google/wiki40b huggingface dataset:
Ceilometri

Ceilometri on optinen pilvenkorkeusmittari,  joka mittaa pilvien korkeutta pilven alareunasta maan pintaan. Laite käyttää infrapunalaseria, joka lähettää säteen ylös taivaalle. Lähetetyn ja pilvestä heijastuneen laserpulssin välisestä aikaerosta voidaan laskea pilven korkeus. Jotkut laitteet pystyvät tunnistamaan useampia pilvikerroksia. Ceilometriä käyttävät mm. säähavaintoasemat, lentokentät, laivat ja öljynporauslautat.

Toiminta

Lähetin lähettää lasersädettä taivaalle lyhyissä nanosekunneissa mitattavissa pulsseissa, jotka heijastuvat pilven alareunasta takaisin laitteen vastaanottimeen. Laitteen ohjelmisto käsittelee säteen ja laskee säteen matka-ajasta pilven korkeuden, joka on maasta pilven alareunaan. Joitakin ceilometrejä voidaan asentaa vinoon haittaamatta laitteen toimintaa, ettei laitteen ikkuna ole niin altis säälle.
Juho Kankkunen

Juho Kankkunen (11. tammikuuta 1860 Kitee – 9. heinäkuuta 1926 Kitee) oli maalaisliiton kansanedustajana 1920-luvulla toiminut kiteeläinen maanviljelijä.
Kankkusen vanhemmat olivat maanviljelijä Heikki Kankkunen ja Anna Suomalainen. Hän toimi maanviljelijänä Kiteellä ja oli 27 vuoden ajan Kiteen lainajyvästön hoitajana ja 12 vuoden ajan Kiteen kunnalliskassojen hoitajana. Kankkunen toimi myös kolmen vakuutusyhtiön asiamiehenä kotipitäjässään.
Kankkunen oli kansanedustajana 1922–1924 edustaen Kuopion läänin itäistä vaalipiiriä. Hän oli Kiteen kunnan esimiehenä ja kunnanvaltuuston puheenjohtajana.
Juho Kankkunen oli naimisissa vuodesta 1882 Iida Hurskaisen kanssa. Heidän poikansa oli kansanedustaja Pekka Kankkunen.
HMS Frederick William

Valmistus

Alus tilattiin 12. syyskuuta 1833 Portsmouthin telakalta Queen-luokan 110-tykkisenä ensimmäisen luokan linjalaivana nimellä HMS Royal Sovereign. Amiraliteetti keskeytti työt aluksella 7. toukokuuta 1834. Alus nimettiin 12. huhtikuuta 1839 uudelleen HMS Royal Frederickiksi ja sen köli laskettiin 1. heinäkuuta 1841, mutta työt etenivät hitaasti. Tilaus uudistettiin 29. kesäkuuta 1848 paranneltuna Queen-luokan aluksena ja uudelleen 28. helmikuuta 1857 höyrykoneen asentamiseksi.
Edelleen rakenteilla olleen Windsor Castle -luokan aluksen suunnitelmat muutettiin 86-tykkiseksi toisen luokan linjalaivaksi 30. huhtikuuta 1859. Muutostyöt alkoivat 28. toukokuuta 1859, ja alus nimettiin HMS Frederick Williamiksi 28. maaliskuuta 1860. Alus laskettiin vesille 24. maaliskuuta 1860 ja se valmistui kesäkuussa. Aluksen voimanlähteenä oli Maudslay, Sons and Fieldin valmistama 500 nhp:n höyrykone (2 276 hv), mikä mahdollisti 11,777 solmun nopeuden koeajoissa. Muutostöiden jälkeen aluksen aseistuksena oli alemmalla tykkikannella kolmekymmentä 8 tuuman 65 cwt:n tykkiä ja ylemmällä tykkikannella kolmekymmentäkaksi 32 naulan 56 cwt:n tykkiä. Lisäksi puolikannella ja keulakannella oli kaksikymmentäkaksi 32 naulan 42 cwt:n ja kaksi 68 naulan 95 cwt:n tykkiä.

