Dahomeyn amatsonit

Rekrytointi

Ghezo palkkasi sekä miehiä, että naissotilaita ulkomaiden vangeista, vaikka naispuolisia sotilaita värvättiin myös vapaista dahomeylaisista naisista, joista jotkut ilmoittautuivat sotilaiksi 8-vuotiaina.. Muut tiedot osoittavat, että minoja rekrytoitiin myös ahosien ("kuninkaan vaimot") joukosta, joita oli usein satoja. Jotkut Fon-yhteiskunnassa olevat naiset tulivat sotilaiksi vapaaehtoisesti, kun taas toiset tulivat mukaan vasten tahtoaan, jos heidän miehensä tai isänsä valittivat kuninkaalle heidän käyttäytymisestään. 
Minon jäsenyyden oli tarkoitus herättää kaikki aggressiiviset luonteenpiirteet sodankäynnin tarkoituksiin. Jäsenyyden aikana heidän ei sallittu synnyttää lapsia tai olla avioliitossa (vaikka he olivat lain mukaan naimisissa kuninkaan kanssa).  Monet heistä olivat neitsyitä. Rykmentin asema oli puolipyhä, jolla oli yhteys fonien uskontoon voduniin. 
Minot harjoittivat rankkaa liikuntaa. He oppivat selviytymistaitoja ja välinpitämättömyyttä kipuun ja kuolemaan, hyökkäsivät akaasiapiikeillä varustettuja puolustuksia vastaan sotaharjoituksissa ja tappoivat vankeja. Kurinalaisuutta painotettiin. 
Palvelu Minossa tarjosi naisille mahdollisuuden "nousta asemassa komentamaan ja vaikuttamaan" ympäristössä, joka oli suunniteltu yksilöiden vaikutusmahdollisuuksia varten. Minot olivat myös varakkaita ja heidän asemansa oli korkea.

Poliittinen rooli

Minot saivat merkittävän roolin suuressa neuvostossa ja he keskustelivat valtakunnan politiikasta.1840-luvulta 1870-luvulle, kun vastapuoli romahti, he yleensä tukivat rauhantekoa Abeokutan kanssa ja vahvempia kauppasuhteita Englannin kanssa suosimalla palmuöljyn kauppaa enemmän kuin orjakauppaa. Tämä on ristiriidassa heidän miespuolisten sotilaskollegoidensa kanssa.
Neuvoston lisäksi Dahomeyn vuotuisiin tapoihin kuului paraati ja joukkojen katsastus, ja joukkojen valan vannominen kuninkaalle. Vuotuisten tapojen 27. päivän juhlat koostuivat harjoitustaistelusta, jossa Amazonit hyökkäsivät "linnakkeeseen" ja "vangitsivat" siinä olevat orjat. Tämän tavan dokumentoi pappi Francesco Borghero päiväkirjassaan.

Taistelu ja rakenne

Naissotilaat koulutettiin perusteellisesti ja heille annettiin univormut. 1800-luvun puolivälissä vierailijat kirjoittivat raportteihinsa, että heidän lukumääränsä oli noin 1 000–6 000 naista, joka oli noin kolmannes koko Dahomeyn armeijasta. Nämä dokumentoidut raportit osoittavat myös, että naissotilaat kärsivät useita tappioita. 
Naissotilaiden sanottiin olevan osa armeijan kokonaisuutta, jonka keskimmäinen siipi (kuninkaan henkivartijat) oli rinnakkain, jokainen eri komentajan alaisuudessa. Joidenkin havaintojen mukaan jokaisella miehellä oli vastapuolenaan naispuolinen soturi. Vuosina 1849/50 eräs englantilainen huomioi, että naiset, joilla oli kolme valkoista viivaa kummassakin jalassa, olivat erittäin kunnioitettuja.
Naisten armeija koostui useista rykmenteistä: metsästäjät, kiväärinaiset, viikatenaiset, jousinaiset ja tykkinaiset. Jokaisella rykmentillä oli omat univormut, aseet ja komentajat.

Valtakunnan loppuaikoina Dahomeyn naispuoliset soturit aseistettiin Winchester-kiväärein, kartuin ja veitsin. Yksiköt olivat naiskomennon alaisia. Vuonna 1851 julkaistu käännös naisten sotalaulusta toteaa, että soturit lauloivat: 
"...kuten seppä ottaa rautapalkin ja muokkaa sitä tulessa, niin olemme mekin muuttaneet luonnettamme. Emme ole enää naisia, me olemme miehiä."

Konfliktit naapurivaltioiden kanssa

Dahomeyn valtakunta oli usein sodassa naapureidensa kanssa, ja vankeja tarvittiin orjakauppaa varten. Dahomeyn naissotilaat taistelivat orjien ryöstöretkillä, kuten Zora Neale Hurston huomioi tietokirjassaan Barracoon, ja epäonnistuneissa sodissa Abeokutaa vastaan.

