Family Meeting

Juoni

Elokuvan alussa nähdään mustavalkoisia valokuvia yhtyeen kotiseudulta, muun muassa miesryhmä pirtukanisterien kanssa. Kerrotaan kasku siitä, kuinka Kolumbuksen saapuessa Amerikkaan tätä vastassa oli kokkolalainen oravannahkoineen.
Ensimmäisenä konserttivieraana lentoasemalta haetaan Eddie Kirkland. Tämä saapuu lentokenttäavustajan tuomana pyörätuolissa, mutta pystyy jatkossa kävelemään kävelykepin tukemana. Harjoituksissa ja itse juhlakonsertissa mies on vielä vetreässä laulukunnossa, vaikka sanoo olevansa 83-vuotias. Kuultuaan Lazy Lesterin saapuvan myös esiintymään Kirkland aikoo päihittää tämän. Hän sanoo myös WBB:n olleen paras taustayhtyeensä. Hänelle täytyy muistuttaa että nyt ollaan Helsingissä. Konserttivieraiden oleskelutilassa Kirkland lepäilee, mutta innostuu näyttämään mistä Louisiana Red on saanut aikaisemman kutsumanimensä Rocking Red. Syntymäpäiväillallisilla Kirkland kiittää yhtyettä huolenpidosta.
Omar Dykes kertoo Barrence Whitfieldille käyneensä Suomessa jo ensimmäisellä ulkomaanmatkallaan 1984. Dykesillähän on oma yhtye Omar and the Howlers. Dykes myös pelleilee Kim Wilsonin kanssa karateottelun merkeissä.
Barrence Whitfield kertoo Omar Dykesille käyneensä Suomessa vuonna 1988. Hän ei ole aikaisemmin tavannut Louisiana Rediä eikä Eddie Kirklandia. Nämäkään eivät kuulemma ole tavanneet 50 vuoteen. Whitfield kertoo, että hänen lapsuudenkodissaan soi aina musiikki: gospel, blues ja soul. Hän on myös aloittanut laulamisen kirkon gospelkuorossa. Juhlaillallisilla Whitfield ehdottaa maljaa bluesin jättiläisille: Muddy Watersille, Howlin' Wolfille, John Lee Hookerille, Rice Millerille sekä tietysti läsnäoleville veteraaneille.
Niko Riippa kertoo Barrence Whitfieldille kaskun Louisiana Redistä, että vaimo oli kehottanut treenaamaan, mutta tämä ei kuulemma usko harjoitteluun. Red itse kertoo viettävänsä tyypillistä bluesmiehen elämää, jossa valtatie muodostuu kodiksi. Hän myös muistelee Kirklandin kanssa konserttia John Lee Hookerin kanssa Detroitissa, Harlem Innissä. Red kertoo myös olleensa äsken jenkkikiertueella, muun muassa Phoenixissa, New Mexicossa ja Tucsonissa. Red pitää Niko Riipasta kuin omasta pojastaan. Hän tapailee The Everly Brothersien laulua "Wake up Little Susie" kun Kirkland lepäilee. Samoin hän tapailee laulua viinaanmenevästä intiaanista. Hän kertoo Muddy Watersin opettaneen itselleen slide-tekniikkaa Watersin kotona talvisessa hiilivarastossa. Parivaljakosta on kuulemma kuvakin, ja Red aikoo sellaisen Mick Taylorille lähettää. Toiseksi vaikuttajaksi Red mainitsee Robert Nighthawkin. Mick Taylor ei ole kuulemma tätä tavannut, mutta molemmat ovat sitä mieltä, että Nighthawkin opetuslapsi Earl Hooker on paras slide-kitaristi. Red ei pidä itseään legendana, muusikkona vain. Juhlaillallisilla hän heittää huulta mitä The Beatleseille mahtaa kuulua, että vieläkö ne soittelevat. Itse juhlakonsertissa Red antaa odotella itseään lavalle ja näyttelee horjahtelevaa sinne saapuessaan. Konsertissa hän intoutuu tanssiesitykseenkin. Hän kertoo myös erään naissuhteensa päättyneen New Jerseyssä, kun mustasukkainen nainen oli kaatanut vettä punaisen kitaran, juhlavuoden mallia olevan Gibson Flying V:n päälle. Lazy Lesterin ja Kim Wilsonin kanssa tulee puhetta eläimistä, muun muassa nopeasta mamba-käärmeestä. Red kertoo pitävänsä krokotiileista ja sanoo nähneensä alligaattorin kuljettamassa poikasta selässään.
Kim Wilson kehuu Louisiana Redin Bobin kanssa tekemää levyä. Sven Zetterbergille Wilson näyttää miten George Smith käytti kieltä soittaessaan huuliharppua. Wilson kertoo, että autolla ajaessa on hyvä harjoitella soittamista, niin ei häiritse muita. Hän kertoo myös, että Lazy Lesterin laulutapa on häneen vaikuttanut. Wilson pitää Lesteriä Louisianan musiikin määritelmänä. Hän kertoo myös kaskun siitä, kuinka Albert King palasi kuittaamaan saataviaan konserttijärjestäjältä mukanaan Thompson-konepistooli. Juhlaillallisilla Wilson pitää myös puheen. DVD:n kakkostrailerilla Wilson on sitä mieltä, että äänilevyä ei pitäisi kutsua tuotteeksi, vaan osaksi historiankirjoitusta, taideteokseksi, taiteilijan viestiksi maailmalle.
