan Jaakko Salon sovitus Laila Kinnusen levytyksessä on alkuperäistä Aurelio Fierron levytystä jazzillisempi erityisesti puhaltimien käytön osalta.
Kinnusen ohella laulua teki tuoreeltaan tunnetuksi Suomea kiertänyt italialaislaulaja Umberto Marcato. Pian laulun levytti moni muukin artisti Suomessa: Per-Erik Förars, Miliza Kiri, Kalevi Korpi, Olavi Virta ja Brita Wesander. Parikymmentä vuotta myöhemmin kappale nousi taas levylaulajien ohjelmistoon, kun oman versionsa siitä julkaisivat Eino Grön (1979),Kai Lind (1975), Vieno Kekkonen (1979), Raija Ruuska (1978) ja Reijo Taipale (1977). Sitä levytettiin Suomessa vielä 1980- ja 1990-luvuillakin.
Blondie

Historia

Blondien perustivat New Yorkissa elokuussa 1974 Stilettoes-yhtyeen laulaja Debbie Harry ja kitaristi Chris Stein. Yhtyeen ensimmäisen pysyvän kokoonpanon täydensivät seuraavana vuonna liittyneet rumpali Clem Burke, basisti Gary Valentine ja kosketinsoittaja Jimmy Destri. Yhtye esiintyi New Yorkin rock-klubeilla kuten CBGB:ssä.
Blondie teki ensimmäisen levytyssopimuksensa independent-levy-yhtiö Private Stock Recordsin kanssa ja julkaisi esikoissinglensä ”X-Offender”. Esikoisalbumi Blondie julkaistiin joulukuussa 1976.
Blondien esikoisalbumi myi huonosti, mutta Chrysalis Records piti yhtyettä lupaavana ja osti sen levytyssopimuksen Private Stockilta puolella miljoonalla dollarilla. Chrysalis julkaisi elokuussa 1977 yhtyeen toisen albumin Plastic Letters. Samana kesänä Gary Valentine erosi yhtyeestä ja basistiksi tuli Frank Infante. Yhtyeeseen liittyi sen jälkeen vielä basisti Nigel Harrison, ja Infante siirtyi soittamaan kitaraa.
Blondien ensimmäinen listamenestys tuli Isosta-Britanniasta, kun Plastic Letters -albumi sekä singlet ”Denis” ja ”(I’m always Touched by Your) Presence, Dear” nousivat top-10:een. Maailmanmaineeseen Blondie nousi kolmannella albumillaan Parallel Lines (1978). Albumilta nousivat listoille singlet ”Picture This”, ”Hanging on the Telephone”, ”Sunday Girl”, ”One Way or Another” sekä ”Heart of Glass”, joka oli ykköshitti niin Britanniassa kuin Yhdysvalloissakin.
Blondien neljäs albumi Eat to the Beat (1979) tuotti singlehitit ”Dreaming”, ”Union City Blue” ja ”Atomic”, jotka nousivat korkealle etenkin Britannian listoilla. American Gigolo -elokuvan (1980) tunnuskappale, Giorgio Moroderin tuottama ”Call Me” nosti yhtyeen jälleen singlelistan ykköseksi Britanniassa ja Yhdysvalloissa. Autoamerican -albumilta (1980) Yhdysvaltain listaykkösiksi nousivat singlet ”The Tide is High” ja ”Rapture”.
Varhaisen menestyksensä vuosina Blondie sai neljä listaykkössingleä ja yhteensä kahdeksan top-40-hittiä. Yhtye pyrki aina uudistumaan, ja sen musiikkityyli vaihtui punkista uuden aallon kautta diskoon, reggaehen ja rapiin.
Kitaristi Frank Infante haastoi yhtyeen oikeuteen Autoamericanin julkaisun jälkeen siitä, ettei se antanut hänen soittaa levyillä. Juttu sovittiin ja Infante jatkoi yhtyeessä. Jäsenet tekivät vuonna 1981 omia projektejaan, ja Harry julkaisi menestyksekkään sooloalbumin. Yhtyeen kuudes albumi The Hunter julkaistiin 1982. Se tuotti pari top-40-hittiä muttei myynyt odotetusti. Myös sitä seurannut kiertue epäonnistui.
Chris Steinin sairastuttua perinnölliseen ihosairauteen Blondie hajosi lokakuussa 1982. Harry jatkoi soolouraansa ja hoiti Steinia, joka lopulta toipuikin. Vuonna 1998 Blondie palasi yhteen kokoonpanolla Harry, Stein, Destri ja Burke. Seuraavana vuonna yhtye julkaisi albumin No Exit, jonka single ”Maria” nousi Britannian listaykköseksi. Seuraavan studioalbuminsa The Curse of Blondie yhtye julkaisi vuonna 2003. Vuonna 2006 Blondie nimettiin Rock and Roll Hall of Fameen. Yhtye jatkaa uusien studioalbumien julkaisemista ja konsertointia edelleen.
Micheal Haley

