google/wiki40b huggingface dataset:
Siirtymäajan kansallinen neuvosto

Siirtymäajan kansallinen neuvosto (arab. المجلس الوطني الإنتقالي‎, engl. National Transitional Council, NTC) oli Libyan hallituksen ja eversti Muammar Gaddafin vallan vastustajien muodostama ryhmä, jonka joukot valtasivat elokuun lopussa 2011 maan pääkaupungin Tripolin, surmasivat Gaddafin lokakuussa ja ottivat 23. lokakuuta 2011 vallan itselleen.
Neuvosto perustettiin 27. helmikuuta 2011 Bengasissa, ja 5. maaliskuuta 2011 se julistautui ”Libyan valtion ja kansan ainoaksi edustajaksi”. Ranska tunnusti ensimmäisenä valtiona neuvoston 10. maaliskuuta 2011 maan viralliseksi hallitukseksi ja se sai sisällissodan jatkuessa monien muidenkin maiden tunnustuksen. Neuvosto toimi kuitenkin lähinnä maan itäosissa, eikä Misratan kapinalliskaupunki tunnustanut sitä vielä elokuussa Libyan ainoaksi edustajaksi.
Heinäkuun lopussa neuvosto pidätti kapinallisten pääesikunnan päällikkönä toimineen kenraali Abdel Fatah Younisin, joka on maan entinen sisäministeri, ja vangitsi hänet tuntemattomaan paikkaan Bengasissa. Vangitsemisen syytä ei ole ilmoitettu.
Illalla 28. heinäkuuta kerrottiin että hänet on teloitettu. 
Neuvoston johtajat sanoivat, että neuvosto ei ole hallitus, vaan tavoitteena on ohjata maa vapaisiin vaaleihin ja saada voimaan uusi perustuslaki. Neuvostolla oli hallituksen tavoin toimiva toimeenpaneva komitea. Elokuussa 2011 neuvosto julkaisi 14-sivuisen siirtymäajan perustuslakiluonnoksen, jossa asetettiin tavoitteeksi luoda šaria-lakiin perustuva monipuoluedemokratia.
23. lokakuuta 2011, kolme päivää maan Muammar Gaddafin surman jälkeen, kansallinen neuvosto julisti maan vapautetuksi Bengasissa järjestetyssä seremoniassa. Samassa yhteydessä šaria julistettiin voimaan ja sen kanssa ristiriidassa olleet lait mitättömiksi. Ensimmäisenä toimenaan neuvoston puheenjohtaja Mustafa Abdul-Jalil kumosi moniavioisuutta rajoittavan lain. Hän ilmoitti että tulevat määräykset kieltävät koron oton ja maahan luotaisiin islamilainen pankkijärjestelmä.
Tammikuun alussa pääkaupunki Tripolissa käytiin aseistautuneiden ryhmien kesken taisteluja, joissa kuoli useita. Silminnäkijöiden mukaan Misratasta tuleva kapinalliset yrittivät vapauttaa vangittuja tovereitaan.
Bengasissa osoitettiin viikkokausia mieltä hallitsevaa neuvostoa vastaan, joka huipentui väkivaltaisuuksiin ja paikallisen hallintorakennuksen valtaamiseen ja ryöstelyyn. NTC:n kakkosmies  Abdel Hafiz Ghoga ilmoitti 22.1.2012 eroavansa levottomuuksien vuoksi. Neuvoston puhemies Mustafa Abdel Jalil puolestaan varoitti sisällissodan uhasta, jos NTC hajoaa.
7. heinäkuuta 2012 järjestettiin vaalit, joissa valittiin Yleinen kansankongressi (al-Mu’tamar al-Waṭanī al-‘āmm), joka korvasi Siirtymäajan kansallisen neuvoston. Islamistien kiihtyvän toiminnan vuoksi
keväällä 2014 Libyassa tuli vallankaappauksella valtaan kenraali Khalifa Haftar, joka ilmoitti taistelevansa  islamisteja ja ääriryhmiä vastaan.
Salla Karhu

