google/wiki40b huggingface dataset:
Naiset Suomessa

Naiset Suomessa elävät muihin maailman maihin verrattuina varsin tasa-arvoisessa asemassa miesten kanssa. Erilaisissa kansainvälisissä vertailuissa Suomi on yleensä sijoilla 2–5: Maailman talousfoorumin (WEF) Global Gender Gap Indexin (2017) mukaan Suomi on maailman kolmanneksi tasa-arvoisin maa, kun taas The Economistin The Glass-Ceiling Indexin (2017) mukaan suomalaisnaisten tasa-arvo työelämässä on maailman neljänneksi paras. Suomessa on Euroopan maista kolmanneksi eniten naisia kansanedustajina.

Väestötilastot

Suomessa on enemmän naisia kuin miehiä. Vuonna 2015 naisia oli 2,786 miljoonaa, miehiä 2,701 miljoonaa. Eniten eroa on vanhimmissa ikäluokissa: sata vuotta täyttäneitä naisia oli 647 ja miehiä 112, naisten keski-ikä oli 43,6 ja miesten 40,9 vuotta. Suomalaisen naisen elinajanodote on ollut aina pidempi kuin miehen, nykyisillä vastasyntyneillä 84,1 vuotta (miehillä 78,5 vuotta).
Naisilla on enemmän korkea-asteen tutkintoja kuin miehillä, mutta tutkijakoulutuksen (tyypillisesti tohtorin tutkinnon) suorittaneista yli puolet on miehiä. Tämä on muuttumassa, vuonna 2014 myös tohtorintutkinnon suorittajista 58,6 % oli naisia. Koulutusalan valinta on vahvasti sukupuolittunutta: terveys- ja sosiaalialan koulutuksen saaneista 88 % on naisia, kun taas tekniikan alalla vain 16,1 prosenttia.
Vuonna 2015 valituista kansanedustajista 83 oli naisia, 117 miehiä.
Suomalaisista naisista kuolee 37 % verenkiertoelinten sairauksiin, 22 % syöpään (yleisimpinä rinta- ja keuhkosyöpä) ja 22 % dementiaan. Dementiaan kuolleiden naisten osuus on suurempi kuin miesten, mutta tämä liittyy naisten pidempään elinikään, ikäkorjatuissa tilastoissa eroa ei ole.
Yleisimmät naisten etunimet ovat Maria, Helena ja Johanna. Maria on erittäin suosittu toinen ja kolmas nimi, mutta ei yleisin naisen kutsumanimenä. Suomen yleisin naisen kutsumanimi on Tuula.

Naiset johtotehtävissä

Toistaiseksi ainoa naispresidentti oli Tarja Halonen 2000–2012, mutta useat naiset ovat olleet presidenttiehdokkaina: Merja Kyllönen, Laura Huhtasaari ja Tuula Haatainen 2018, Eva Biaudet ja Sari Essayah 2012, Heidi Hautala 2006, Riitta Uosukainen, Heidi Hautala ja Elisabeth Rehn 2000, Eeva Kuuskoski ja Elisabeth Rehn 1994 sekä Helvi Sipilä 1982.
Pääministereinä ovat toimineet Anneli Jäätteenmäki (2003) ja Mari Kiviniemi (2010-2011).
Ensimmäinen naispiispa oli Irja Askola.
Naiset ovat päässeet upseerikoulutukseen vuodesta 1996. Ensimmäisen 20 vuoden aikana Reserviupseerikoulun suoritti noin 750 naista. Ensimmäiset kolme naista ylennettiin kapteeneiksi vuonna 2013, ja ensimmäinen majuri Eija Pulkki ylennettiin 2015. On arvioitu, että ensimmäinen naiskenraali saatetaan nähdä 2030-luvulla.
Pörssiyhtiöiden toimitusjohtajina oli yhdeksän naista vuonna 2017. Vielä vuonna 2011 yhtään pörssiyhtiötä ei johtanut nainen, ja vuoteen 2014 asti vain yksi nainen toimi pörssiyhtiön toimitusjohtajana. Hän oli kuitukankaita tuottavat Suominen-yhtiön Nina Kopola. Hallitusten jäsenistä 27 prosenttia oli naisia vuonna 2017, suurissa pörssiyhtiöissä 33 prosenttia.
Sam Trammell

