google/wiki40b huggingface dataset:
Antti Halonen (kuvataiteilija)

Antti Halonen (14. heinäkuuta 1870 Linnasalmi, Lapinlahti – 7. helmikuuta 1945 Suonenjoki) oli suomalainen taidemaalari sekä puunveiston ja rakennusopin opettaja.
Antti Halosen vanhemmat olivat maanviljelijä Olli Halonen ja Vilhelmiina Uotinen. Perheessä oli yhdeksän lasta, joista Antti oli viides. Hänen veljiään olivat taidemaalari Pekka Halonen, soitinrakentaja, harmonitehtailija Aapeli Halonen sekä viulutaiteilija Heikki Halonen.
Halonen opiskeli kuvataidetta aluksi vanhemman veljensä Pekka Halosen johdolla, ja sittemmin hän oli Akseli Gallen-Kallelan ja Eero Järnefeltin oppilaana. Hän kävi myös 1888 Mäkisen Käsityöammattikoulun Sortavalassa ja 1897 Pohjois-Savon kansanopiston Maaningalla.
Antti Halonen työskenteli Mäkisen urkuharmoonitehtaalla Sortavalassa ja sitten veljensä Aapeli Halosen urkuharmoonitehtaalla Jyväskylässä. 1900-luvun alussa Antti Halonen toimi useiden rakennushankkeiden (muun muassa Pekka Halosen Halosenniemen ateljeen ja J. H. Erkon Erkkola-kodin) suunnittelijana ja töiden valvojana. Vuosina 1910–1915 Antti Halonen oli vapaana taiteilijana Jyväskylässä, ja isänsä kuoltua 1915 hän hoiti perheen maatilaa Akkalansaaressa.
Mentyään naimisiin 1920 Tilda Nykäsen kanssa Halonen muutti Suonenjoelle, jossa hän toimi maamieskoulun rakennusopin ja -piirustuksen opettajana jääden eläkkeelle 1937. 
Antti Halosen maalausten aihepiirit liittyvät luonnonmaisemiin sekä maaseudun rakennuksiin ja ihmisiin. Hänen töitään oli ensimmäisen kerran näytteillä Helsingissä 1904, ja viimeisen näyttelynsä Halonen piti kesällä 1940 Kuopiossa. Halonen oli myös hirsirakentamisen asiantuntija ja taitava puuseppä, joka suunnitteli ja valmisti huonekaluja ja kanteleita.
Hallucigenia

Historia

Hallucigenian löysi Simon Conway Morris vuonna 1979 tutkiessaan Charles Doolittle Walcottin Burgess Shalesta keräämiä fossiileja, jotka Walcott oli luokitellut kuuluviksi sukuun Canadia. Morris havaitsi, että yhden suvun sijaan kokoelma muodostui useiden erilaisten eläinten jäännöksistä. Eräs niistä oli niin erikoinen, että Morris antoi sille nimen Hallucigenia sparsa hallusinaatiota muistuttavan ulkonäön vuoksi.

Ulkonäkö

Hallucigenia on pieni, noin 0,5–3 cm:n mittainen pitkänomainen matomainen eläin. Eläimen toisessa päässä on jonkinlainen laajentuma, jota on pidetty päänä, vaikkei siinä ole nähtävissä silmien tai suun kaltaisia pään rakenteita. Eläimen molemmin puolin on ulokkeita: toisella puolella seitsemän paria piikkimäisiä ulokkeita ja toisella puolella seitsemän pehmeästä kudoksesta muodostunutta uloketta. Vartalon putkimainen päätyosa muodostaa hännän. Morrisin alkuperäisen hahmotelman mukaan eläin käyttäisi jäykkiä piikkejä raajoinaan. Erikoisen ulkomuodon vuoksi arveltiin myös, että Hallucigenia saattaa olla todellisuudessa osa jotakin muuta eläintä samaan tapaan kuin Anomalocariksen eri osia luultiin aluksi erillisiksi eliöiksi. Ruotsalainen Lars Ramsköld sai luvan tutkia alkuperäistä fossiilia tarkemmin ja havaitsi, että myös pehmeät ulokkeet olivat parillisia. Se osoitti, että piikit ovat eläimen selkäpuolella puolustautumistarkoituksessa, kuten monilla nykyisilläkin eläimillä, ja pehmeät ulokkeet vastaavat raajoja.
Suvun toinen laji, Hallucigenia fortis, kuvattiin Kiinan Chengjiangista vuonna 1995.