Salla Karhu (s. 9. huhtikuuta 1994 Orivesi) on suomalainen maajoukkuetason lentopalloilija. Hänen peliroolinsa on yleispelaaja. Hänen pituutensa on 178 cm. Erityisesti vastaanottajana hän on saanut arvostusta. 
Salla Karhun kasvattajaseurana Suomessa sarjatasolla oli Oriveden Ponnistus. Aikuisten mestaruussarjassa hän pelasi ensi kerran Hämeenlinnan Pallokerhossa kaudella 2013–2014. Siitä hän siirtyi LP Kangasalaan seuraavaksi kaudeksi, ja seura saavutti hopeaa. Hän palasi jälleen kasvattajaseuraansa kausiksisi 2015–2016, joka saavutti pronssia samoin kuin seuraavanakin vuonna. Sitten oli vuorossa jälleen HPK, joka voitti kultaa 2018. Kaudeksi 2018–2019 Karhu siirtyi Ranskaan Quimperin joukkueeseen muun muassa libero Saana Koljosen seuraksi ja jatkoi maajoukkueessa. Kesken kauden Karhu palasi Suomeen ja Hämeenlinnan Lentopallokerhoon (entinen HPK). Kaudeksi 2019–2020 hän on solminut sopimuksen pihtiputaalaisen LiigaPlokin kanssa.
Salla Karhu kertoo valinneensa lentopallon, koska kokee, ettei pärjännyt jääkiekossa.
Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2002

Lentopallon naisten maailmanmestaruuskilpailut 2002 pelattiin Saksassa 30. elokuuta – 15. syyskuuta. Kilpailukaupunkeina olivat Berliini, Bremen, Dresden, Leipzig, Münster, Riesa, Schwerin ja Stuttgart. Kisoihin osallistui 24 maata. Mestaruuden voitti Italia, joka kukisti Berliinissä pelatussa loppuottelussa Yhdysvallat erin 3–2. Pronssiottelussa Venäjä voitti Kiinan lukemin 3–1. Turnauksen arvokkaimmaksi pelaajaksi valittiin Italian Elisa Togut.

Italian mestarijoukkue

Sara Anzanello, Valentina Borrelli, Paola Cardullo, Manuela Leggeri, Eleonora Lo Bianco, Anna Vania Mello, Darina Mifkova, Paola Paggi, Francesca Piccinini, Simona Rinieri, Rachele Sangiuliano, Elisa Togut; päävalmentaja Marco Bonitta.
Edward White

Varhaiset vuodet

White syntyi San Antoniossa, Texasissa. Hän valmistui West Pointista vuonna 1952 ja suoritti ilmailualan insinöörin tutkinnon Michiganin yliopistossa 1959.  White oli Yhdysvaltain ilmavoimien everstiluutnantti ja lensi F-86 ja F-100 hävittäjiä. Koelentäjänä White suoritti yli 3 000 lentotuntia.  Hän oli naimisissa Patricia Finegan Whiten kanssa ja hänellä oli kaksi lasta, Bonnie Lynn ja Edward III.

Ura NASA:ssa

White valittiin astronauttikoulutukseen 1962. Gemini 4 -lennon pilottina hän suoritti Yhdysvaltain ensimmäisen avaruuskävelyn 3. kesäkuuta 1965 ja oli Gemini 7:n varamiehistön komentaja (command pilot).  White ylennettiin 1966 epäonnisen Apollo 1:n komentomodulin pilotiksi.
Joutsenon lukio