Palvelus

Alus otettiin 1. heinäkuuta 1864 palvelukseen päällikkönään Edward Codd Portlandin vartiolaivana, missä tehtävässä se korvasi HMS Colossuksen. Alus siirrettiin 7. maaliskuuta 1865 Queenstownin vartiolaivaksi päällikkönään Edmund Heathcote. John James Kennedy vastaanotti 31. tammikuuta 1866 aluksen päällikkyyden. Alus poistettiin palveluksesta 31. elokuuta 1868.
Alus nimettiin 19. lokakuuta 1876 uudelleen HMS Worcesteriksi, ja se lainattiin Thames Nautical Training Collegelle kauppalaivaston henkilöstön koululaivaksi Greenhitheen. Alus palautettiin vuonna 1945 amiraliteetin hallintaan ja se myytiin heinäkuussa 1948 Frary Industriesille romutettavaksi. Alus haaksirikkoutui hinattaessa Thamesilla 30. elokuuta 1948. Hylky nostettiin toukokuussa 1953, ja se romutettiin Tennant and Hornella Graysissä.
Woldemar Stjerncreutz

Woldemar Stjerncreutz (3. tammikuuta 1874 Pietari – 4. toukokuuta 1947) oli suomalainen kenraalimajuri.
Venäjän keisarillisessa armeijassa tykistöluutnanttina palvellut Stjerncreutz osallistui vuonna 1900 boksarikapinan kukistamiseen Mantsuriassa. Ensimmäisen maailmansodan aikana everstiluutnantiksi ylennyt Stjerncreutz palveli Puolan rintamalla Siperian 9. divisioonan tykistöprikaatissa. Stjerncreutzista tuli Venäjän keisarillisen armeijan eversti helmikuussa 1917 ja Suomen armeijan palvelukseen hän tuli everstinä maaliskuussa 1918. Hän palveli Suomen sisällissodan aikana valkoisten päämajan ase-esikunnassa.
Stjerncreutz oli linnoitustykistön komentajana Viipurissa toukokuusta elokuuhun 1918. Hän oli sitten rannikkotykistön komentajan apulaisena helmikuuhun 1919 saakka ja toimi viimeksi 3. kenttätykistörykmentin komentajana. Stjerncreutz erosi armeijan palveluksesta 19. elokuuta 1919 ja hänet ylennettiin samalla kenraalimajuriksi.
Ennstalin Alpit

Ennstalin Alpit (saks. Ennstaler Alpen) on Itäisiin Alppeihin kuuluva vuoristoalue.
Vuoristoalueen korkein huippu on Hochtor (2 639 m).
Gino Paoli

Gino Paoli (s. 23. syyskuuta 1934) on italialainen viihdemusiikin alalla vaikuttava laulaja-lauluntekijä sekä entinen poliitikko.
Paoli syntyi Monfalconessa, mutta muutti jo varhain Genovaan. Hänen varhaisimmat menestyssinglensä olivat "La gatta" ja "Sapore di sale". Hän osallistui useasti San Remon musiikkijuhlille ja oli 1960–1970-lukujen suosituimpia italialaisia esiintyjiä.
Paoli selvisi uransa varhaisessa vaiheessa itsemurhayrityksestä. Hän on jatkanut uraansa 2000-luvulle ja kilpaillut San Remossa viimeksi vuonna 2002. Hän sai vuonna 1964 silloisen puolisonsa, näyttelijä Stefania Sandrellin kanssa Amanda-tyttären, josta itsestäänkin tuli näyttelijä.
Gino Paoli on lisäksi istunut Italian parlamentin alahuoneen, Camera dei Deputatin jäsenenä vuosina 1987–1992. Hän edusti Kommunistipuoluetta, mutta on sittemmin vetäytynyt politiikasta.
Paroni puussa

Tarina

Vuonna 1767 kaksitoistavuotias Cosimo Piovasco di Rondó karkaa kotoaan, koska ei halua syödä etanoita ruokapöydässä. Cosimo kiipeää puuhun ja päättää, ettei tule enää ikinä alas. Cosimon päätös ei kuitenkaan estä häntä liikkumasta puutarhan muissa puissa ja puutarhan viereisissä metsissä. Cosimo ei asumistyylistään huolimatta erakoidu vaan tutustuu yhä useampaan ihmiseen. Puussa eläminen on kuitenkin vaarallista, sillä Cosimon rauhaa uhkaavat muun muassa metsäpalot, rosvojoukot ja sodat.
Juha Toivonen

