google/wiki40b huggingface dataset:
Valoeetteri

Valoeetteri (luminiferous aether) oli useiden fyysikoiden 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa kannattama oletus kaikkeuden täyttäväksi sähkömagneettisen säteilyn väliaineeksi. Nimityksen antoi James Clerk Maxwell, joka aikalaistensa tavoin ajatteli, että valon eteneminen vaatii väliaineen. Sähkö- ja magneettikenttien katsottiin aiheutuvan eetterin jännitystiloista, valon ja muiden sähkömagneettisten aaltojen taas sen värähtelyistä. Tässä muodossa eetteriteoria oli useiden vuosikymmenien ajan tieteessä yleisesti hyväksytty. Muutamat tiedemiehet tekivät yrityksiä selittää eetterin avulla muitakin ilmiöitä. Esimerkiksi lordi Kelvin (William Thomson) esitti hypoteesin, jonka mukaan tavallisen aineen atomit olisivat eräänlaisia eetterin solmuisia pyörteitä, ja hän teki alustavia yrityksiä selittääkseen tuolloin jo tunnetun alkuaineiden jaksollisen järjestelmänkin tämän hypoteesinsa avulla.
Tietämyksen lisääntyessä eetteriltä vaaditut ominaisuudet osoittautuivat yhä hankalammiksi. Eetterin olisi pitänyt olla toisaalta fluidi (kaasu tai neste) täyttääkseen avaruuden, mutta samalla terästäkin jäykempi ja kimmoisempi, jotta valo kulkisi siinä ilman energiahäviöitä. Sen olisi pitänyt olla massaton ja viskositeetiton, jottei se vaikuttaisi planeettojen kiertoratoihin, sekä täysin läpinäkyvä, täysin dispersiota aiheuttamaton (taitekerroin vakio), kokoonpuristumaton ja jatkuva hyvin pieneen mittakaavaan asti.
Michelson-Morleyn kokeella vuonna 1887 yritettiin turhaan osoittaa eetterin olemassaolo. Eetteriteoriaa yritettiin tämän jälkeen vielä pelastaa esittämällä syitä, joista kokeen epäonnistuminen olisi voinut johtua, vaikka eetteriä olisikin olemassa. Näytti kuitenkin, että se vaatisi absoluuttisen viitekehyksen, jossa yhtälöt pätisivät sillä epätyydyttävällä ehdolla, että yhtälöt olisivat eri muodossa liikkuvalle havaitsijalle. Nämä vaikeudet innoittivat Albert Einsteinia muodostamaan erityisen suhteellisuusteorian, jota kehitellessään hän hylkäsi valoeetterihypoteesin. Tämän jälkeen Occamin partaveitsi leikkasi eetteriteorian pois tarpeettomana.
Myös viime aikoina on esitetty erilaisia eetterihypoteeseja, mutta niitä pidetään yleisesti näennäistieteenä. Niissä alkuperäistä eetterihypoteesia on kehitetty edelleen – joskin pohjalla on edelleen vanha ajatus mekanistisesta kimmoisasta värähtelevästä aineksesta tai taustarakenteesta, joka sekä synnyttää aalto- ja hiukkasilmiöt että siirtää ne. Esimerkki tällaisesta teoriasta on Kauko Niemisen eetteripyörreteoria.
Antiikin ja keskiajan luonnontieteissä eetteri oli alkuaine, jonka uskottiin täyttävän kuun yläpuolisen kaikkeuden.
Bobbysocks

Bobbysocks oli pop-yhtye, joka koostui norjalaisesta Hanne Kroghista (s. 24. tammikuuta 1956 Haugesund, Norja) ja ruotsalais-norjalaisesta Elisabeth Andreassenista (s. 28. maaliskuuta 1958 Sykkylven, Norja). Yhtye edusti Norjaa vuoden 1985 Eurovision laulukilpailussa ja voitti kappaleellaan La det swinge. Bobbysocks sai samana vuonna Norjan suurkäräjiltä Peer Gynt -palkinnon.
Bobbysocks perustettiin vuonna 1983 ja se hajosi 1988. Yhtye on esiintynyt kuitenkin senkin jälkeen, muun muassa vuonna 2005 järjestetyissä Eurovision laulukilpailun 50-vuotisjuhlissa Kööpenhaminassa.
Dishonored