Historia

Joutsenon ensimmäinen kansakoulu perustettiin vuonna 1884, mutta oppikoulutasoista opetusta joutsenolaiset lapset ja nuoret joutuivat hakemaan 1950-luvulle asti esimerkiksi Viipurista, Lappeenrannasta tai Imatralta. Toisen maailmansodan jälkeen Joutsenossa päätettiin anoa oikeutta perustaa kunnallinen keskikoulu, mutta yritys tyssäsi kouluhallituksen kanssa käytyihin neuvotteluihin alkuvuonna 1946. Kunnallista keskikoulua haki 50 muutakin kuntaa, ja vain kahteen anomukseen suostuttiin.
Vuonna 1953 perustettiin yksityisen oppikoulun kannatusyhdistys, joka sai tukijoikseen suuret teollisuuslaitokset Hackmanin ja Pulpin ja vuonna 1954 myös kunnanvaltuuston. Lupa koulun perustamiseen heltisi lopulta, ja koulu aloitti toimintansa 1. syyskuuta 1955 nimellä Joutsenon yhteiskoulu, joskin aluksi vain viisivuotisena keskikouluna. Ensimmäisellä vuosikurssilla oli 44 oppilasta. Koulun ensimmäinen rehtori oli aiemmin Tapiolan emäntäkoulussa opettanut agronomi Airi Kaivola, jonka seuraajaksi vuonna 1957 tuli Jorma Räisänen.
Joutsenon yhteiskoulu toimi aluksi yhdessä luokkahuoneessa Honkalahden koululla, mikä kävi pian ahtaaksi. Kesällä 1956 yhteiskoululle alettiin rakentaa omaa rakennusta Rientolan kentälle, ja jo seuraava kevätlukukausi päästiin opiskelemaan uusissa tiloissa. Rinnakkaisluokkien perustamisen myötä myös uusi rakennus muuttui pieneksi, ja vuoden 1961 alussa valmistui koulun laajennus, josta tuli uusi päärakennus. Tämä koulukiinteistö on tunnettu myöhemmin Kesolan kouluna.
Vuonna 1962 valtioneuvosto myönsi Joutsenon yhteiskoululle luvan perustaa lukio. Ensimmäiset ylioppilaat valmistuivat keväällä 1965. Vuonna 1969 yhteiskoululla oli yli 500 oppilasta, ja koulun viimeisenä lukuvuonna 1974–1975 ylittyi 700 oppilaan raja. Peruskoulujärjestelmään siirtymisen myötä vuonna 1975 yhteiskoulun keskikoululuokat yhdistettiin kansakoulun kanssa peruskouluksi ja lukio jatkoi Joutsenon lukiona. Peruskoulun yläaste ja lukio muuttivat Penttiläntielle yhteiseen koulukeskukseen, jonka ensimmäinen osa oli valmistunut vuonna 1970 kansakoulun kaksivuotisen jatkokoulun eli kansalaiskoulun tarpeisiin.
Jorma Räisänen työskenteli koulun rehtorina aina vuoteen 1995 asti. Koulusta on kirjoittanut ylioppilaaksi muun muassa lääkäri ja kansanedustaja Päivi Räsänen vuonna 1978.
Kukka Tast on kirjoittanut koulun 50-vuotishistoriikin Juuret ja siivet – Joutsenon yhteiskoulu ja lukio 1955–2005 (ISBN 952-91-9445-5).
Joutseno liitettiin Lappeenrantaan vuonna 2009. Lappeenrannan kaupunginvaltuusto päätti joulukuussa 2013 lakkauttaa Joutsenon lukion äänin 41–15, 3 tyhjää. Samassa yhteydessä päätettiin myös Lauritsalan lukion lakkauttamisesta, ja Lappeenrannan ainoiksi kunnallisiksi lukioiksi jäivät Lyseon lukio ja Kimpisen lukio. Joutsenon lukion viimeiset 30 ylioppilasta valmistuivat 31. toukokuuta 2014. Lukion viimeisenä rehtorina toimi Tiina Laitimo.
Kalle Suuronen

Kaarle "Kalle" Nestor Suuronen (13. huhtikuuta 1901 Mikkeli – 17. marraskuuta 1951 Helsinki) oli suomalainen antiikin kirjallisuuden suomentaja.
Suuronen suomensi kreikan kielestä Plutarkhoksen teokset Lykurgos, Spartan lainsäätäjä ja Kuuluisien miesten elämäkertoja.
Pimeyden ytimessä (televisiosarja)

Juoni

Poliisina toimivan Ronald Cravenin (Bob Peck) aikuinen tytär ammutaan kuoliaaksi kotiovellaan. Isä alkaa selvittää ydinvoimaa vastustavan tyttärensä murhaa. Tutkimukset johtavat hänet pian keskelle vakoilua sekä ydinvoimayhtiöiden salailua ja välinpitämättömyyttä.

Vastaanotto

Sarjan ensiesitys BBC2-kanavalla loppuvuodesta 1985 herätti niin paljon myönteistä huomiota, että se uusittiin saman tien BBC1-kanavalla.
Sarjan ohjaaja Martin Campbell ohjasi myös tammikuussa 2010 ensi-iltansa saaneen, Yhdysvaltoihin sijoittuvan elokuvaversion, jonka pääosaa esittää Mel Gibson.
Vuonna 2000 British Film Instituten kyselyssä ammattilaiset valitsivat alkuperäisen sarjan kaikkien aikojen 15. parhaaksi brittiläiseksi TV-ohjelmaksi.
Timorinmanikki

Levinneisyys

Timorinmanikkia tavataan Indonesiassa ja Itä-Timorissa. Lajin kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Christian Friedrich Witt

Christian Friedrich Witt (myös Witte; n. 1660 Altenburg – 3. tai 13. huhtikuuta 1717 Altenburg tai Gotha) oli saksalainen säveltäjä, urkuri ja orkesterinjohtaja.