Ura

Toivonen on HPK:n kasvatti. Hän pelasi kaudella 2005–2006 kaksi ottelua HPK:n maalilla ja oli myös SM-liigan pudotuspeleissä joukkueen luukkuvahtina Karri Rämön loukkaannuttua välierissä. Kauden päätteeksi Toivonen pääsi juhlimaan mestaruutta, vaikkei saanutkaan peliaikaa. Suomen jääkiekkoliiton kilpailusääntöjen mukaisesti yksikin kokoonpanopöytäkirjaan merkitty pudotuspeliottelu oikeuttaa pelaajan saamaan SM-mitalin, jos hänen edustamansa joukkue sellaisen voittaa. Toivonen on siis jääkiekkoliiton käytännön mukaisesti voittanut Suomen mestaruuden. Toivosella oli mahdollisuus pelata yhdessä välierän ottelussa, kun HPK:n ykkösmaalivahti Miika Wiikman loukkaantui lievästi joukkueen alkuverryttelyssä. Wiikman kuitenkin pelasi ottelun ja jatkoi pelaavana maalivahtina mestaruuteen saakka. Kaudet 2006–2008 Toivonen edusti muutamaa Mestis-ottelua lukuun ottamatta HPK:n A-nuoria.
Toivonen pelasi kaudet 2008–2010 pohjoisamerikkalaisessa farmisarja CHL:ssä, jossa hän edusti Odessa Jackalopesia. Ensimmäisellä kaudellaan hänet valittiin sarjan parhaiden tulokkaiden tähtikentälliseen. AHL:n Bridgeport Sound Tigers teki Toivosen kanssa kesällä 2009 kaksisuuntaisen sopimuksen. Hän ei kuitenkaan mahtunut Sound Tigersin kokoonpanoon ja pelasi toisenkin kauden Jackalopesissa.
Kaudeksi 2010–2011 Toivonen siirtyi pelaamaan Mestistä Kajaanin Hokin paitaan. Hän pelasi hyvän tulokaskauden Mestiksessä ja sai seuraavaksi kaudeksi sopimuksen SM-liigan KalPaan.

Muuta

Juhan isoveli Hannu Toivonen on myös jääkiekkomaalivahti. Hän pelaa SM-liigan Tampereen Ilveksessä.
Askebyn luostari

Askebyn luostari on Ruotsissa nykyisen Linköpingin kunnan alueella sijainnut entinen luostari. Se sijaitsi Askebyn kirkon lähellä eikä siitä ole jäljellä nykyään kuin muutamia kiviä. Tämä 1100-luvulla perustettu sisterssiläinen nunnaluostari oli toiminnassa vuoteen 1530 asti.
Žiga Pance

Seuraura

Pance on Olimpija Ljubljanan kasvatti. Hän pelasi joukkueessa ensimmäiset miesten pelinsä 16-vuotiaana Interligassa ja Slovenian pääsarjassa kaudella 2005–2006. Reilut puolet kaudestaan Pance pelasi Slovenian pääsarjaa HK Olimpija Ljubljanassa. OHL-joukkue Oshawa Generals varasi hänet 24. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2006. Pance siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2006–2007, mutta palasi kesken toisen kautensa 2007–2008 takaisin Olimpijaan. Kaudeksi 2008–2009 hän siirtyi joukkueen mukana Itävallan Erste Bank Eishockey Ligaan, jossa ensimmäinen kausi toi 50 runkosarjaottelussa tehot 4+4=8. Kesäkuussa 2009 Pance teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Olimpijan kanssa.
Kaudella 2009–2010 Pance jakoi Olimpijan sisäisen piste- ja maalipörssin toisen sijan tehoilla 14+20=34. Kaudella 2010–2011 hän nousi 21-vuotiaana joukkueen kapteeniksi. Pance teki EBEL:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 23+17=40 ja oli Olimpijan paras maalintekijä. Hän edusti jokaisen Olimpijassa viettämänsä EBEL-kauden päätteeksi joukkuetta myös Slovenian pääsarjassa ja voitti sarjan mestaruuden vuosina 2012 ja 2013.
Pance siirtyi kaudeksi 2013–2014 EBEL:n italialaisjoukkue HC Bolzanon riveihin. Hän jakoi 14 osumallaan joukkueen sisäisen pistepörssin kolmannen sijan Mark Santorellin ja Trent Whitfieldin kanssa. Pance ratkaisi Bolzanolle EBEL:n mestaruuden tehtyään viidennessä finaalissa 13. huhtikuuta 2014 vieraissa EC Salzburgia vastaan 2–3-voittomaalin jatkoajalla ajassa 71.27. Elokuussa 2014 hän teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen joukkueen kanssa. Kaudella 2014–2015 Pance oli tehoilla 22+17=39 Bolzanon paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies. Hän jakoi koko EBEL:n maalipörssin yhdeksännen sijan kolmen muun pelaajan kanssa.
Kaudeksi 2015–2016 Pance siirtyi vuoden mittaisella sopimuksella itävaltalaisseura Villacher SV:hen. Hän voitti joukkueen sisäisen pistepörssin tehoilla 16+20=36. Kevään 2016 pudotuspeleissä Pance oli Villachin paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 2+9=11. Hän voitti myös joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +5. Kaudeksi 2016–2017 Pance siirtyi jatkamaan EBEL-uraansa Klagenfurter AC:hen.