Vastaanotto

Pelillä on Metacritic-kerääjäsivustolla 91 pistettä Windows-versiolla, 89 pistettä PlayStation 3 -versiolla, ja 88 pistettä Xbox 360 versiolla.
Uljana Grebenštšikova

Kilpaura

Grebenštšikova saavutti ensimmäisen Euroopan-mestaruuden 2013 Ukrainassa voitettuaan loppuottelussa Agnieszka Sypieninin. Hän saavutti samana vuonna myös EM-hopeaa avoimessasarjassa hävittyään loppuottelussa Yulia Pineginalle. Grebenštšikova otteli samana vuonna myös maailmanmestaruuskilpailuissa Japanissa, jossa hän eteni loppuotteluun ja voitti maailmanmestaruuden japanilaista Hitomi Endoa vastaan.
2014 Grebenštšikova voitti toistamiseen Euroopan-mestaruuden, tällä kertaa hän voitti loppuottelussa maannaisensa Elizaveta Ananinan. Grebenštšikova eteni myös MM-kilpailuissa loppuotteluun, jossa hän voitti myös maannaisensa Anna Egorovan.
2015 Grebenštšikova saavutti kolme mestaruutta voittaen aluksi raskaansarjan maailman- ja euroopanmestaruudet. MM-kilpailuissa hän voitti loppuottelussa Alemgul Sabyrkhanin ja Euroopan kilpailujen loppuottelussa Maria Jaskon. Marraskuussa Grebenštšikova voitti naisten historian toisen avoimen maailmanmestaruuden. Hän kohtasi voittokkaasti loppuottelussa Elena Gulkon.
2016 Grebenštšikova jatkoi menestystään voittamalla neljännen Euroopan-mestaruuden Bulgariassa. Hän eteni loppuotteluun voittamalla Maria Jaskon välierissä. Loppuottelussa Grebenštšikova voitti maannaisensa Ksenija Zasorinan. MM-kilpailuissa Grebenštšikova eteni myös loppuotteluun, jossa hän voitti Marianna Krashakovan. Se oli samalla hänen uransa viides maailmanmestaruus.
2017 Grebenštšikova voitti maaliskuussa Espanjan Openissa mestaruuden avoimessasarjassa. Kuukautta myöhemmin huhtikuussa hän MM-kilpailuissa loppuotteluun saakka. Tällä kertaa Grebenštšikova kohtasi Elizaveta Ivanovan, jonka hän voitti tuomariäänin. Euroopan-mestaruuskilpailuissa Grebenštšikova eteni loppuotteluun, jossa hän kohtasi Maria Jaskon. Kaksikko oli edellisen kerran kohdannut toisensa loppuottelussa Saksassa 2015, jolloin Grebenštšikova oli parempi. Sama toistui tälläkin kertaa ja Grebenštšikova voitti uransa viidennen Euroopan-mestaruuden.
2018 Grebenštšikova eteni huhtikuussa kuudennen kerran peräkkäin MM-kilpailujen raskaansarjan loppuotteluun, jossa hän tällä kertaa jäi hopealle hävittyään Anastasiia Khripunovalle. Syyskuussa Grebenštšikova saavutti Venäjän mestaruuden voitettuaan loppuottelussa Anastasia Hasanovan.
Kiirunan rautatieasema

Liikennepaikan osat

Kiirunan liikennepaikka jakaantuu neljään erilliseen osaan. Niistä itäisin on henkilöliikenneasema Kiruna C eli Kiirunan keskusrautatieasema. Sen länsipuolella sijaitsevat Kiruna Malmbangård sekä Kiruna Lokbangård. Kiruna C:n ja Kiruna Malmbangårdin eteläpuolella on lisäksi kaivoksen ratapiha, Sjöbangård.

Kiruna C

Kiirunan henkilöasema on Kiirunan liikennepaikan itäisin osa. Sinne on keskitetty kaikki henkilöliikenteen toiminnot, lisäksi siellä käsitellään Kiirunaan saapuva kappaletavararahti. Henkilöjunarungot yöpyvät laituriraiteilla.