Ura

Sam Trammell on työskennellyt elokuvissa, televisiosarjoissa ja teatterissa. Hän on esiintyi Broadwaylla näytelmässä Ah Wilderness! vuonna 1998 ja sai roolistaan Tony-ehdokkuuden. 
Trammell on näytellyt elokuvissa Harvest of Fire, Syksy New Yorkissa ja Aliens vs. Predator 2. Hän on tehnyt monia vierailevia rooleja muun muassa televisiosarjoissa House, Amyn lailla, Bones, Dexter, Todistettavasti syyllinen ja Näkijä.
Trammell teki läpimurtonsa televisiossa vuonna 2008 sarjassa True Blood. Hän näyttelee sarjan päähenkilöihin kuuluvaa Sam Merlottea.

Yksityiselämä

Trammell ja hänen tyttöystävänsä Missy Yager saivat kaksoispojat 9. elokuuta 2011. Trammell asuu Los Angelesissa.
Wollmar Yxkull

Wollmar Yxkull (k. 1627) oli ruotsalainen aatelismies, jonka sukujuuret olivat Liivinmaalta. Yxkull toimi Ruotsin kuninkaan Kaarle IX:n hovimarsalkkana. Hänet aateloitiin vuonna 1625.
Yxkull omisti Tukholman Södermalmilla tontin, jonka viereinen katu on nyttemmin nimetty hänen mukaansa.
Jörg Woithe

Ura

Woithe voitti ensimmäisissä aikuisten kansainvälisissä arvokilpailuissaan, Neuvostoliiton pääkaupungissa Moskovassa järjestetyissä vuoden 1980 kesäolympialaisissa, 17-vuotiaana uransa suurimman saavutuksen; 100 metrin vapaauinnin olympiakullan. Loppukilpailussa Woithe peittosi ruotsalaiset Perit Holmertzin ja Johanssonin puolen sekunnin turvin. Kilpailut menivät Woithelta muutenkin melko hyvin, nimittäin Itä-Saksan 4 × 200 metrin vapaauintiviestijoukkue voitti olympiahopeaa isäntämaan jälkeen. Woithen saavutuksista Moskovassa on sittemmin liikkunut hieman kyseenalaisia huhuja. On väitetty, että Woithe olisi käyttänyt kiellettyjä aineita ennen kilpailuja, mutta väitteitä ei ole pystytty näyttämään toteen.
Vuonna 1982 Woithe ui Erfurtissa 100 metrin vapaauinnin ensimmäisenä eurooppalaisena alle viidenkymmenen sekunnin (49,81). Samana vuonna järjestetyissä pitkän radan maailmanmestaruuskilpailuissa Ecuadorin Guayaquilissa, Woithe voitti maailmanmestaruuden 100 metrin vapaauinnissa ja pronssia 200 metrillä. Vuotta aikaisemmin silloisen Jugoslavian Splitissä järjestetyissä EM-kilpailuissa Woithe oli jo sijoittunut hopealle 100 metrin vapaauinnissa ja kolmanneksi 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Vuonna 1983 Roomassa järjestetyissä EM-kilpailuissa Woithe kahmi viisi mitalia, kolme hopeaa ja kaksi pronssia.Mitalit tulivat kaikista kolmesta viestistä, jälleen myös 100 metrin vapaauinnista sekä 200 metrin vapaauinnista. Seuraavana vuonna Los Angelesissä järjestettyihin olympialaisiin Woithe ei päässyt osallistumaan, sillä Itä-Saksa boikotoi kilpailuja yhdessä muun sosialistisen maailman kanssa.
Bulgarian Sofiassa 1985 järjestetyissä EM-kilpailuissa Woithe voitti jälleen hopeaa 100 metrin vapaauinnissa. Aikaisempina vuosina Moskovassa Woithelle hävinnyt Johansson oli voittanut tämän EM-kilpailuissa, Sofiassa Woithen pudotti hopealle ranskalainen Stéphan Caron.
Seuraavina vuosina Woithe voitti vielä kaksi mitalia; Madridissa 1986 pidetyissä MM-kilpailuissa Woithe oli osana Itä-Saksan 4 × 100 metrin vapaauintiviestin pronssijoukkuetta. Vuonna 1987 Ranskan Starsbourgissa järjestetyissä EM-kilpailuissa Woithe voitti uransa lopuksi ensimmäisen 50 metrin vapaauinnin Euroopan mestaruuden. Woithe lopetti vielä samana vuonna uintiuransa.
Woithe teki urallaan yhden Euroopan ennätyksen, Münchenissä 1987 järjestetyssä Saksojen välisessä uintimaaottelussa Woithe ui 50 metrin vapaauinnin aikaan 22,47.
Haggada