Lazy Lester arvelee, että sitä on vain niin vanha kuin miltä itsestä tuntuu. Hänellä itsellään ei kuulemma ole aikaa tuntea itseään vanhaksi. On vain pidettävä vauhtia yllä, ettei juutu paikoilleen. Kun Kinaret kertoo Lesterille Aleksanterin teatterin valmistuneen vuoden 1880 tienoilla, niin Lester vitsailee, että he olivat silloin vasta pentuja.
Sven Zetterberg ja Clas Yngström saapuvat samalla lennolla. Saksofonisti Tore Berglund on kuulemma myöhästynyt lennolta, mutta ehtii kuitenkin paikalle seuraavalla lennolla. Zetterbergillä itselläänkin on ollut huonoa onnea, koska jo toisen kerran kitara on hukassa Tukholman ja Helsingin välisellä lennolla. WBB on kuulemma hieman aiemmin pitänyt kaksi keikkaa Zetterbergin kanssa. Zetterberg on lähdössä Kreikkaan lomalle ja vitsailee Kim Wilsonille mitä hänen naisystävänsä mahtaa tykätä siitä, kun hän opettelee täyspäiväisesti huuliharpulla Wilsonin opettamia tekniikoita. Zetterberg sanoo, että huuliharppu oli hänen ensimmäinen ja ainoa soittimensa, jonka hän hallitsee kunnolla. Hän sanoo myös ettei osaa rakastamansa bluesin lisäksi soittaa juuri muuta kuin vähän soulia. Valmistauduttaessa juhlakonserttiin Louisiana Red ihmettelee Pee Weeksi kutsumansa Zetterbergin näyttävää esiintymisasua, joka tuo mieleen sutenööripuvun.
Clas Yngström kertoo tunteneensa Wentus Blues Bandin soittajat 1990-luvun alusta asti ja muistelee ensimmäistä yhteistä konserttia nimeltä Blues Party, jossa mukana olivat myös "Iso-Kalle" ja "Pikku-Pelle". Hän oli nähnyt myös yhtyeen ensimmäisen treenikämpän, joka oli Robban Hagnäsin vanhempien autotallissa. Yngström kertoo pitävänsä Barrence Whitfieldin laulutavasta, jossa on vaikutteita Little Richardilta. Little Richard oli kuulemma Yngströmin toinen idoli heti Disneyn Lumikin jälkeen. Yngströmillä on erikoisrakenteinen kitara, jonka otelautaan on merkitty hänen nimensä. Juhlakonsertissa Yngström kehuu Pekka Gröhnin soittotaitoja. Syntymäpäiväillallisilla Yngström ojentaa osan ruotsalaisten vieraiden lahjoista. Lahja osoittautuu maitopurkiksi.
Mick Taylorilla ja Louisiana Redillä on sekaannusta siitä, mikä slide-putki on kenenkin. Taylor tapailee joutoajalla uutta laulua ja Lazy Lester rummuttaa pöytään. Kirkland kehuu aikaansaannosta. Keskustellessaan Louisiana Redin kanssa Robert Nighthawkista Taylor sanoo, ettei ole tätä tavannut. Redin tavoin hän arvostaa Earl Hookeria slidekitaran ykkössoittajana. DVD:n kakkostrailerilla Taylor kertoo aloittaneensa ammattimuusikon uransa 17-vuotiaana John Mayallin yhtyeessä.
Elokuvan alussa Robban Hagnäs näyttää Eric Bibbille tienviittaa, josta Mikael Axelqvist oli kiireisesti keksinyt yhtyeelle nimen. Yhtyeen syntymäpäivillä se saa lahjaksi tienviittaa vastaavan plakaatin WENTUS BLUES BAND 20, jonka takaosaan on merkitty onnittelijoiden nimikirjoitukset.
Elokuvan lopussa yhtyeen jäsenet katselevat parinkymmenen vuoden takaista valokuvaa, jolloin yhtyeessä oli aluksi viisi jäsentä.

Arvioita

"Eräs kaikkien aikojen parhaista musiikkidokumenteista." – Esa Kuloniemi, Radio Suomi
"Family Meeting on elokuva, jossa on ainekset levitä musiikkia laajemmalle." – Kalle Kirstilä, Kauppalehti
"Family Meeting on aseista riisuva musikaalinen veljesjuhla!" – Hans Sundström, Hufvudstadsbladet
"Elokuvan konserttiosuudet ovat ehkä hienointa musiikkielokuvaa, mitä Suomessa on tähän mennessä tehty." – Ilkka Mattila, Helsingin Sanomat
"Family Meeting kuuluu musiikkielokuvien kansalliseen aateliin." – Jussi Niemi, Aamulehti
"Kaikkien aikojen paras kotimainen musiikkielokuva, jossa kaiken lisäksi on sydäntä mukana." – J.L. Savolainen, Smackthejack.net