Luokitus

Hallucigenian taksonomisesta asemasta on käyty paljon keskustelua. Vuonna 1991 Kiinasta löydettiin erikoinen fossiili, joka sai nimen Microdictyon sinensis. Se muistuttaa toisaalta Hallucigeniaa, mutta siinä on piirteitä, jotka näyttäisivät osoittavan sukulaisuutta nykyisille alkeellisille trooppisille selkärangattomille, käsnäjalkaisille. Sukulaisuus vahvistui 2014 Cambridgen yliopiston tutkijoiden analyysissa. Pitkäjalkainen Hallucigenia ei kuitenkaan muistuta nykyisiä käsnäjalkaisia aivan yhtä paljon kuin sen kanssa samoista fossiilikerrostumista löydetty Aysheaia.
Mater Marium

Mater Marium vuodelta 2012 on valosuunnittelija ja taiteilija Tarja Ervastin mediataidetos Aurajoen suulla Turussa. Teos kunnioittaa satama-alueen laivateollisuuden pitkäaikaista historiaa ja muistuttaa samalla kaupungin teollisesta menneisyydestä.
Teos koostuu telakkanosturista, jossa valo- ja videoelementit vaihtelevat vuoden- ja vuorokaudenaikojen mukaan. Talvella videokuvaa hallitsevat laivojen valmistusprosessit, teräksen työstäminen ja lämpimät värit. Kesällä on vaaleampi väriskaala, jossa aiheina ovat muun muassa purjelaivojen ja merenkulun maailmat ja vapaa vesi.  
Mater Marinum on osa Turku 2011 –säätiön ja Turun kulttuuriasiakeskuksen Nosturitaidehanketta. Toteutusta tukivat myös Turun Satama ja Turku Energia. Teoksen nimi tarkoittaa merten äitiä. Taiteilija Ervasti näkee nosturin äitihahmona kaikille laivoille, jotka nosturi on saatellut merille. Ja kuten kaikki äidit, niin myös nosturikin kantaa kehossaan käytön jälkiä synnyttämistään laivoista ja siitä työstä, mitä Aurajoella on tehty vuosisatojen ajan. Teoksessa on käytetty energiaa säästävää tekniikkaa, kuten led-valaisimia ja led-videonäyttöjä.
Anita Seppä

Anita Irmeli Seppä (s. 1969) on Taideyliopiston Kuvataideakatemian taidehistorian ja -teorian professori. Aiemmin Seppä on työskennellyt eri yliopistoissa. Vuonna 2004 Seppä valittiin Taideteollisen korkeakoulun Porin Visuaalisen kulttuurin yksikön (sittemmin Porin Taiteen ja median laitos) visuaalisen kulttuurin teorian professoriksi. Vuosina 2004–2006 hän toimi  laitoksen varajohtajana, koulutusohjelmajohtajana sekä myöhemmin varadekaanina. Sepällä on dosentuurit Helsingin yliopiston estetiikan sekä Jyväskylän yliopiston taidekasvatuksen oppiaineissa. Hän on julkaissut oppikirjoja, tieteellisiä artikkeleita ja artikkelikokoelmia. 
Vuonna 2015 Seppä oli luomassa Taideyliopiston Taiteellisen tutkimuksen paviljonkia Venetsiaan. Hän toimi paviljongin komissaarina vuosina 2015 ja 2017.
Seppä on tehnyt musiikkia taiteilijanimellä Liisa Lux.
Lucien Febvre

Lucien Febvre (22. heinäkuuta 1878 Nancy – 1956 Saint-Amour, Jura) oli ranskalainen historioitsija ja annalistisen koulukunnan perustajajäsen. Hänellä on ollut huomattava vaikutus 1900-luvun historiankirjoituksen kehitykseen.