Maajoukkueura

Pance edusti Sloveniaa Sotšin olympiakisoissa 2014 sekä niiden karsinnoissa. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuosina 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015 ja 2016. Noista vuosien 2011, 2013 ja 2015 turnaukset eteni A-sarjassa ja Pance oli vuoden 2015 turnauksessa Slovenian paras maalintekijä kolmella osumallaan. Vuoden 2010 I-divisioonan B-lohkon ja vuosien 2012, 2014 ja 2016 IA-divisioonan turnaukset päättyi kultaan ja vuoden 2009 I-divisioonan A-lohkon turnaus hopeaan.
Pance pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2007 ja 2009, joista jälkimmäisessä turnauksessa hän oli tehoilla 6+2=8 Slovenian paras maalintekijä ja jakoi sisäisen pistepörssin voiton pikkuveljensä Erikin kanssa. Pance pelasi myös alle 18-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2006, jolloin hän voitti A-lohkon hopeaa.

Muuta

Pancen pikkuveli Erik on Slovenian maajoukkuekiekkoilija, joka pelaa Alps Hockey Leaguen HDD Jesenicessä.
Esko Karhunen

Pelaajaura

Karhunen syntyi Helsingissä 4. tammikuuta 1928. Hän oli kotoisin ”ensimmäisestä talosta Pitkänsillan jälkeen” ja oli kaupunginosamaisen pääkaupungin koripalloseuratoiminnan aikaan ainoa Panttereiden pelaaja sillan pohjoispuolelta. Karhunen edusti Panttereita ja sen edeltäjiä Kiri-Veikkoja ja HOK-Veikkoja, koko pääsarjauransa.
Karhunen voitti ennätyksellisen monta koripallon Suomen mestaruutta, yhteensä 13, vuosina 1944–1945, 1948–1957 ja 1959. Karhunen pelasi myös kahdeksan ottelua Suomen koripallomaajoukkueessa vuosien 1950 ja 1952 välillä. Hän kuului Suomen joukkueeseen muun muassa Helsingin olympialaisissa.

Koripallovaikuttajana

Pelaajauransa jälkeen Karhunen toimi pitkään, toistakymmentä vuotta, Panttereiden puheenjohtajana. Hän toimi myös miesten koripallomaajoukkueen johtajana 1970- ja 1980-luvuilla. Lempinimen Sir Emal saanut Karhunen perusti vuonna 1971 koripallon harjoitusturnauksen nimeltä Emal-cup, joka järjestettiin kolmekymmentä kertaa, vuoteen 2000 asti. Turnauksen voittopalkinto, kuparinen lautanen, on lahjoitettu Suomen Koripalloliitolle. Karhunen oli myös järjestämässä näytösotteluita pelaavan Harlem Globetrottersin tuloa Suomeen 1990-luvun alussa.
Karhunen palkittiin urastaan koripallon parissa muun muassa Pro Urheilu -mitalilla vuonna 2002. Vuonna 2012 hänet valittiin Suomen koripallon Hall of Fameen.