Haggada eli Haggadah ('heprealaisin kirjaimin' הגדה) – on juutalaisen pääsiäisaterian eli seder-aterian yhteydessä luettava liturginen teksti. Perinteen mukaan se luetaan juutalaisen pääsiäisen kahtena ensimmäisenä iltana diasporassa, Israelissa vain ensimmäisenä iltana. Näin muistellaan Raamatun käskyn mukaisesti juutalaisten pääsyä vapaaksi Egyptin orjuudesta.
Haggada sai nykymuotonsa antiikin ajan Israelissa, todennäköisesti vuosien 180 - 280 tienoilla.
Natan Altman

Natan Isajevitš Altman (ven. Натан Исаевич Альтман; 22. joulukuuta (J: 10. joulukuuta) 1889 Vinnytsja – 12. joulukuuta 1970 Leningrad) oli venäläinen ja neuvostoliittolainen taidemaalari, graafikko, kuvanveistäjä, lavastustaiteilija, kirjankuvittaja sekä taideteoreetikko. Altman tunnetaan parhaiten muotokuvistaan.
Altman opiskeli vuosina 1901–1907 Odessan taidekoulussa, ja myöhemmin (1910–1912) hän jatkoi taideopintojaan Maria Vasiljevan Vapaassa Venäläisessä Akatemiassa Pariisissa. Pariisissa hän sai vaikutteita kubismista.
Vuodesta 1912 lähtien Altman asui Pietarissa. Vallankumouksen jälkeen Altman teki perinteistä realistista tyyliä edustavan Leninin muotokuvapatsaan sekä useita lyijykynäpiirroksia. Keväällä 1928 Altman matkusti valtiollisen juutalaisteatterin kanssa Euroopan-kiertueelle ja muutti jälleen Pariisiin, jossa hän asui ja työskenteli vuosina 1929–1935. Palattuaan vuonna 1936 takaisin Neuvostoliittoon ja keskelle Stalinin vainoja hän etääntyi maalaustaiteesta ja keskittyi käyttögrafiikan tekoon sekä teatterilavastuksiin.
Corsier-sur-Vevey

Historia

Corsier-sur-Veveyn alkuperää ei tiedetä. Kylää kutsuttiin 1100-luvulla kuitenkin nimellä Corsiacum. Savoijin kuningashuone kiinnostui kylän kirkosta 1300- ja 1400-luvuilla, ja sitä muun muassa suurennettiin. Taloudellisten syiden takia Corsier-sur-Veveyn kunta myi 1800-luvun lopulla Genevejärven rannalla sijaineet alueensa Veveyn kunnalle.
Ilmiö (lehti)

Ilmiö oli Viipurissa vuosina 1880–1881 ilmestynyt kulttuurilehti.
J. H. Erkon julkaisema ja toimittama Ilmiö, Yleistajuinen aikakauslehti oli uskonnollisesti vapaamielinen kulttuurilehti, joka korosti kansallisuusaatteen merkitystä humanistisessa ja edistyksellisessä hengessä. N. A. Zilliacuksen kirjapainossa painettu kuukausilehti lupasi julkaista kotimaista kirjallisuutta ja käsitellä ajankohtaisia kysymyksiä. Kannattamattomaksi osoittautunut Ilmiö ilmestyi vain vuoden ajan.
Wall Street