Kiruna Malmbangård

Kiirunan malmiratapiha (lyh. Kmb) on Kiirunan liikennepaikan keskimmäinen osa. Se muodostuu henkilöratapihan länsipuolella sijaitsevasta lähtevien ja saapuvien malmijunien säilytysraiteista sekä niiden ja henkilöratapihan välisestä kolmioraiteesta. Malmiratapihalta on yhteys LKAB:n malmikaivokselle ja malmikaivoksen ratapihalle.
Kiirunaan saapuvat tyhjät malmijunat vedetään sähkövetureilla joko Kiruna Malmbangårdille tai Sjöbangårdile, jossa sähköveturi irrotetaan ja ajetaan varikolle. Tyhjät malmijunarungot siirretään dieselveturilla kaivoksen kuormauspaikalle, ja kuormauksen jälkeen edelleen lähtöraiteelle, jossa junan veturiksi vaihdetaan sähköveturi.

Sjöbangård

Sjöbangård on lähes kohtisuorassa kulmassa päärataan nähden, ja sen pohjoispäästä on yhteys kolmioraiteen kautta sekä Kiruna C:lle että Malmbangårdille. Sjäbangårdin eteläpäässä sijaitsevat Kiirunavaaran kaivoksen raiteet sekä malmijunien kuormauspaikat. Sjöbangårdin omistaa MTAB.

Kiruna Lokbangård

Kiirunan varikko on Kiirunan liikennepaikan läntisin osa. Siellä säilytetään ja huolletaan liikennöitsijäyhtiö MTAB:n käyttämät malmijunien Dm3- ja IORE-sarjojen sähköveturit.
Taka-Karpatian alue

Väestö

Taka-Karpatian väkiluvuksi arvioitiin vuoden 2013 alussa 1 254 393. Väestöstä vain 37,2 prosenttia asui kaupungeissa, selvä enemmistö (62,8 %) maaseudulla.
Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan alueen väestöstä oli ukrainalaisia 80,5 %, unkarilaisia 12,1 %, romanialaisia 2,6 %, venäläisiä 2,5 % ja romaneja 1,1 %. Muut etniset ryhmät edustivat kukin kooltaan alle 0,5 % suuruista osaa väestöstä. Unkarilaisten ja venäläisten osuus väestöstä oli vuonna 2001 pienentynyt aiempaan, vuoden 1989 väestönlaskentaan verrattuna.

Suurimmat kaupungit

Taka-Karpatian suurimmat, yli 20 000 asukkaan kaupungit olivat vuoden 2013 alun väestöarvion mukaan: Užhorod (116 349 as.), Mukatševe (84 992 as.), H'ust (28 643 as.), Vynohradiv (25 565 as.) ja Berehove (24 458 as.).

Historiaa

Alueen historiallinen nimi on Karpatorutenia tai Karpatian Rus (ukr.  ja ruteeniksi Карпатська Русь, Karpatska Rus, tšek.   ja slovakiksi Podkarpatská Rus ja unk. Kárpátalja). Alue kuului vuosisatoja Unkariin (ja 1500-luvulta lähtien sen osana Habsburgien valtakuntaan), kunnes se ensimmäisen maailmansodan jälkeen liitettiin vasta itsenäistyneeseen Tšekkoslovakiaan. Toisen maailmansodan yhteydessä Unkari valtasi juuri itsenäistyneen Karpato-Ukrainan tasavallan, mutta sodan lopussa Neuvostoliitto liitti sen itseensä osaksi Ukrainan sosialistista neuvostotasavaltaa.
FC Vaajakoski