Muuta

Karhunen oli koulutukseltaan merkonomi, joksi hän valmistui vuonna 1952. Hän perusti vuonna 1972 Superkiinteistöt-nimisen yrityksen Veikko Pajusen kanssa ja vuonna 1976 oman kiinteistönvälitystoimiston. Hän oli aktiivisesti mukana työelämässä vuoteen 1995 asti.
Karhunen kirjoitti kaksi koripalloaiheista kirjaa, Korintekijät (1976) ja Sir Emalin 500 koripallokysymystä (1992).
Karhunen kuoli Helsingissä 8. maaliskuuta 2016 88-vuotiaana. Hänen kuoltuaan viimeinen Helsingin olympialaisten Suomen koripallojoukkueen elossa oleva jäsen on Raimo Lindholm.
Rainbow Bridge

Rainbow Bridge (jap. レインボーブリッジ, Reinbō Burijji) eli Sateenkaarisilta on riippusilta Tokiossa. Se valmistui vuonna 1993. Silta on kaikkiaan 798 m pitkä, sen pisin jänneväli on 570 m ja pylväät 127 m korkeat. Sillan pylväät ovat valkoiset, mutta ne hohtavat yöllä värillisten lamppujen valoissa. Lamppujen käyttämä energia varastoidaan päivän aikana aurinkopaneeleilla.
Siltaa pitkin kulkee kaksi autotietä, Yurikamome-pikaraitiotie ja kaksi kävelytietä, joita voi käyttää valoisana aikana.
Johan Fellman

Johan Fellman (4. syyskuuta 1781 Raahe – 4. elokuuta 1870 Raahe) oli suomalainen liikemies. Hän toimi Raahessa laivanvarustajana ja kauppiaana. Hän toimi yhdessä veljensä Baltzar Fellmanin (1789–1862) kanssa. Kun veli oli kuollut, hän lahjoitti tältä jääneen omaisuuden (noin 75 000 hopearuplaa) Raaheen perustettavan porvari- ja kauppakoulun rahastoksi. Hän lahjoitti itse tarkoitukseen talon. Alkuun koulu oli ruotsinkielinen mutta muuttui 1909 suomenkieliseksi.
Matogrossonkipuaja

Levinneisyys

Matogrossonkipuajaa tavataan Brasiliassa. Laji tunnetaan huonosti ja sitä on kuvattu harvinaiseksi. Sen uskotaan vähenevän nopeasti metsien häviämisen seurauksena seuraavan kolmen sukupolven aikana, ja se on siksi luokiteltu vaarantuneeksi.

Elintavat

Matogrossonkipuaja elää kosteissa alankometsissä 300 metrin korkeuteen asti. Se käyttää ravinnokseen luultavasti pääasiassa kovakuoriaisia.
ISO 3166-2:ZA

ISO 3166-2:ZA on ISO-standardointijärjestön standardi, joka määrittää geokoodit Etelä-Afrikalle. ISO 3166-2:ZA on ISO 3166-2 -standardin osajoukko, joka määrittää yhdeksän provinssin koodit.
Roko Ukić

Ura

Ukić aloitti koripallon pelaamisen KK Splitissä vuonna 1992. Hän teki debyyttinsä KK Splitin edestusjoukkueessa kaudella 2000–2001. Hän oli edustamassa Kroatiaa alle 18-vuotiaiden Euroopan-mestaruuskilpailuissa vuonna 2002, jolloin hän voitti kultaa sekä vuoden 2003 MM-kisoissa. Ukić oli alun perin ilmoittautunut NBA:n vuoden 2004 varaustilaisuuteen, mutta veti nimensä pois viime hetkellä. Seuraavana vuonna hän kuitenkin osallistui varaustilaisuuteen, jossa Toronto Raptors varasi hänet numerolla 41.
Vuonna 2005 Ukić teki sopimuksen TAU Cerámican kanssa, vaikka häntä oltiin jo huhuiltu Raptorsiin. Euroliiga-veteraanien täyttämässä joukkueessa Ukić ei päässyt heti pelitapaan mukaan ja kärsi lisäksi loukkaantumisista. Hän pelasi yhden kauden kunnes siiryi FC Barcelona Bàsquetiin. Kilpailu pelipaikoista oli joukkueen sisällä kuitenkin kovaa ja yhden vaatimattoman kauden jälkeen Barcelonassa Ukić annettiin lainalle Lottomatica Romaan. Siirto Lotomaticaan oli Ukićin jatkouran kannalta tärkeä siirto, sillä kausi oli hänen läpimurtokautensa. Hän teki Euroliigassa 12,7 pistettä ja antoi 2,8 syöttöä ottelua kohden.
Kaudeksi 2008–2009 Ukić siirtyi Toronto Raptorsiin kolmen vuoden sopimuksella. Ensimmäisellä NBA-kaudellaan hän teki keskimäärin 4,2 pistettä 12,4 pelaamaansa minuuttia kohden. Ukićin visiitti seurassa jäi kuitenkin lyhyeksi, sillä jo yhden kauden jälkeen hän siirtyi Milwaukee Buckseihin. Ukić pelasi seurassa tammikuuhun 2010 saakka, jolloin hän siirtyi takaisin Eurooppaan Fenerbahçe Ülkeriin. Kaudeksi 2012–2013 Ukić siirtyi kreikkalaiseen Panathinaikosiin.
Year of the Snitch