Wall Street on katu Manhattanilla New Yorkissa, Yhdysvalloissa. Se sijaitsee lähellä Manhattanin saaren eteläpäätä ja johtaa Broadwayltä Manhattanin itärantaa pitkin kulkevalle South Streetille. Wall Street on Manhattanin finanssialan keskittymän Financial Districtin keskus, jossa pitää majaansa muun muassa New Yorkin pörssi. Wall Street on ollut maailman johtava finanssikeskus, mutta vuonna 2007 Lontoon City kasvoi kansainvälisenä finanssikeskuksena ohi Wall Streetin.
Kadun nimi Wall Street (suom. "Muurikatu") on peräisin vuodelta 1652, kun sen kohdalla kulki Manhattanin saaren eteläpäähän perustetun, hollantilaisten asuttaman Uuden Amsterdamin pohjoisraja, ja paikalle rakennettiin muuri suojaksi lenape-intiaaneja, brittejä ja Uuden Englannin uudisasukkaita vastaan. Britit, joiden siirtomaahan alue kuului vuodesta 1664, hävittivät muurin vuonna 1699, ja rakensivat sen tilalle kadun ja sen varrelle asuin- ja toimistotaloja, Näiden joukossa oli uusi kaupungintalo Broad Streetin ja Wall Streetin kulmassa.
Kadun mukaan on nimetty myös sanomalehti The Wall Street Journal.

Wall Street populaarikulttuurissa

Wall Street on esiintynyt useissa elokuvissa sekä tapahtumapaikkana että kuvauspaikkana. Wall Streetille perustuvia elokuvia ovat muun muassa Wall Street – rahan ja vallan katu (1987) sekä sen jatko-osa Wall Street: Money Never Sleeps (2010) ja The Wolf of Wall Street (2013).
John McIntire

John Herrick McIntire (27. kesäkuuta 1907 Spokane, Washington – 30. tammikuuta 1991 Pasadena, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Asfalttiviidakko (1950), Psyko (1960) ja Honkytonk Man (1983). Hän näytteli runsaasti myös televisiossa, erityisen usein lännensarjoissa, joista mainittakoon Bonanza ja Virginialainen. Hänen viimeinen roolinsa oli menestyselokuvassa Turner ja täystuho (1989). McIntire menehtyi keuhkosyöpään ja keuhkolaajentumaan vuonna 1991.
DJ Physics

Yksityiselämä

Grip sairastui 31-vuotiaana imusolmukesyöpään. Hän on tällä hetkellä remissiossa.
Jari Koskinen

Tausta

Koskinen ryhtyi maanviljelijäksi vuonna 1986. Vuonna 1988 hän valmistui valtiotieteiden maisteriksi Helsingin yliopistosta. Vuosina 1986–1988 Koskinen työskenteli Hämeenlinnan Seudun Osuuspankin pankinjohtajana ja vuosina 1988–1989 arvopaperipäällikkönä. Ennen valintaansa eduskuntaan Koskinen työskenteli HPK-edustusjääkiekko ry:n toimitusjohtajana vuosina 1989–1996 ja Hämeenlinnan jäähalli Oy:n toimitusjohtajana vuodet 1992–1996.