FC Vaajakosken pelaajat muissa seuroissa

FC Vaajakosken paidassa uransa aloittaneista pelaajista korkeammilla sarjatasoilla ovat pelanneet maalivahdit Jiri Koski sekä Pauliina Tähtinen. Koski on edustanut urallaan JJK:ta, HJK:ta, tanskalaista Vejleä, sekä nykyistä seuraansa KTP:tä. Tähtinen puolestaan on pelannut Pallokissojen riveissä, mutta palasi edustamaan JyPK:iä sen noustua korkeimmalle sarjatasolle. Molemmat pelaajat ovat debytoineet Suomen nuorten maajoukkueissa. Nykyisistä Veikkausliigapelaajista seuraa on edustanut JJK:n Jasin Abahassine.
FCV:ssä kausina 2014 ja 2015 pelannut Ykkösen maalikuningas Babatunde Wusu teki seuralle 23 ottelussa 13 maalia. Wusu siirtyi kesken kauden 2015 Kotkaan KTP:n pelatessa Veikkausliigaa.
FCV:ssä Kakkosta pelannut Tuomas Korpela toimi usean kauden ajan Ykkösessä pelaavan joensuulaisen JIPPOn kapteenina. Korpela muistetaan Vaajakoskella erityisesti jatkoajalla syntyneestä saksipotkumaalistaan Jaron verkkoon vuoden 2006 Suomen Cupissa. Korpela päätti uransa kauden 2013 jälkeen.

FC Vaajakosken salibandytoiminta

FC Vaajakosken salibandyjoukkueet ovat keränneet mainetta usean vuoden ajan, tuloksena C-junioreiden SM-hopea, B-junioreiden SM-4., sekä kirkkaimpana vuonna 2008 voitettu B-junioreiden SM-kulta. Vahva menestys juniorisarjoissa on poikinut useita poikien maajoukkue-edustuksia sekä pelipaikkoja miesten Salibandyliigassa, jonne FCV:n kasvateista ovat tiensä raivanneet Juuso Heikkinen, Tuomas Turunen, Tommi Moilanen, Joni Haapamäki, Joonas Pylsy, Jonne Junkkarinen, Petteri Kääriäinen, Eemil Ukkonen, Lauri Liikanen sekä Toni Kuosmanen. B-junioreiden kultaa juhlinut Petri Hakonen pelasi kauden 2010-2011 sveitsiläisessä Alligator Malans-pääsarjajoukkueessa ja on sittemmin edustanut Suomessa Classicia sekä Seinäjoen Peliveljiä, jonka riveissä voitti Suomen mestaruuden kahdesti keväällä 2013 ja 2015. Seinäjoelta Hakonen siirtyi Ruotsiin, jossa edustaa nykyään FC Helsingborgia. Hakonen, Heikkinen ja Junkkarinen ovat pelanneet myös Suomen miesten maajoukkueessa. Kaikki FCV-taustaiset pelaajat ovat edustaneet Salibandyliigassa jyväskyläläistä Happeeta, jota heistä suurin osa edustaa edelleen.
Vuonna 2016 Suomen salibandymaajoukkue voitti maailmanmestaruuden Latviassa pelatuissa kisoissa. Joukkueessa oli runsaasti vaajakoskelaistaustaisia pelaajia sekä toimihenkilöitä. FCV:ssä uransa alottaneista mukana olivat Jonne Junkkarinen sekä Joonas Pylsy.
Salibandyssa miesten edustusjoukkue pelasi kaudella 2010–2011 I-divisioonaa, mutta tippui kauden päätteeksi takaisin II-divisoonaan. Vuonna 2011 FC Vaajakosken jalkapallojaosto ja salibandyjaosto päätyivät yhteisymmärrykseen, että toiminnot erotetaan ja päädyttiin ratkaisuun, jossa FCV jatkaa jalkapalloseurana ja salibandya varten perustetaan uusi seura. Salibandyseuran nimeksi tuli FBC DUX.
Richard Aldington

Richard Aldington (syntynyt Edward Godfree Aldington, 8. heinäkuuta 1892 – 27. heinäkuuta 1962) oli brittiläinen kirjailija ja runoilija. Hänet tunnetaan parhaiten ensimmäiseen maailmansotaan liittyvästä sotarunoudestaan, romaanistaan Death of a Hero (1929) sekä T. E. Lawrencesta kirjoittamastaan kiistanalaisesta elämäkerrasta Lawrence of Arabia: A Biographical Inquiry (1955).
Aldingtonin Lawrencesta kirjoittama elämäkerta, jossa tämä muun muassa paljasti Lawrencen olleen avioton lapsi, sai negatiivisen vastaanoton ja vahingoitti hänen kirjallista uraansa pysyvästi.
Juri Danilov