Henkilö

Kun Lucien Febvre oli oppilaan Pariisin eliittikorkeakoulussa École normale supérieuressa vuosina 1899–1902, hän sai runsaasti vaikutteita Vidal de la Blachelta, tunnetulta maantieteilijältä. Tohtoriksi Febvre väitteli historiasta 1911 teoksella Philippe II et la Franche-Comté. Etude d'histoire politique, religieuse et sociale. Aihe liittyy samaan aikaan kuin huomattavasti myöhemmin väitelleen Fernand Braudelin väitöskirja. Melko pian väitöksensä jälkeen Febvre alkoi opettaa Dijonin yliopistossa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen, kun Alsacen alue ja siten myös Strasbourgin kaupunki liitettiin takaisin Ranskaan, Lucien Febvre aloitti työnsä kaupungin yliopiston uudelleenrakentamiseksi. Juuri Strasbourgin yliopistossa hän perusti yhdessä Marc Blochin kanssa Annales d'histoire, economique et sociale -lehden, jonka ympärille muodostui annalistinen koulukunta, 1900-luvun tärkein ja keskeisin historiankirjoituksen oppisuunta.
Vuonna 1933 Lucien Febvre nimitettiin Ranskan opetusalan arvostetuimman instituution College de Francen historian oppituolin haltijaksi. Oppituolin hoitamisen, joka tosin antaa laajat mahdollisuudet tieteelliseen tutkimustyöhön, ohella hän julkaisi runsaasti tutkimuksia ennen toista maailmansotaa ja vielä senkin aikana. Sota vaikutti kuitenkin hänen työskentelyynsä niin, että sen jälkeisenä aikana näki päivänvalon vain hyvin harva tutkimus.
Koska Marc Bloch oli kuollut saksalaisten teloittamana sodan loppuvaiheissa, jäi Annales-lehdestä huolehtiminen yksin Febvren tehtäväksi. Avukseen hän kuitenkin sai Fernand Braudelin. Yhdessä he perustivat muun muassa Ecole Pratique des Hautes Etudes’ -tutkimuslaitoksen.
Muurahaisten valtakunta

Juoni

Johdannossa kertojaääni esittelee lyhyesti muurahaisten käyttäytymistä. Esiin nostetaan erityisesti feromonien käyttö muurahaisten viestinnässä. Alkutekstien takana näytetään laiva, josta pudotetaan mereen tynnyreittäin radioaktiivista jätettä. Lopulta yksi tynnyreistä huuhtoutuu rantaan, missä tynnyristä vuotava hohtava mönjä alkaa vetää puoleensa muurahaisia. 
Maankäyttösuunnittelija Marilyn Fryser (Collins) vie huviveneellisen asiakkaitaan saarelle, jolla Fryser aikoo esitellä myytävänä olevaa hiekkarantatonttia. Ranta on sama, jolle radioaktiivinen tynnyri aiemmin huuhtoutui.
Pian esittelykiertueen alettua lähes henkilöauton kokoiset muurahaiset käyvät seurueen kimppuun. Ihmiset pakenevat rantaan, mutta muurahaiset ovat jo valtaamassa huvivenettä. Kapteeni (Lansing) yrittää torjua niitä kirveen avulla, mutta joutuu perääntymään ja sytyttää lopulta veneen palamaan ennen kuin pakenee uiden rantaan.
Kapteeni päättelee muurahaisten karttavan tulta, joten seurue viettää seuraavan yön rannalla nuotion äärellä. Aamun tullen sade sammuttaa nuotion, ja seurue päättää paeta sisämaahan, missä Fryserin yhtiöllä on jokivene. Muurahaiset eivät jätä heitä rauhaan, ja osa seurueesta päätyy mutanttihirviöiden saaliiksi. Jäljelle jääneet löytävät kapteenin johdolla veneen ja pääsevät sillä joelle.
Joelle kaatunut puu katkaisee matkan ja muurahaiset hyökkävät jälleen. Ne ajavat seurueen lopulta paikallisten asukkaiden pariin, ja heidät viedään kaupunkiin.
Kaupunkilaisten omituinen käytös herättää kuitenkin kapteenin epäilykset, ja seurue yrittää jälleen paeta. Sheriffi miehineen ottaa heidät kiinni ja vie sokeritehtaalle, josta käsin muurahaiskuningatar pitää kaupunkilaisia alamaisinaan feromoninsa avulla. Kapteeni pannaan muurahaiskuningattaren kanssa huumauskammioon, mutta hän sytyttää soihdun ja polttaa sillä hyönteisen tuntosarvia. Tämä saa muurahaiset ja muurahaiskuningattaren huumaamat ihmiset sekasorron valtaan. Muurahaiskuningatar tappaa Fryserin.
Kapteeni ja kaksi seurueen naista pakenee sokeritehtaalta, mutta Joe (Carson) käyttää polttoainetankkiautoa aseenaan ja onnistuu räjäyttämään sen tehtaan sisällä. Joe ennättää joelle, missä kapteeni ja muut ovat jo moottoriveneessä, ja yhdessä he pakenevat jokea pitkin kaupungista.