Politiikka

Kunnallispolitiikkaan Koskinen lähti vuoden 1980 kunnallisvaaleissa. Vuosina 1981–2008 hän oli Hauhon kunnanvaltuutettu ja vuosina 1993–2002 valtuuston puheenjohtaja. Vuoden 2009 alussa Hauho liitettiin Hämeenlinnaan ja Koskinen on siitä lähtien ollut Hämeenlinnan kaupunginvaltuuston jäsen.
Eduskuntaan Koskinen nousi Hämeen vaalipiiristä varasijalta vuonna 1996 Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankkiin siirtyneen Iiro Viinasen tilalle. Hän toimi ensimmäisen kerran maa- ja metsätalousministerinä toukokuusta 2002 huhtikuuhun 2003 Lipposen II hallituksessa. Tuolloin Koskinen nousi tehtävään kesken kauden vihreiden lähdettyä hallituksesta ja sitoutumattoman ammattiministeri Raimo Tammilehdon väistyttyä maa- ja metsätalousministerin paikalta poliittisen valtatasapainon säilyttämiseksi hallituksessa.
Eduskuntavaalien 2007 jälkeen Koskiselle ehdotettiin eduskuntaryhmän puheenjohtajan paikkaa mutta hän ei ollut kiinnostunut tehtävästä. Syyskuussa 2009 Koskinen siirtyi Lontooseen Euroopan jälleenrakennus- ja kehityspankin (EBRD) johtokunnan jäseneksi ja hänen tilalleen eduskuntaan nousi orimattilalainen ylikonstaapeli Kalle Jokinen.
Koskisen tehtävän EBRD:ssä oli määrä jatkua toukokuun 2012 loppuun. Hän ei ollut ehdolla kevään 2011 eduskuntavaaleissa, mutta hänet valittiin hallitusneuvotteluiden jälkeen Kataisen hallituksen maa- ja metsätalousministeriksi. Helmikuussa 2014 Koskinen kertoi ettei aio asettua ehdolle vuoden 2015 eduskuntavaaleissa. Maa- ja metsätalousministerin tehtävän Koskinen jätti hallituksen vaihtumisen yhteydessä kesäkuussa 2014. Kataisen luovuttua kokoomuksen puheenjohtajuudesta ja samalla pääministerin tehtävästä muodostettiin Stubbin hallitus, jonka maa- ja metsätalousministeriksi nousi Petteri Orpo.

Kannanottoja

Koskinen esitti 15. maaliskuuta 2013 luonnonvarakeskuksen johto-organisaation sijoittamista Helsingin Viikkiin.
Huhtikuussa 2013 mediassa syntyi keskustelua kalastusasioiden siirtämisestä maa- ja metsätalousministeriöstä ympäristöministeriöön. Näyttelijä ja harrastuskalastaja Jasper Pääkkönen esitti siirtoa harvinaisten lohikantojen elvyttämiseksi ja säilyttämiseksi mahdollisimman elinvoimaisina Itämerellä. Koskinen kiisti Pääkkösen esittämän kritiikin kalastusasioiden heikosta hoidosta eikä nähnyt syytä siirtää kalastusasioita ympäristöministeriöön. Vihreiden ympäristöministeri Ville Niinistö puolestaan tuki Pääkkösen näkemystä ja piti välttämättömänä kalastuksen siirtoa ympäristöministeriön vastuulle seuraavalla hallituskaudella.

Yksityiselämä

Koskinen on naimisissa varatuomari Minna Koskisen (o.s. Törmä) kanssa. Heillä on kaksi aikuista lasta.
Lafourchen piirikunta

Asukkaat

Piirikunnan asukkaista 77,1 prosenttia on valkoisia, 13,3 prosenttia mustia ja 4,29 prosenttia latinalaisamerikkalaisia. 14,5 prosenttia puhuu muita kieliä kuin englantia. 97,7 prosenttia asukkaista on Yhdysvaltain kansalaisia. Piirikunnan väestön keski-ikä on 36,7 vuotta.
Kaukoidän federaatiopiiri

Metsävarat

Federaatiopiirissä on taloudellisesti saavutettavaa hakattavaa puuta 33 000 000 m³ vuodessa, josta hakataan 14 000 000 m³ vuodessa. Mekaanista ja kemiallista puunjalostuskapasiteettia on piirissä 2 %:lle puusta.
Villi tulevaisuus

Suomennos

Juulia Ilmarinen

Tuotanto

Möller & Möller  
Audiovisual Communication Services
D’Hautpoult (1807)