Juri Nikoforovitš Danilov (13. elokuuta 1866 Kiova – 3. helmikuuta 1937 Pariisi, Ranska) oli venäläinen kenraali, joka oli suunnittelemassa Venäjän armeijan tärkeimpiä operaatioita ensimmäisen maailmansodan alla ja ensimmäisen sotavuoden aikana 1914–1915.
Danilov valmistui vuonna 1886 tykistöupseeriksi ja 1892 esikuntaupseeriksi. Vuodesta 1903 alkaen hän toimi eri tehtävissä pääesikunnassa, vuosina 1909–1914 sen pääosaston (GUGŠ) päämajoitusmestarina. Hän suurelta osin laati vuosina 1910–1912 Venäjän sotasuunnitelman, niin sanotun suunnitelma 19:n, jonka pohjalta maa lähti ensimmäiseen maailmansotaan. Suunnitelman mukaan Saksan hyökätessä Venäjän liittolaista Ranskaa vastaan Venäjä hyökkäisi usean armeijan voimin Saksaan Itä-Preussin kautta ja samanaikaisesti käyttäisi linnoituksia puolustaakseen rajojaan mahdollisia hyökkäyksiä vastaan. Vastoin Danilovin alkuperäistä ajatusta Venäjän voimat päätettiin kuitenkin jakaa siten, että vain kaksi neljästä armeijasta hyökkäisi Saksaa vastaan kahden muun jäädessä puolustamaan rajoja Itävalta-Unkarin hyökkäykseltä.
Maailmansodan puhjettua Danilov nimitettiin elokuussa 1914 koko Venäjän pääesikunnan eli Stavkan päämajoitusmestariksi. Hänet ylennettiin lokakuussa 1914 myös jalkaväenkenraaliksi. Danilov oli muodollisesti kolmantena komentoketjussa ylipäällikön ja esikuntapäällikön jälkeen, mutta sai aktiivisuutensa vuoksi dominoivan roolin Venäjän operaatioiden johtamisessa. Kommunikaatiovaikeuksien vuoksi johtaminen tosin osoittautui hyvin tehottomaksi ja armeijoiden komentajat tekivät strategiset päätökset omin päin. Tämän seurauksena alkuperäisen sotasuunnitelman toteuttaminen epäonnistui, sillä Venäjän hyökkäys Itä-Preussiin kilpistyi heti sodan alussa kirveleviin tappioihin Tannenbergin ja Masurian järvien taisteluissa.
Keisari Nikolai II:n ottaessa syyskuussa 1915 ylipäällikkyyden itselleen Danilov siirrettiin pääesikunnasta rintamakomentajaksi Venäjän Pohjoisrintamalle. Hän toimi ensin XXV armeijakunnan komentajana, marraskuusta 1916 alkaen Pohjoisrintaman esikuntapäällikkönä ja huhtikuusta 1917 alkaen 5. armeijan komentajana. Hänet siirrettiin pois komentajantehtävistä syyskuussa 1917. Danilov osallistui sotilasasiantuntijana Brest-Litovskin rauhanneuvotteluihin maaliskuussa 1918, mutta vastusti rauhansopimuksen hyväksymistä. Rauhan solmimisen jälkeen hän erosi ja siirtyi Ukrainaan vastavallankumouksellisen vapaaehtoisen armeijan alueelle. Vuonna 1920 Danilov emigroitui valkoisten joukkojen mukana Konstantinopolin kautta Pariisiin, jossa asui lopun elämänsä ajan. Hän julkaisi 1920- ja 1930-luvuilla useita sotahistoriallisia teoksia ensimmäisestä maailmansodasta.
Phyllis Diller