Erikoistehosteet

Muiden Bert I. Gordonin elokuvien tapaan Muurahaisten valtakunnan jättiläismuurahaiset ovat enimmäkseen suurennoksia ja taustaprojektoreilla heijastettua kuvamateriaalia elävistä hyönteisistä. Muurahaisten koko vaihtelee kohtauksesta toiseen. Ne kävelevät useinkin ikään kuin ilmassa, koska ovat kuvattaessa nousseet lavasteita jäljittelevien taustavalokuvien pinnalle.
Lähikuvissa näyttelijöiden kanssa käytettiin muurahaisina isoja lavaste-esineitä. Joan Collins ei tiettävästi pitänyt niistä, koska ne kolhivat ja raapivat näyttelijöitä.
Itä-Karjala (1942–1944)

Itä-Karjala oli Joensuussa ja Helsingissä vuosina 1942–1944 ilmestynyt itäkarjalaisten äänenkannattaja.
Karjalakerhojen Keskusliiton julkaisema lehti oli tarkoitettu 1920-luvun pakolaisille, jotka jatkosodan aikana näkivät mahdollisuuden palata kotiseudulleen. Kahdesti kuukaudessa ilmestynyt sanomalehtimäinen Itä-Karjala lakkasi suomalaisten vetäytyessä Itä-Karjalan alueelta. Sen päätoimittajina työskentelivät M. Karvonen (1941–1942) ja Vilho Timonen (1943–1944).
Gerard Adriaan Heineken

Gerard Adriaan Heineken (1841? – 18. maaliskuuta 1893) oli olutpanimo Heinekenin perustaja. Vuonna 1864 hän päätti ostaa Den Hoyberg -panimon. Siellä hän aloitti uuden oluen panon. Gerard Adriaanin panostus laatuun palkittiin pian Heinekenin oluen voittaessa tärkeitä kansainvälisiä palkintoja.
Heineken aloitti liiketoimintansa teollisen vallankumouksen ollessa käynnissä, ja hän otti käyttöön uusia menetelmiä. Samaan aikaan saksalaistyyppiset pohjahiivaoluet olivat syrjäyttämässä perinteisiä pintahiivaoluita. Heineken perusti oluen laatutarkkailua varten laboratorion, jota johtamaan hän houkutteli Louis Pasteurin oppilaan Dr Elionin. Elion eristi erinomaisen hiivakannan, Heineken A-hiivan vuonna 1886. Se on käytössä edelleen.
Gerard Adriaan Heinekenin kuolinhetkellä panimo oli kasvanut yhdeksi suurimmista ja tärkeimmistä panimoista Alankomaissa.
Theeta