Palvelus

Alus teki neitsytmatkansa Martiniquelle, kun se kuljetti täydennyksiä ja materiaalia kolmen linjalaivan sekä kahden fregatin muodostoman laivasto-osaston lippulaivana. Muut linjalaivat olivat Courageux ja Polonais, ja osaston lippu-upseerina oli kommodori Amable Troude. Martiniquen valtauksen jälkeen osasto kääntyi takaisin, mutta se joutui Britannian kuninkaallisen laivaston osaston yllättämäksi.
D'Hautpoult'n valtasi 17. huhtikuuta 1809 Puerto Ricon rannikolla sen aiemmin brittien käsiin joutunut sisaralus Pompée, joka oli ajanut sitä takaa kolme yötä ja kaksi päivää Recruitin ja Neptunen kanssa. Taistelussa sai surmansa tai haavoittui 80-90 ranskalaista merimiestä.
Britannian kuninkaallinen laivasto otti aluksen palvelukseensa kesäkuussa nimeten aluksen Abercrombieksi. Sen ensimmäinen päällikkö oli Charlier Napier, joka luovutti aluksen seuraajalleen John Richardsille jo syyskuussa. Alus sai jo kolmannen päällikön joulukuussa, kun William Fabie otti tehtävän vastaan. Alus osallistui Guadeloupen valtaukseen 26. tammikuuta - 6. helmikuuta 1810..
Alus saapui 5. syyskuuta 1810 Plymouthiin, jossa se siirrettiin 25. marraskuuta telakalle. Aluksen huollon kustannukset olivat 16 375 puntaa, ja se palasi palvelukseen 30. joulukuuta aloittaen matkan Portugaliin. Aluksen ollessa ankkurissa 26. lokakuuta 1811 siihen osui salama, joka tuhosi sen keulamaston. Alus oli telakalla Portsmouthissa tammikuusta maaliskuuhun 1812, minkä jälkeen se palveli Kanaalin laivastossa. Se siirrettiin vuonna 1814 Plymouthissa reserviin. Alus myytiin 30. huhtikuuta 1817 Plymouthissa Mr. Freakelle 3 810 punnalla.
Kansallissäätiö

Kansallissäätiö on Kansallista Kokoomusta lähellä oleva säätiö, joka on perustettu 1958. Kansallissäätiö tukee Kokoomuksen Helsingin piiriä ja on puolueen suurimpia vaalirahan lähteitä. Säätiön peruspääoma kerättiin 1960-luvulla kansalaiskeräyksenä. Sijoitusomaisuus on nelisen miljoonaa euroa (2014), josta voidaan jakaa vuotuista tukea keskimäärin noin 100 000 euroa. Säätiö lahjoitti 215 000 euroa kokoomuksen vaalityöhön vuoden 2007 eduskuntavaaleissa. 
Säätiö ei julkaise yksityishenkilöiltä saamiaan lahjoituksia.
Pentti Poukka on kirjoittanut säätiön historiikin Talo Pasilassa: Kansallissäätiö 1958–1994.
Säätiön Pasilaan 1974 rakentama toimitalo on myyty ulkopuolisille. Säätiön vuosikokousten ja hallitusten kokousten pöytäkirjoja sekä Pasilan taloprojektin asiakirjoja säilytetään Kokoomuksen keskusarkistossa eli Porvarillisen Työn Arkistossa.
Wittgenstein (elokuva)

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Olavi Similä sanoo elokuvan sisältävän tyyliä, taitoa, filosofiaa ja ironiaa samassa paketissa. Hän antaa Wittgensteinille kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Kuulapelit

Kuulapelit ovat joukko tarkkuus- ja taitopelejä, jossa kahteen joukkueeseen (joukkueen voi muodostaa yksikin pelaaja) jakautuneet pelaajat pyrkivät käsin heittämään tai vierittämään pallomaisia pelivälineitä mahdollisimmaan lähelle liikkuvaa maalipalloa. Nimenomaan Euroopassa näistä on kehittynyt nykyaikaan tultaessa joukko laajalti ja kansainvälisesti harrastettuja urheilulajeja.