Phyllis Ada Diller (o.s. Driver; 17. heinäkuuta 1917 Lima, Ohio – 20. elokuuta 2012 Brentwood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Häntä pidetään naispuolisen stand up -komedian pioneerina, ja hän oli vuonna 1967 ehdolla Golden Globe -palkinnon saajaksi. 
Diller syntyi Limassa, Ohiossa ja oli maineensa huipulla 1960-luvulla. Hän tuli tunnetuksi paitsi lukuisista televisio-ohjelmista, myös elokuvista. Hän esiintyi vuosina 1995–2004 Kauniissa ja rohkeissa Gladys Popen osassa. 
Dillerillä on tähti Hollywood Walk of Famella,, ja hänet valittiin 1993 St. Louis Walk of Fameen. Hänen omaelämäkertansa Like a Lampshade in a Whorehouse julkaistiin vuonna 2005. Vuonna 1999 kärsitystä sydänkohtauksesta huolimatta Diller esiintyi vielä 90-vuotiaanakin vuonna 2007. Hän muun muassa keskusteli Jay Lenon kanssa The Tonight Show’ssa ja teki lyhyen esiintymisen sarjassa Boston Legal. Hänellä on kuusi lasta.
Huhta

Huhta eli huuhta on kaskiviljelyn menetelmä, ja sitä käytettiin keskiajalta alkaen Suomessa havumetsien kaskeamiseen. Kaskeaminen on tunnettu paljon kauemmin. Sen ideana oli, että poltetun metsän puiden tuhka lannoittaa kylvöksen. Läntisen peltoviljelyn ja lehtokaskiviljelyn itäraja oli keskiajalla Päijänteen-Kymijoen linjalla, joten sen itäpuolella oli kaskettava havumetsiä.
Huhta tehtiin havumetsään niin, että puiden annettiin kuivua pystyssä usean vuoden ajan, jonka jälkeen kaski poltetiin. Kaskesta saatiin yksi ruissato. Hankaluutena oli, että järeät puut eivät palaneet kokonaan. Niinpä syntyi Kahden polton huhta, jolla saatiin samasta kaskesta kaksi satoa parin vuoden välein.
Seuraavan kuvauksen hyvästä ja huonosta huhtaviljelystä kirjoitti suomalainen Carl Axel Gottlund etsiessään vuonna 1818 Ruotsin suomalaismetsistä sinne muuttaneiden suomalaisten jälkeläisiä:
»Istuimme kyytimiehen kera kolmeen pekkaan mennäksemme Lilla-Björnmåsaan eli, kuten sitä suomeksi nimitettiin, Hiirolaan. – – Jo matkalla näin – – ruiskaskimaita, ne olivat ensimmäiset Suomesta lähtöni jälkeen näkemäni. Tuo nokinen aita ja musta maankamara vihantine laihoineen johdattivat elävästi muistiini monia näkyjä kotiseudultani ja saivat mielikuvitukseni niin vilkkaasti liikkeelle, että uneksin olevani kokonaan toisessa maailmassa. Tuo kaski oli selvä enne siitä, että olin suomalaisten läheisyydessä. Aidanpanotavan, veräjän asennon – kaiken tuon tunsin niin hyvin. (Oppaani Munter) sanoi, että heitä oli ankarasti kielletty kaskeamasta ja etteivät he niitä harvoja kaskia, joihin joskus annettiin lupa, enää oikein osanneet hoitaa. Sillä kun kaski oli poltettu, he kylvivät siihen ruista tuhkan ollessa vielä lämmintä – –. Luonnollisena seurauksena oli, että siemen joskus paloi kuumassa tuhkassa. Ja ellei juuri niinkään käynyt, niin sateen puuttuessa siemenen aurinko kuivatti, tai tuuli vei sen tahi se joutui lintujen saaliiksi. – – Eivätpä he edes nähneet sitä vaivaa, että olisivat keränneet – – palamattomia puunrunkoja, vaan kylvivät hiilien ja kekäleiden sekaan. – – Korjattuaan näin kaskesta yhden vuoden sadon he jättivät sen hyötyä tuottamatta omiin hoteisiinsa. Munter sanoi käytännössä näyttäneensä (Ruotsin metsäsuomalaisille), miten Savossa kaskea viljeltiin, miten sitä kynnettiin ja äestettiin ja miten yhden sadon sijaan saatiin kolme, jopa neljäkin. Hän sanoi kylväneensä sekä ohraa että ruista ja niittäneensä ensin rukiin ja sitten ohran, mitä täkäläiset olivat pitäneet kuin ihmeenä.»
(K. A. Gottlund. Ruotsin suomalaismetsiä samoilemassa. Suomennos vuodelta 1928. SKS:n toimituksia 411. Jyväskylä 1985. ISBN 951-717-378-4. s. 39.)
Filmstudio Babelsberg