Ura

Haley siirtyi 19. toukokuuta 2008 vapaana agenttina kahden suunnan sopimuksella New York Islandersiin. Kauden 2009–2010 aikana Haley teki debyyttinsä NHL:ssä New Jersey Devilsiä vastaan 10. huhtikuuta 2010. Hän tappeli ottelussa Rod Pelleytä vastaan. Ensimmäisen maalinsa NHL:ssä Haley teki 11. helmikuuta 2011 Pittsburgh Penguinsin maalivahti Brent Johnsonia vastaan. Saman ottelun aikana hän keräsi 39 rangaistusminuuttia.
1. heinäkuuta 2012 Haley teki vapaaksi agentiksi siirryttyään kahden vuoden sopimuksen toisen New Yorkista kotoisin olevan joukkueen Rangersin kanssa.
Haley teki vuoden sopimuksen San Jose Sharksin kanssa 10. heinäkuuta 2014.
Puolivuohet

Tuntomerkit ja käyttäytyminen

Puolivuohet ovat 150–170 senttimetriä pitkiä, ja niillä on 10 senttimetriä pitkä häntä. Korkeudeltaan puolivuohet ovat 90–110 senttimetriä. Ne painavat noin 100 kilogrammaa. Puolivuohilla on suora otsa, lyhyt pää, tuuhea turkki ja tiuha pohjavilla. Koiraiden iho on kovaa ja paksua. Koirailla ja naarailla on vankat, taaksepäin kaartuvat, sivuilta litteät ja etuosasta harjanteiset sarvet, jotka ovat pituudeltaan 35–45 senttimetriä. Hännän paljaalla alapuolella on rauhasia. Takajalkojen sorkanvälirauhaset ovat surkastuneet.
Puolivuohen kantoaika on kuudesta kahdeksaan kuukautta, ja vohlia syntyy yksi tai kaksi. Puolivuohi elää 15–20-vuotiaaksi.
Urokset ovat yksin enimmän osan vuodesta ja ottelevat keskenään rajusti kiima-aikana talvella. Urokset tulevat syömään aukeille paikoille hämärän laskeuduttua. Naaraat ovat tässä suhteessa uroksia rohkeampia.
Fani

Fani (engl. fan) on henkilö, joka ihailee tai arvostaa jotain ilmiötä, henkilöä, joukkuetta, tyylilajia tai kulttuurin aluetta voimakkuudella, joka ylittää tavanomaisen arvostuksen. Fanikunta on näistä muodostuva yhteisö tai ryhmä.

Sanan historia

Sanaa fani käytettiin ilmeisesti ensimmäisen kerran yhdysvaltalaisessa lehdistössä 1800-luvulla kuvaamaan ammattilaisjalkapallojoukkueiden kannattajia. Nimitys on lähtöisin englannin sanasta fanatic eli kiihkoilija. Suomessa fani-termiä on käytetty lehdistössä ainakin 1960-luvulta lähtien kuvaamaan musiikkiyhtyeiden ihailijoita. Toisaalta sana fani juontuu latinankielisestä temppeliä tarkoittavasta sanasta fanum ja sen johdannaisesta fanaticus, joka voidaan kääntää jumalan innoittamaksi tai temppelinpavelijaksi.

Psykologinen selitys

Fanius on aiemmin leimattu julkisuudessa ja tutkimuksessa oireena, joka kertoo yksilön psyykkisistä häiriöistä tai yhteiskunnan sosiaalisista ongelmista. Yleinen mielikuva faniudesta sisältää kaksi stereotyyppiä: pakkomielteisen yksilön sekä hysteerisen ryhmän. Fanireaktiot saatetaan kiivaudessaan nähdä hysteerisinä ja järjettöminä. Kun fanius nähdään oletetun sosiaalisen kyvyttömyden oireena, on "hulluja keräilijöitä" tai "villiintyneitä konserttiyleisöjä" helppo ymmärtää vaarallisina. Uudempi selitys korostaa faniutta kuluttajan aktiivisena kokemistapana.
Albert Kivikas

Albert Kivikas (6. tammikuuta 1898 Suure-Jaani, Viljandimaa, Viro – 19. toukokuuta 1978 Lund, Ruotsi) oli virolainen kirjailija ja toimittaja. 
Kivikas pakeni 1943 Virosta Suomeen ja 1944 edelleen Ruotsiin. Hän kirjoitti todenmukaisia maalaiskuvauksia, joista tärkeimpänä on pidetty Viron vapaussodan jälkeistä maareformia kuvaavaa trilogiaa Jüripäev (1921), Jaanipäev (1924) ja Mihklipäev (1924).
Elokuva Nimet marmoritaulussa perustuu Kivikasin samannimiseen romaaniin vuodelta 1936. Kivikas on kääntänyt viroksi muun muassa Hella Wuolijoen näytelmän Niskavuoren leipä.