Historiaa

Kuulapelien idea on sen verran yksinkertainen, että luultavasti sellaisia on maailman eri muinaiskulttuureissa syntynyt toisistaan riippumatta. Jopa Çatal Hüyükin kivikautisen asutuskeskuksen raunioista väitetään löydetyn ilmeisiä pelikuulia, samoin joissakin Egyptin vanhan valtakunnan hautapiirroksissa on ilmeisestikin pelattu jonkinlaista kuulapeliä.
Euroopassa tällaisia pelejä on aikanaan pelattu lähes kaikkialla, eikä niiden tyhjentävä luettelointi jälkeenpäin ole mahdollista. Harrastuksen laajuutta ja intensiteettiä kuvaa, että ainakin Ranskassa ja Englannissa on yritetty jopa kuningashuoneen arvovallalla kieltää pelaaminen sotilailta, koska se vei liiaksi sotilaiden aikaa tähdellisemmiltä harjoituksilta.
Paikallisten sääntöjen yhdentyminen kirjoitetuiksi säännöstöiksi tapahtui vasta 1800-luvulla, jolloin alla nimeltä mainittujen pelien vasta voidaan katsoa syntyneen (poikkeuksena Petankki, joka syntyi sääntömuunnoksena Jeu Provençal-pelistä vuosina 1907–1910).

Kuulapelien sukupuu

Eurooppalaiset kuulapelit kuitenkin muistuttavat toisiaan niin paljon, että niillä lienee yhteinen edeltäjä, mitä ilmeisimmin roomalaisten sotilaiden mukana imperiumin eri osiin kulkeutunut pelimuoto.
Pelistä on erotettavissa erilaisia tyyppejä. Varsinkin Ranskassa on vielä useita elinvoimaisia paikallislajeja, mutta jäljempänä on mainittu vain sellaisia lajeja, joissa on kansainvälistä kilpailutoimintaa.

Kuulapelit Suomessa

Lähes kaikkia maailmanlaajuisesti levinneitä kuulapelejä pelataan myös Suomessa. Petankin harrastus on kuitenkin ylivoimaisesti laajinta. Suomen Pétanque-Liitto ry on perustettu vuonna 1982 ja siinä on kaudella 2007 jäsenseuroja 56 ympäri maata.
Boule Lyonnaisea harrastaa pienehkö Suomen Boule-Liitto ry, joka ei ole jakautunut seuroihin tai klubeihin. Useimmat lajin menestyksellisimmistä harrastajista ovat myös tunnettuja petankisteja.
Uusin järjestäytynyt kuulapeli Suomessa on Bowls. Se on äskettäin järjestäytynyt Bowls Finland -nimiseksi klubiksi, joka toimii lähinnä Espoossa.
Jeu Provençalia on harrastanut ainakin 1980-luvulla eräs Petankkiliiton silloisista jäsenseuroista.
Sisko Savonlahti

Sisko Savonlahti (s. 1982 Espoo) on suomalainen kirjailija. Hänen esikoisteoksensa, autofiktiivinen Ehkä tänä kesänä kaikki muuttuu, julkaistiin vuonna 2018. Teos oli ehdolla Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon saajaksi. Savonlahti on tehnyt Minä & minä -podcastia yhdessä Anni Gullichsenin kanssa Jaksomedialle vuodesta 2016. Savonlahti kirjoittaa kolumneja Helsingin Sanomiin ja työskentelee lisäksi Amnestyn televarainhankkijana. Koulutukseltaan hän on medianomi.
Alice Powell

Alice Powell (s. 26. tammikuuta 1993 Oxford, Englanti, Iso-Britannia) on brittiläinen moottoriurheilija.

Ura

Hän aloitti kuusivuotiaana karting-uransa. Vuonna 2009 Powell ajoi Formula Renault UK -sarjassa, jossa hän sijoittui loppupisteissä 18:ksi. Hän sai samana vuonna Britannian naisten Racing Drivers Club GoldStars -palkinnon. Vuonna 2010 Powell ajoi Formula Renault BARC -sarjassa voittaen sarjan mestaruuden. Hänestä tuli samalla ensimmäinen naiskuljettaja, joka on voittanut sarjan mestaruuden. Vuonna 2011 Powell palasi Formula Renault UK -sarjaan sijoittuen sarjan yhdeksänneksi.
Vuonna 2012 Powell ajoi GP3-sarjassa Status GP -tallissa. Hänestä tuli sarjan kolmas naiskuljettaja. Samalla kaudella mukana olivat naiskuljettajat Carmen Jordá ja Vicky Piria. Hän saavutti yhden pisteen ollen kauden ainoa naiskuljettaja, joka pystyi saavuttamaan pisteitä. Vuonna 2013 Powell kilpaili kolme kilpailua Britannian Formula 3 -sarjassa vierailevana kuljettajana. Samana vuonna Powell teki paluun GP3-sarjaan ajaen kauden päätösviikonlopun Melville McKeen tilalla. Hän ei saavuttanut pisteitä.
Musta toukokuu (1992)