Muoto ja sen historia

Theeta on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (tet).
Theeta esiintyi kaikissa paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa, ja muistutti niissä kaikissa alun perin foinikialaista esikuvaansa, jossa on risti ympyrän sisässä. Kreikkalaisessa theetassa risti oli kuitenkin alun perin useimmiten pystyristi.
Epigrafisissa lähteissä theetasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Liisa Ryömä

Liisa Merike Ryömä (2. tammikuuta 1947 Helsinki – 9. toukokuuta 2017 Loviisa) oli suomentaja, joka käänsi kirjallisuuden ja runojen ohella laulutekstejä. Vuonna 2013 Ryömä sai monipuolisesta käännöstyöstään kirjallisuuden valtionpalkinnon.
Ryömän viimeisiä töitä oli Bertolt Brechtin ja Kurt Weillin Kolmen pennin oopperan uusi suomennos, jota on pidetty hyvin onnistuneena.
Ryömän vanhemmat olivat kansanedustaja Mauri Ryömä ja kirjailija Elvi Sinervo. Hänen pitkäaikainen avopuolisonsa oli kirjailija Daniel Katz.
Asylum Records

Asylum Records on yhdysvaltalainen levy-yhtiö, jonka omistaa nykyään Warner Music Group. Sen perustivat David Geffen ja Elliot Roberts vuonna 1971, ja se julkaisi lähinnä folk- ja rockmusiikkia. Warner Communications osti Asylumin vuonna 1972, jolloin se liitettiin Elektra Recordsiin ja uuden yhtiön nimeksi tuli Elektra/Asylum Records. 80-luvun puolivälissä yhtiöstä alettiin käyttää epävirallisesti nimeä Elektra Records ja vuonna 1989 se nimettiin Elektra Entertainmentiksi, Asylumin toimiessa sen alamerkkinä.
Vuonna 1992 Asylumin muutettiin country-yhtiöksi, mutta vuosikymmenen lopussa yhtiö kuitenkin lakkautettiin. Curb Recordsin Mike Curb elvytti Asylumin Nashvillen osaston vuonna 2003, ja siitä tuli Asylum-Curb. Mm. LeAnn Rimes ja Hank Williams, Jr. levyttävät sille.
Vuonna 2004 Asylum herätettiin uudelleen henkin hip-hop-yhtiönä, joka toimii Warner Music Groupin alaisuudessa.
Teoskynnys

Teoskynnys tarkoittaa, että teoksen on ylitettävä tietyt vaatimukset eli oltava riittävän itsenäinen ja omaperäinen saadakseen tekijänoikeudellisen suojan. Tekijänoikeuslaissa ei mainita sanaa teoskynnys. Teoskynnyksen ylittämiseen vaadittavat ominaisuudet riippuvat teostyypistä. On huomattava, että tällöin ei arvioida taiteellisuutta vaan omaperäisyyttä. Siksi taiteellisesti huonokin teos voi nauttia tekijänoikeussuojaa. Esimerkiksi kirjallinen teos ylittää helposti teoskynnyksen, ellei se ole lyhyt uutinen, vähäinen ilmoitus tai muu vähäpätöinen teos. Sen sijaan taideteolliselta tuotteelta vaaditaan huomattavaa omaperäisyyttä, jotta kynnys ylittyisi.

Tapausesimerkki: Olympiatuli-valokuva

Tekijänoikeusneuvoston lausunnon mukaan Paavo Nurmen olympiatulen sytyttämistä vuoden 1952 Helsingin olympialaisissa kuvaava valokuva on historiallisesta merkittävyydestään huolimatta tavanomainen, ajankohtaisesta tapahtumasta kertova valokuva. Se ei erityisesti ilmennä valokuvan ottaneen henkilön omaperäistä ja persoonallista panosta, eikä sitä siten voida pitää tekijänoikeuslain nojalla tekijänoikeussuojaa saavana valokuvataiteen teoksena. Kyseinen valokuva ei siis ylitä teoskynnystä ja jää näin laissa tarkoitetun tekijänoikeussuojan ulkopuolelle.
Teemu Sainomaa