Ensimmäinen Ranskan ja Dahomeyn sota

Eurooppalaisten tunkeutuminen Länsi-Afrikkaan kiihtyi 1800-luvun jälkipuoliskolla, ja vuonna 1890 kuningas Béhanzin aloitti taistelun ranskalaisia joukkoja vastaan ensimmäisen Ranskan ja Dahomeyn välisen sodan aikana. Eurooppalaiset tarkkailijat totesivat amatsoneista, että he "menestyivät ihailtavasti" lähitaistelussa, mutta eivätt osanneet käyttää piilukkojaan. Amatsonit osallistuivat yhteen merkittävään taisteluun: Cotonoussa tuhatlukuiset  Dahomeyn joukot, joissa oli mukana paljon amatsoneja, hyökkäsi ranskalaisten linjoja vastaan ja puolustajat joutuivat lähitaisteluun. Huolimatta eurooppalaisten heille osoittamista ylistyksistä amatsonit murskattiin päättäväisesti, ja useita satoja Dahomeyn sotilaita ammuttiin alas, ja 129 dahomeylaista tapettiin lähitaisteluissa ranskalaisten puolustuslinjoilla. Ranskalaisten tappiot olivat viisi kuollutta miestä ja muutama tusina haavoittunutta.

Toinen Ranskan ja Dahomeyn sota

Holmesin mukaan monet Dahomeyssa taistelleet ranskalaiset sotilaat epäröivät amatsonien ampumista tai kohtaamista pistintaistelussa. Seurasi viive, joka johti moniin ranskalaisten uhreihin. Toisen ranskalais-dahomeylaisen sodan loppuvaiheessa amatsonien erikoisyksiköitä määrättiin nimenomaan kohtaamaan ranskalaisia upseereita. Useiden taistelujen jälkeen Ranska oli ylivoimainen toisessa Ranskan ja Dahomeyn välisessä sodassa ja se lopetti itsenäisen Dahomeyn valtakunnan. Legionalaiset olivat vaikuttuneita amatsonien rohkeudesta ja myöhemmin kirjoitettiin  "uskomattomasta rohkeudesta ja röyhkeydestä". Dahomeyn amatsonit evät kuitenkaan pärjänneet  ratkaisevasti ylivoimaisesti aseistuneeseen ja pitemmillä pistimillä varustettuja sotilaallisia yksiköitä vastaan.
Taistelussa Ranskan sotilaiden kanssa Adegonissa 6. lokakuuta 1892 suuri osa amatsonien joukkoja tuhottiin muutamassa tunnissa lähitaistelussa ranskalaisten hyökättyä bajonettitaistelussa. Dahomeyn tappiot olivat 86 vakiojoukkoihin ja 417 amatsoneihin kuuluvaa, kun taas Dahomey onnistui tappamaan lähitaistelussa vain kuusi ranskalaisten joukoista.

Hajottaminen

Naisjoukot hajotettiin valtakunnan tullessa Ranskan protektoraatiksi. Suullisen perimätiedon mukaan jotkut selviytyneet amatsonit pysyttelivät myöhemmin piilossa Abomeyssä, jolloin he surmasivat hiljaa useita ranskalaisia upseereita. Muiden tarinoiden mukaan naiset lupautuivat suojelemaan Agoli-Agboa, Béhanzinin veljeä, naamioitumalla hänen vaimoikseen jotta voisivat vartioida häntä. 
Jotkut naiset menivät naimisiin ja heillä oli lapsia, kun taas toiset pysyivät naimattomina. Erään historioitsijan mukaan, joka jäljitti lähes kahden tusinan entisen amatsonin elämää, kaikilla naisilla oli vaikeuksia sopeutua elämään entisinä sotureina heidän yrittäessään löytää uusia rooleja yhteisöissään, jotka antoivat heille ylpeyden tunnetta, joka oli verrattavissa heidän entiseen elämäänsä. Monilla oli taipumus aloittaa tappeluita tai kiistoja, jotka pelästyttivät heidän naapureitaan ja sukulaisiaan. 
Vuosina 1934 ja 1942 useat brittiläiset matkailijat Abomeyssä huomiovat tapaamisiaan entisten amatsonien kanssa. He olivat silloin jo vanhoja naisia, jotka kehräsivät puuvillaa tai maleksivat joutilaina sisäpihoilla. Dahomeyn amatsoneista viimeisen eloonjääneen uskotaan olevan nainen nimeltä Nawi. Vuonna 1978 beniniläisen historioitsijan haastattelussa Nawi sanoi taistelleen ranskalaisia vastaan vuonna 1892. Nawi kuoli marraskuussa 1979 reilusti yli satavuotiaana.