Musta toukokuu (thaiksi พฤษภาทมิฬ phruetsapha thamin) on nimitys, jolla viitataan Bangkokissa 17.-20. toukokuuta 1992 järjestettyihin mielenosoituksiin ja niiden veriseen kukistamiseen. Noin 200 000 ihmistä osallistui kenraali Suchinda Kraprayoonin hallituksen vastaiseen protestiin Bangkokin keskustassa. Armeijan voimankäyttö mielenosoittajia vastaan johti virallisen tiedon mukaan 52 ihmisen kuolemaan, lukuisiin katoamisiin ja satoihin loukkaantumisiin. Yli 3 500 ihmistä pidätettiin, ja useat heistä ovat kertoneet että heitä kidutettiin.

Taustaa

23. helmikuuta 1991 armeijan komentaja Suchinda Kraprayoon kaappasi vallan Chatichai Choonhavanin hallitukselta. Vallankaappaajat kutsuivat itseään "Kansalliseksi rauhanturvaneuvostoksi" ja nimittivät väliaikaishallituksen pääministeriksi Anand Panyarachunin. Uudet vaalit määrättiin pidettäväksi 22. maaliskuuta 1992.
Vaalien jälkeen Suchinda nimitettiin pääministeriksi, mistä seurasi heti laajoja mielenosoituksia.

Mielenosoitukset

Toukokuun 17. päivänä Bangkokissa alkoi Thaimaan historian suurin mielenosoitus sitten vuoden 1973. Enimmillään 200 000 ihmistä kokoontui Sanam Luang -aukiolle ja sitä ympäröiville kaduille. Protestoijat alkoivat marssia pääministerin virkahuonetta kohti, kunnes heidät pysäytettiin Phan Fa -sillalla, jonka poliisi oli sulkenut piikkilangalla. Mielenosoittajia ammuttiin vesitykeillä, ja he yrittivät ottaa yhden tykin haltuunsa. Kaksi vesitykein varustettua ajoneuvoa sytytettiin tuleen.
20. toukokuuta Thaimaan kuningas Bhumibol Adulyadej vetosi osapuoliin väkivaltaisuuksien lopettamiseksi. Mielenosoittajat hajaantuivat, ja neljä päivää myöhemmin Suchinda erosi pääministerin paikalta. Hänestä tuli myöhemmin Telecom Asian hallituksen puheenjohtaja.
Eduardo Chillida

Eduardo Chillida Juantegui (10. tammikuuta 1924 San Sebastián, Guipúzcoa, Espanja – 19. elokuuta 2002 San Sebastián, Guipúzcoa, Espanja) oli espanjalainen baskisukuinen kuvanveistäjä. Veistosten lisäksi hän tuotti myös piirroksia ja maalauksia. Ennen taiteellista menestystään hän opiskeli arkkitehtuuria Madridin teknillisessä yliopistossa ja pelasi jalkapalloa maalivahtina Real Sociedadissa.
Chillidalle myönnettiin vuonna 1985 Wolfin palkinto ja vuonna 1987 Asturian ruhtinaan palkinto.
Suomen kulttuurirahasto lahjoitti Helsingin yliopistolle sen 350-vuotisjuhlien kunniaksi Chillidan veistoksen, joka on sijoitettu Porthanian eteen Yliopistokadulle. Helsinki-veistos paljastettiin 10.9.1992 yliopiston lukuvuoden avajaisten yhteydessä. Veistos on 2,5 metriä korkea, se painaa 4400 kiloa ja se on valmistettu ruostuvasta teräksestä.