Ura

Sainomaa oli Jokereiden kasvatti. Hän voitti C-nuorten SM-pronssia 1996(Keravan Shakers) ja -kultaa 1997 B-nuorten SM-pronssia 1998 ja -kultaa 1999 ja -hopeaa 1998 sekä A-nuorten SM-kultaa 2000 ja
-hopeaa 2001. Kesällä 1999 Ottawa Senators varasi Sainomaan toisella kierroksella numerolla #62. Hän debytoi Jokereiden SM-liigajoukkueessa kaudella 1999–2000, jolloin pelejä kertyi kuusi. Varsinainen tulokaskausi Sainomaalle oli 2000–01, jolloin hän pelasi 28 ottelua tehoin 1+3=4. Hän ei kuitenkaan onnistunut murtautumaan Jokereiden kokoonpanoon ja haki kaudella 2001–02 vielä muutamia otteluita pelituntumaa A-nuorista ja Mestis-joukkue Kiekko-Vantaasta, kausi päättyi keväällä 2002 Suomen mestaruuteen.
Kaudeksi 2002–2003 Sainomaa siirtyi Pelicansiin. Hän pelasi siellä täyden 51 ottelun kauden ja teki tehot 2+3=5. Sainomaa siirtyi kaudeksi 2003–2004 sarjatasoa alemmas Kiekko-Vantaaseen. Vuoden päästä hän siirtyi kaudeksi 2004–2005 Vaasan Sportin riveihin. Sainomaan ensimmäinen kausi jäi siellä 26 ottelun mittaiseksi loukkaantumisten takia. Kausi 2005–2006 oli hänelle ehjä. Sainomaa voitti Sportissa Mestiksen hopeaa sekä keväällä 2005 että 2006. Hän lopetti uransa kevääseen 2006.
Kaudella 2013–2014 Sainomaa teki paluun kaukaloon Mestiksessä pelaavan HCK:n paidassa.

Maajoukkue

Sainomaa voitti alle 20-vuotiaiden MM-hopeaa vuonna 2001.
John Starley

John Kemp Starley (1854–1901) oli englantilainen keksijä ja teollisuusmies. Hän kehitti ensimmäisen varsinaisen polkupyörän, niin sanotun turvapolkupyörän vuonna 1885, jota alkoi myydä nimellä Rover. Myöhemmin hänen yrityksensä alkoi valmistaa Rover-merkkisiä autoja.
Turvapyörässä oli uusi innovaatio, ketjuveto. Turvapyörässä poljinkoneisto oli sijoitettu itse runkoon ja voimansiirto takapyörään tapahtui ketjuvedolla. Aikaisemmissa malleissa voimansiirto oli pelkän akselivetoisen etupyörän varassa. Kun ohjaava pyörä ja vetävä pyörä eivät olleet enää yksi ja sama etupyörä, niin ajaminen oli helpompaa. 1800-luvulla polkupyörät eli velosipedit olivat kehittyneet nykyisin silmin omituisen näköisiksi, kun etupyörä oli puolitoistametrinen. Syynä tähän oli se, että isolla pyörällä päästiin kovaan vauhtiin. Starley otti mallia omaan pyöräänsä vanhemmista pyöristä, kuten Karl von Draisin Draisine-potkupyörästä, jossa molemmat pyörät olivat saman kokoiset. Starleyn Rover-pyörässä ajajan jalat ulottuivat maahan saakka, minkä vuoksi pyörää alettiin kutsua turvapyöräksi. Kun John Boyd Dunlop muutamaa vuotta myöhemmin kehitti ilmatäytteisen renkaan, niin tie turvapyörän menestymiseen aukeni. Kymmenessä vuodessa turvapyörän rakenne oli vakioitunut kautta maailman polkupyörän perusmalliksi.
Oppia polkupyörien tekemisessä John Starlay oli saanut olleessan työssä setänsä James Starleyn polkupyörätehtaassa. James Starley oli kehittänyt pinnapyörää.
Tampereen teknillisen yliopiston ylioppilaskunta