Filmstudio Babelsberg on filmistudio, joka sijaitsee Babelsbergin kaupunginosassa Potsdamissa Saksassa. Studiolla on merkittävä historiallinen arvo maailman vanhimpana suuren luokan filmistudiona. Se perustettiin vuonna 1911. Legendaarisia elokuvia, kuten Fritz Langin Metropolis (1927) ja Marlene Dietrichin tähdittämä Sininen enkeli (1930) on kuvattu täällä.
Nykyisin Filmstudio Babelsberg on kansainvälisesti tunnustettu täydenpalvelun tuottaja ja saksalaisen ja kansainvälisen televisio- ja elokuvatuotannon keskus. Se on yksi Euroopan johtavista kuvauspaikoista, jossa on kuvattu myös Hollywood-elokuvia kuten V niin kuin verikosto (2005) ja Vaarallinen tehtävä III (2006). Studioon sisältyy myös teemapuisto Filmpark Babelsberg, jossa vierailijat pääsevät nauttimaan muun muassa elokuvien historiasta ja stunttishowsta.
Anni Nupponen

Anni Nupponen (s. 1981) on tamperelainen kirjailija. Hän kirjoittaa romaaneja, lyhytproosaa ja novelleja, genrenään niin fantasia, steampunk kuin tulevaisuusscifikin. Hänen vuonna 2008 ilmestynyt esikoisromaaninsa Nainen ja kuningas sai vuoden parhaalle fantasiaromaanille myönnettävän Kuvastaja-palkinnon vuonna 2009.
Atorox-palkinto vuoden parhaasta tieteisromaanista jaettiin Nupposelle vuonna 2013.
Helsingin ranskalais-suomalainen koulu

Historia

Koulun perusti ranskalainen Catherine Servé, jonka aloittaman yksityisen ranskankielisen leikkikoulun jatkoksi perustettiin vuonna 1947 yksityinen alkeiskoulu. Alkuvuosina se toimi eräässä vanhassa puutalossa Kaivopuiston reunassa Puistokadun varrella. Vuonna 1956 samaan yhteyteen perustettiin yksityinen ranskalais-suomalainen yhteislyseo. Suomen valtio on omistanut koulun vuodesta 1977, jolloin koulu myös siirtyi osaksi peruskoulujärjestelmää. Ranskan valtio on tukenut koulua alusta saakka.
Vuonna 1956 koulun ensimmäinen oma talo rakennettiin Eiraan Laivurinkadulle, ja myöhemmin lisätiloja saatiin Töölön Arkadiankadulta, jonne muuttivat koulun yläaste ja lukio tilojen käydessä ahtaaksi. Vuonna 1994 koulu muutti nykyisiin tiloihinsa Munkkivuoreen.
Nykyisen koulurakennuksen vanhan osan on suunnitellut arkkitehti Toivo Korhonen ja se valmistui vuonna 1959 silloisen Munkkivuoren yhteiskoulun käyttöön. Koulun 1990-luvulla rakennetun uudemman osan on suunnittellut arkkitehti Aarne von Boehm.
Nopeudensäädin

Nopeudensäädin on laite, joka on tarkoitettu sähkömoottorin tehon ja pyörimissuunnan säätelyyn. Nopeudensäätimiä käytetään muun muassa radio-ohjatuissa pienoismalleissa.

Elektroninen nopeudensäädin

Elektroninen nopeudensäädin (engl. electronic speed controller) eli ESC kytkee moottorille menevän sähkövirran nopeasti päälle ja pois useita tuhansia kertoja sekunnissa. Katkomistaajuus on tyypillisesti 1–20 kHz. Moottorille menevän sähkötehon määrä riippuu päällä- ja poisoloaikojen suhteesta, joten nopeudensäädin käyttää pulssinleveysmodulaatiota (PWM). Toimintaperiaate on likimain sama kuin D-luokan vahvistimissa, paitsi että nopeudensäätimessä kytkentätaajuuden poissuodattamiseen ei välttämättä tarvita alipäästösuodinta. Radiotaajuisia häiriöitä suodattava kondensaattori on kuitenkin usein tarpeen.

