Oulun suojeluskunta

Oulun suojeluskunta syntyi 1900-luvun alkupuolen yhteiskunnallisessa murroksessa osaksi suojeluskuntajärjestöä. Suojeluskuntajärjestöä ei perustettu sanan varsinaisessa merkityksessä, vaan se syntyi itsenäisyysmielisten itsenäisyystahdosta ja vapauden rakkaudesta. Järjestö oli syntytaustaltaan kansanliike.Vuoden 1918 sodassa suojeluskunnat olivat osa valkoista armeijaa vastavoimana punakaarteille.

Alkuvaiheet

Oulun suojeluskunta syntyi vaiheittain. Itsenäisyystavoitteiden viritessä Suomessa ja alkaessa koskea koko kansaa Ouluun perustettiin paikallinen itsenäisyysyhdistys. Se sulautui 3. heinäkuuta 1917 perustettuun Oulun Riippumattomuusklubiin, joka asetti tavoitteekseen herättää maakunnan väestö itsenäisyystaisteluun. Suojeluskunnan edeltäjä ”palokunta” perustettiin elokuulla 1917. Oulun suojeluskunnan arvellaan syntyneen 19. lokakuuta 1917. Siihen tuli mukaan noin 100–120 miestä sekä vakituinen harjoituspäällikkö
Vuonna 1917 perustetun suojeluskunnan perustamisasiakirja tuhoutui Oulun valtauksen yhteydessä. Perustamisasiakirja kirjoitettiin uudelleen noin vuoden päästä alkuperäisessä mukana olleiden muistitietojen pohjalta. Sittemmin suojeluskunnat vakinaistettiin ja niiden asema vahvistettiin lailla elokuussa 1918. Niitä alettiin perustaa lisää ja varhaisemmin syntyneitä suojeluskuntia perustettiin uudelleen. Oulun suojeluskuntakin perustettiin uudelleen 19. lokakuuta 1918.
Vuodesta 1919 lähtien suojeluskunta alkoi toimia Raatinsaarella, kaupungin vuokramaalla. Siellä oli aiemmin toiminut Raatin vankileiri sisällissodan seurauksista johtuen. Sitä ennen saarella oli ollut venäläisten merivartioasema. Nykyisinkin Raatinsaarella sijaitseva valkoinen kivirakennus valmistui suojeluskunnan toimitaloksi vuonna 1934. Siellä ovat toimineet myös suojeluskunnan apujärjestöt Oulun lotat sekä sotilaspojat. Kesäisin lotat olivat pitäneet kahvilaa Linnansaaressa, muinaisen Oulun linnan raunioiden päälle rakennetussa, entisen merikoulun tähtitornissa.
Suojeluskunnat toimivat esimerkiksi isänmaallisen aatteen ja hengen kohottamiseksi ja tunnetuksi tekemiseksi. Monipuolinen urheilu-ja harrastustoiminta olivat olleet niissä tärkeällä sijalla. Suojeluskunnat hoitivat armeijan kotiuttamisia ja kutsuntoja. Merkittävä tehtävä niillä oli kouluttaa sotilaita mahdollisten konfliktien varalle.

Sota-aika

Vuonna 1939 suojeluskuntaan oli kuulunut noin 890 miestä, muodostaen kaksi pataljoonaa. Jäsenmäärä oli ollut noin 3,2% kaupungin silloisesta asukasmäärästä. Siihen oli kuulunut esimerkiksi: huoltokomppania, kiväärikomppanioita, konekiväärikomppania, radio-osasto, sotakoiraosasto, sotapoliisiosasto, tykkipatteri ja Raatinsaaren suojeluskuntalaivue. Kesäkuussa 1941 suojeluskunnan jäsenmäärä oli ollut suurimmillaan, ollen 1187 jäsentä ja noin 3,81% silloisesta Oulun väestöstä.
Sota-ajaksi suojeluskunta- ja sen apujärjestöstä, lottajärjestöistä muodostettiin kotijoukot. Se toimi kenttäarmeijan apujärjestönä lukuisine tehtävineen. Sota-ajalle säädettiin työvelvollisuuslaki koskemaan alle asevelvollisuusikäisiä sekä työkykyisiä naisia. Suojeluskunta hoiti työvelvollisten kuljetuksia ja töihin sijoittelua.

Lakkauttaminen

Jatkosodan rauhanehtojen noudattamiseksi fasistiseksi määritelty suojeluskuntajärjestö määrättiin lakkautettavaksi 7.11.1944 mennessä. Oulun suojeluskunnan viimeiset vakituiset toimihenkilöt: paikallispäällikkö, kapteeni Lennart Ahma, kanslisti, talonmies, ampumaradan vahtimestari sekä kaksi suojeluskunnan lähettiä irtisanoutuivat tehtävistään 6. marraskuuta 1944.
Suojeluskuntain omaisuudet olivat olleet suuria. Suojeluskuntajärjestön lakkauttamisen takia Helsinkiin perustettiin puolustusministeriön alainen selvittelyelin ja maakunnissa työskentelivät pesänselvitysmiehet. Pesänselvitystoiminta oli vaatinut tarkastajiakin toiminnalleen.
Oulun suojeluskunta lahjoitti pois irtaimistonsa ja muutamien miljoonien markkojen rahavaransa sekä rakennuksensa, maiden vuokrasopimuksensa jne. Suuri lahjoitusten saaja oli ollut Oulun Tuomiokirkkoseurakunta. Se sai rahavaroja ja Raatinsaaren rakennukset. Sen velvollisuudeksi tuli esimerkiksi huolehtia sankarihaudoista. Muun muassa suojeluskunnan aseet ja varusteet piti luovuttaa suojeluskuntapiirin tilalle perustetulle sotilaspiirille. Saksalaisille aseveljille vuonna 1943, 2,450 miljoonalla markalla myydyn niin sanotun suojeluskunnan Tuiran ampumaradan, se lahjoitti kaupungille. Entisen tilalle rakennettu Yläsiirtolan ampumarata, siirtyi lakkatetun suojeluskunnan selvityspesältä Oulun varuskunnalle vuonna 1945.
Oulun suojeluskunta ja lottajärjestökin olivat olleet varakkaita. Pesänselvittelyt olivatkin olleet vaikeita ja aikaaviepiä. Oulun lottain paikallisosasto joutui lahtoitusepäselvyyksiensä vuoksi käräjille vielä vuosien päästä. Pitkää pesänselvitysprosessia kuvaa sekin, että vielä heinäkuussa 1952 Oulun Kirkkokonttorin täytyi lähettää selvitys saamistaan lahjoituksista Helsinkiin puolustusministeriön alaiselle suojeluskuntajärjestön pesänselvityselimelle. Entisen suojeluskunnan aseiden peräänkin oli kyselty. Selvittelytyön vaikeuksia saattoi osittain vaikeuttaa se, kun pian jatkosodan jälkeen oli ollut niin sanottua asekätkentää. Aseita, ammuksia ja muuta sotamateriaalia oli siirtynyt Oulussa asekätkentään Lapin sotaa ja suojeluskunnan organisaatiota hyödyntäen.