Historia

Teknillisen korkeakoulun Tampereen sivukorkeakoulun aloitettua toimintansa vuonna 1965 alkoi myös Tampereen teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunta toiminta, vaikkakin ilman virallista asemaa. Vuodesta 1965 lasketaan myös ylioppilaskunnan ikä. Sivukorkeakoulun toiminnan aikana Tampereen teknillisen korkeakoulun ylioppilaskunnalle pyrittiin saamaan virallisempi asema perustamalla rinnalle Tampereen Teekkarit -yhdistys. Ylioppilaskunta on virallisesti perustettu itse yliopiston tavoin 1972. Se fuusioitui vuoden 2019 alussa Tampereen yliopiston ylioppilaskunnan kanssa Tampereen ylioppilaskunnaksi.

Jäsenet ja toiminta

Ylioppilaskuntaan kuului noin 7 600 teekkaria. TTYY:n piirissä toimi noin 90 erilaista alayhdistystä. Liikuntatoiminnasta vastasi erikseen Teekkareiden Urheilu- ja Voimailukerho, TUrVoKe ry. Ylioppilaskunnan tunnetuin omistus oli talkoovoimin rakennettu Teekkarisauna Mörrimöykky.
Ylioppilaskunnan ylintä päätösvaltaa käyttää 35-henkinen edustajisto, joka valittiin opiskelijoiden keskuudesta kaksivuotiskaudeksi. Toimivaltaa ylioppilaskunnassa käytti hallitus sekä sihteeristö.

Ylioppilaskunnan merkki

Ylioppilaskunnan virallisessa merkissä 12-hampaisen hammaspyörän päällä lepää vasara, joka on mukailtu Tampereen kaupungin vaakunassa olevasta vasarasta. Merkki on väriltään punainen, taustaväri on valkoinen.
Pentti Kiiski

Pentti Johannes Kiiski (s. 28. syyskuuta 1953 Savonlinna) on suomalainen farmaseutti, josta tuli tiedottaja, journalisti ja päätoimittaja. 
Pentti Kiiski syntyi rovasti Juho Heikki Kiisken ja kanslisti Hilkka Susanna Lamminpään perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1990 on toimittaja Raija Marjatta Nikkilä. Kiiski tuli ylioppilaaksi 1972 ja valmistui farmaseutiksi 1977. Hän oli Suomen Farmasialiiton tiedottaja 1981–1983 ja Rakennustuotanto-lehden toimitussihteeri 1983–1984.  Polar-Rakennuksen tiedottajana Kiiski työskenteli 1984. 1984-1986 hän työskenteli Rakennustuotannon toimituspäällikkönä. Hyvinkään sanomien toimituspäällikkönä 1986–1988 ja päätoimittajana vuodesta 1988 ja sen ohella toimitusjohtajana vuosina 1994-1996.  Vuonna 1998 hän siirtyi Mediuutisten päätoimittaja-toimitusjohtajaksi ja vuonna 2003 Keski-Uusimaan päätoimittajaksi. Ennen eläkkeelle siirtymistään keväällä 2016 hän toimi päätoimittajuuden ohella lehteä kustantaneen Suomen Lehtiyhtymän paikallislehtiryhmän johtajana. Keski-Uusimaan päätoimittajana häntä seurasi Joonas Romppanen.
Piirturi

Piirturi tulostimena

Piirturia on perinteisesti käytetty suurten viivapiirrosten tekemiseen silloin kun tulostimen käyttö ei ole tarkoituksenmukaista. Piirturia on käytetty rakennuspiirustusten tulostukseen. Piirturia käytetään myös esimerkiksi maanjäristyksiä mittaavissa laitteissa jatkuvan viivan piirtoon ja lääketieteessä sydän- ja aivosähkökäyrien tulostukseen.
Piirturin erottaa matriisitulostimesta sen toimintatapa. Piirturi sananmukaisesti piirtää viivaa kynällä, toisin kuin tulostimet. Nykyään on käytössä leveälle rullapaperille tulostavia tulostimia joita puhekielessä kutsutaan piirtureiksi käyttötarkoituksen perusteella. Teknisesti nämä ovat kuitenkin tulostimia.
Valopiirturi on laite, jolla valotetaan maskeja piirilevyjen valmistuksessa.