Mekaaninen nopeudensäädin

Elektronisen nopeudensäätimen vaihtoehto on mekaaninen nopeudensäädin, joka säätelee moottorin tehoa vastuksien avulla. Käytännössä mekaaninen nopeudensäädin on usein potentiometri, jota käännetään servon avulla. Mekaanisen säätimen vastuksissa kuitenkin muodostuu tehohäviöitä, jotka heikentävät säätimen hyötysuhdetta ja hukkaavat osan laitteessa käytettävien akkujen energiasta lämpönä. Vastuksessa hukkaantuva teho voidaan laskea kaavalla . Elektronisessa nopeudensäätimessä hyötysuhde on parempi, koska kytkinkomponentin resistanssi on suurimman osan ajasta lähes nolla tai ääretön, jolloin virta kulkee esteettömästi tai ei ollenkaan.

Harjattoman moottorin nopeudensäädin

Harjattomat moottorit vaativat monimutkaisempaa ohjauselektroniikkaa, sillä niissä ei ole mekaanista kommutaattoria, joka kääntäisi magneettikentän suunnan sopivaksi. Mekaanista nopeudensäädintä ei voi käyttää, sillä harjattomalle moottorille täytyy syöttää useimmiten kolmivaihevirtaa. Toimintaperiaate muistuttaa taajuusmuuttajan käyttöä oikosulkumoottorin ohjauksessa, paitsi pienoismallien moottorit ovat usein valmiiksi magnetoituja. Oikosulkumoottorissa pyörivä osa roottori tulee magneettiseksi vasta, kun staattorin magneettikenttä pyörii eri nopeudella kuin roottori.
Palaijin kieli

Palaijin kieli on muinaiseen heettiläisvaltakuntaan kuuluneessa Palan maakunnassa puhuttu indoeurooppalaisten kielten heettiläiseen ryhmään kuuluva kuollut kieli. Se tunnetaan heettien pääkaupungin Hattušan arkistoista löydettyjen nuolenpääkirjoitusten perusteella.
Palan maakunnan uskotaan sijaineen nykyisessä Keski-Turkin pohjoisosassa. Palaijinkielisiä tekstikatkelmia on löydetty ainoastaan vähän yli kymmenen. Ne ovat luonteeltaan uskonnollisia kulttitekstejä. On arveltu, että niiden kirjoittamisen aikaan 1500–1200-luvuilla eaa. palaiji olisi puhekielenä ollut jo kuollut.
Cathrine Larsåsen

Cathrine Larsåsen (s. 5. joulukuuta 1986) on norjalainen seiväshyppääjä. Hän on voittanut Norjan mestaruuden ulkoradoilla vuosina 2004–2013.
Larsåsenilla on hallussaan seiväshypyn Norjan ennätys sekä sisä- että ulkoradoilla. Hän ylitti ulkoradoilla 440 cm Kööpenhaminassa 7. elokuuta 2011. Hän on lisäksi ylittänyt kahdesti 435 cm, sekä Barcelonan EM-kilpailujen 2010 karsinnassa että finaalissa. Finaalissa hän sijoittui kahdeksanneksi. Hallissa hän on hypännyt 441 Steinkjerissa helmikuussa 2012.
Vuonna 2009 Larsåsen karsiutui Torinossa pidettyjen sisäratojen EM-kilpailujen finaalista hypättyään karsinnassa 405 cm. Vuonna 2011 Pariisin sisäratojen EM-kilpailuissa hän oli karsinnan 17:s tuloksella 415 cm. Saman vuoden Daegun MM-kilpailuissa hän jäi karsinnassa ilman tulosta. Helsingin EM-kilpailuissa 2012 ja Göteborgin EM-hallikilpailuissa 2013 hän karsiutui loppukilpailusta.