Taustaa

Toukokuussa 2017 Steroids (Crouching Tiger Hidden Gabber Megamix) kappaleen julkaisun yhteydessä Death Grips ilmoitti työstävänsä uutta albumia.
Maaliskuussa 2018 yhtye jakoi nettisivuillaan sekä sosiaalisessa mediassaan yksinkertaisen kuvan, jossa luki mustalla taustalla ja valkoisella tekstillä "Year of the Snitch new album coming soon..." (suom. Year of the Snitch uusi albumi tulossa pian...). Huhtikuussa he jakoivat tulevan albumin kansikuvan sekä listan kappaleiden nimistä. Toukokuussa yhtye julkaisi tulevan levyn kappaleen "Black Paint" sekä "Streaky" ja "Flies" musiikkivideoiden kera ja kesäkuussa kolme singleä lisää; "Ha Ha Ha", "Dilemma" ja "Shitshow" joista kaksi jälkimmäistä saivat myös musiikkivideot.
Yhtyeen jäsenten lisäksi albumin teossa ovat olleet mukana elokuvaohjaaja Andrew Adamson sekä Toolin basisti Justin Chancellor.
3D-TV

3D-tekniikka

3D-TV:n tekniikaksi oli valittu ColorCode-3D, jonka katsomiseen riittää kaksiväriset ColorCode-3D -lasit. ColorCode-tekniikassa vasemmalla silmällä katsotaan oranssinkeltaisen (amber) ja oikealla sinisen suodattimen läpi. Tuloksena on lähes normaalinvärinen kolmiulotteinen kuva
Azerbaidžanin sosialistinen neuvostotasavalta

Vallankumous

Tätä ennen ensimmäiset työväenneuvostot oli perustettu 6. maaliskuuta 1917 Bakuun, ja neuvostoja oli myöhemmin myös Jelizavetpolissa, Şamaxıssa, Nuhassa, Lənkəranissa, Nahitševanissa ja Şuşassa. Bakun työläisneuvosto päätti neuvostovaltaan ryhtymisestä noin 400 edustajan voimalla 9. marraskuuta 1917. 13. marraskuuta Bakun neuvosto julisti Bakuun neuvostovallan. Vuonna 1918 bolševikit alkoivat varustautua. Maaliskuuhun mennessä Bakussa oli 6 000 aseistettua sotilasta. Samassa kuussa alkoi vastavallankumous kapinalla. 30. maaliskuuta – 1. huhtikuuta 1918 käytiin Bakusta taistelu osapuolten välillä, johon osallistui yhteensä 20 000 henkilöä. 25. huhtikuuta 1918 Bakun neuvosto muodosti Bakun kansankomissariaatin, jota myöhemmin kutsuttiin Bakun kommuuniksi 1918. Hallituksen johtajana toimi S. G. Šaumjan. Öljyteollisuus ja Kaspianmeren kauppalaivasto kansallistettiin, maat takavarikointiin viljelijöille annettaviksi.

Brittien valtakausi

4. elokuuta – 4. syyskuuta 1918 Bakussa olivat sotilaallisesti läsnä britit, kun taas 15. syyskuuta 1918 alkaen kaupungin olivat vallanneet osmanit. Vastavallankumoukselliset tukeutuivat osmaneihin. Mudroskin rauhan 1918 perusteella Entente cordiale ja Osmanien valtakunta sopivat siitä, että osmanien joukot vetäytyvät Bakusta. Syksyllä 1918 ne vetäytyivät ja paikalle tulivat britit marraskuussa 1919.
Japanin keisarillinen poliisilaitos

Teikoku Keishichō (jap. 帝国警視庁, Teikoku Keishichō) tai vain Keishichō (Keisarillinen Tokion metropolin poliisilaitos) oli Tokion siviili- ja rikospoliisin päämaja ja keskusasema Tokion metropolin alueella perustamisvuodesta 1874 vuoteen 1945 jolloin liittoutuneiden valvontakomissio SCAP eli Supreme Commander for the Allied Powers lakkautti sen.