Ajopiirturi

Raskaan liikenteen kalustossa käytetään ajopiirturia tallentamaan ajoneuvon nopeus ja ajoaika. Vuoden 2006 jälkeen rekisteröidyssä kalustossa perinteinen paperikiekolle piirtävä laite on korvattu tiedot tallentavalla digitaalisella ajopiirturilla.

Mittauspiirturi

Monet analogiset mittalaitteet voidaan varustaa piirturilla, joka tavallisesti tulostaa jonkin suuren kuten lämpötilan, ilman suhteellisen kosteuden tms. ajan funktiona. Tällaisella piirturilla voidaan tulostaa myös sydänfilmi.
Pimeyden verkot

Juoni

Kane on kuolematon seikkailija ja palkkasoturi, jota muut ihmiset pelkäävät ja vihaavat hänen julmien tekojensa ja outojen silmiensä takia. Paha noitakuningatar Efrel pestaa Kanen armeijansa päälliköksi, koska haluaa kaapata Thovnosin keisarikunnan valtaistuimen itselleen. Kanen ja muinaista teknologiaa hyödyntävien demonien avulla Efrel aloittaa sisällissodan, jonka seurauksena valtakunta ajautuu kaaokseen ja sen asevoimat ja laivasto tuhoutuvat lähes täysin. Myös useimmat tienoon merkkihenkilöt menehtyvät tai joutuvat demonien kidutettavaksi. Ailahtelevainen ja petollinen Efrel itse kokee loppunsa Kanen käsissä, ennen kuin tämä suuntaa kaappaamallaan kolmisoudulla uusiin seikkailuihin.

Vastaanotto

Teoksen Portti-lehdessä arvioineen Esa Härkösen mukaan tarina pysyy mielenkiintoisena vain alussa ja lopussa. Keskivaiheilla kirjan vauhti on todella hidas. Henkilöhahmot eivät ole mielenkiintoisia vaan pelkkiä pahvikuvia. Arvostelijan mukaan Pimeyden verkot on puuduttavaa kertomusta, josta olisi voinut saada novellin, mutta kirjan muodossa tarina ei toimi.
Aikakone-lehden Juhani Hinkkasen mukaan teos on kohtalainen. Hänen mukaansa kirjassa on monia esikoisromaaneille tyypillisiä vikoja kuten pitkät taustoittavat yksinpuhelut ja varsinkin tarinan kankeahko alku. Lukijan kiinnostus herää vasta kun kolmannes kirjasta on kulunut. Loppupuoli on kohtalaista toimintaa, mutta kirjailija on Hinkkasen mukaan yltänyt parempaan muissa Kane-kirjoissaan. Suomenkielistä laitosta Hinkkanen pitää heikkolaatuisena: käännöksen kieli on jäykkää ja mukana on anglismeja, joskaan ei häiritsevässä määrin. Lisäksi kansitaiteilija Peter Mustosen ”käsitykset ihmisruumiin mittasuhteista” ovat outoja ja kansi onkin joka suhteessa epäonnistunut.
Fantasy Book Review -sivuston arvostelussa Nicholas King antaa romaanille 8,5 pistettä kymmenestä. Hänen mukaansa Pimeyden verkot on nautinnollista luettavaa tummasävyisen fantasian sekä miekan ja magian ystäville. Wagnerin luoma maailma on synkkä ja julma, ja Kane raakalaismainen mutta ovela antisankari, joka voisi yhtä hyvin olla tarinan roisto. Toisaalta sivuhahmot ovat yksiulotteisia, mitäänsanomattomia ja taipuvaisia pitkiin esitelmiin. King ei tosin pidä monologeja häiritsevinä, koska ne ovat nopea ja vauhdikas tapa alustaa romaanin varsinaiset tapahtumat. Hän kuitenkin huomauttaa, että keskivertolukijan mielestä ne voivat tarpeettomasti viivyttää pääasiaa eli itse toimintaa.