Historia

Tokugawa-kauden shōgunaatin perustama (Keisarillinen poliisilaitos eli "Kebiishi-Cho") lakkautettiin Meiji-restauraation yhteydessä ja korvattiin uudella järjestelmällä johon Toshiyoshi Kawaji haki mallia Euroopasta vieraillen vuonna 1872 Ranskassa ja Preussissa, hakien mallia uusille poliisivoimille ja laitokselle. Aikaisemmin maakuntien daimiot johtivat lainvalvontaa maakunnissaan. Vuonna 1871 tämä käytäntö lakkautettiin ja uusi lainvalvontaosasto luotiin Japanin sisäministeriön alaisuuteen vuonna 1873.
Toshiyoshi Kawajista tuli vuonna 1874 Tokion Keisarillisen poliisilaitoksen päällikkö ja uudelleenorganisoija, joka synnytti mittavia uudelleenjärjestelyjä sekä poliisin että armeijan organisaatioissa.
Toisen maailmansodan aikaan Japanin poliisitoimi siirtyi sisäministeriöltä sotaministeriölle ja poliisivoimat valjastettiin liittoutuneiden uhkaavan maihinnousun torjuntaan. Japanin antauduttua liittoutuneiden valvontaelin SCAP lakkautti militaristiseksi epäillyn poliisilaitoksen ja perusti ja organisoi sen uudelleen vuonna 1950.
Tiedeakatemiain neuvottelukunta

Tiedeakatemiain neuvottelukunta (eng. Council of Finnish Academies) oli Suomen neljän tiedeakatemian yhteiselin.

Tehtävä ja toiminta

Tiedeakatemiain neuvottelukunta oli Suomen Tiedeseuran, Suomalaisen Tiedeakatemian, Teknillisten Tieteiden Akatemian ja Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finlandin yhteiselin. Neljä suomalaista tiedeakatemiaa muodostivat 1.1. 2018 Suomen Tiedeakatemiat -yhteistyöneuvoston, jolle siirtyivät aiemmin Tiedeakatemiain neuvottelukunnalle (TANK) kuuluneet tehtävät.  Yhteistyösopimuksen mukainen neuvoston ensimmäinen vastuuakatemia on Suomalainen Tiedeakatemia. TANKin toiminta päättyi 31.12.2017.

Organisaatio

Tiedeakatemiain neuvottelukuntaan kuului kahdeksan jäsentä, kaksi Suomalaisen Tiedeakatemian nimeämää jäsentä, kaksi Suomen Tiedeseuran nimeämää jäsentä sekä yksi Teknillisten Tieteiden Akatemian ja yksi Svenska Tekniska Vetenskapsakademien i Finlandin nimeämä jäsen. Lisäksi neuvottelukuntaan kuului kaksi jäsentä, jotka nimesi Tieteellisten seurain valtuuskunnan hallitus. Neuvottelukunnan toimikausi oli kolme vuotta. 
Tiedeakatemiain neuvottelukunnan sihteeristö toimi  Tieteellisten seurain valtuuskunnan yhteydessä. Neuvottelukunnan toimitilat olivat Helsingissä Snellmaninkadulla.

Historia

Suomen Tiedeseura ja Suomalainen Tiedeakatemia perustivat Tiedeakatemiain neuvottelukunnan (silloin nimellä Suomen Tiedeakatemiain Valtuuskunta) vuonna 1975 edistämään tiedeakatemioiden yhteistyötä ja tehostamaan tiedeakatemioiden vaikutusta kansallisesti ja kansainvälisesti. Vuodet 2008-2011 se toimi nimellä Tiedeakatemiajaosto. Teknillisten tieteiden akatemia ja Svenska tekniska vetenskapsakademien i Finland tulivat sen jäseniksi vuonna 2003. Valtuuskunnan ensimmäinen puheenjohtaja oli kansleri Mikko Juva.