Elämä

Witt sai varhaisimman musiikinopetuksensa isältään Johann Ernstiltä, joka toimi Gottfried Scheidtin seuraajana hoviurkurina Altenburgissa. Vuosina 1685–6 Witt sai Nürnbergissä opetusta sävellyksessä ja kontrapunktissa Georg Caspar Weckeriltä, jonka johdolla opintoja täydennettiin myöhemminkin. 1. kesäkuuta 1686 Witt sai nimityksen kamariurkuriksi hoviin Gothassa.
Vuonna 1694 Witt nimitettiin sijaiseksi Kapellmeister W. M. Myliukselle, jota hän lopulta seurasi tämän kuoltua vuonna 1713. Hänellä oli hyvät välit moniin hoveihin, ja hänen oppilaidensa joukossa oli tuleva herttua Friedrich II.
Vuonna 1717 Johann Sebastian Bachia pyydettiin tekemään palvelus saattamalla esityskuntoon passio Gothassa, jossa Witt oli kuolinvuoteellaan. 26. maaliskuuta tuona vuonna Bach esitti teoksen Wittin tilalle tulleena vieraana esiintyjänä, mutta passio on sittemmin kadonnut.

Työ säveltäjänä

Witt sävelsi monipuolisesti sekä vokaali- että soitinmusiikkia. Hänen vokaalimusiikkinsa koostuu pitkälti kirkkokantaateista, joista moni on ilmeisesti kadonnut. Hänen kantaateistaan keskeisiä ovat ne, jotka muodostavat jokaiselle sunnuntaille ja jokaista kirkkovuoden juhlaa varten sävelletyn niin kutsutun Rentweinsdorf-sarjan. Kantaatit ovat tyylillisesti melko vanhanaikaisia, eikä niihin kuulu resitatiivia. Usein teoksiin kuuluu soitinjohdanto, ja vokaalijaksoihin sisältyy konsertto-osia, sooloja, duettoja sekä yksiäänisiä koraaliosuuksia, jotka kruunaa soittimille kirjoitettu osuus.
Witt keräsi koraalitekstien ja -melodioiden kirjan Psalmodia sacra, oder: Andächtige und schöne Gesänge (Gotha, 1715). Kyse on yksi 1700-luvun alun tärkeimmistä virsikirjoista; esimerkiksi Friedrich Wilhelm Marpurg nimesi sen parhaaksi tuntemakseen virsikirjaksi. Sävelmien joukossa oli myös sata uutta työtä, joista suurinta osaa pidetään epäilyksettä Wittin omana kädenjälkenä. Virsi "Schmückt das Fest mit Maien" kuuluu yhä tiettyihin protestanttisiin virsikirjoihin.
Wittin tuotantoon kuuluu myös kolme ranskalaista alkusoittoa, seitsemänosainen sonaatti, neljä sarjaa sekä urku- ja cembalokappaleita. Hänen passacagliansa (d-molli) laitettiin aikoinaan virheellisesti Johann Sebastian Bachin nimiin.
RN Antares

Palvelus

Alus upposi ilmahyökkäyksessä 28. maaliskuuta 1943.
Sudenpentujen käsikirja

Sudenpentujen käsikirja on Disneyn sarjakuvamaailmassa seikkailevan Sudenpennut-partiojärjestön kuuluisa käsikirja, joka sisältää lähes kaiken mahdollisen tiedon. Se esiintyi ensimmäisen kerran vuonna 1954 Carl Barksin tarinassa Atlantiksen arvoitus. Kirjan tekijä on nimetön, eivätkä erään tarinan mukaan edes Sudenpentu-järjestön johtohahmot tiedä kirjailijaa.
Käsikirja on taskukokoinen teos, mutta teoksesta löytyy lähes kaikki tarvittava tieto erittäin nopeasti. Se sisältää esimerkiksi tietoja kadonneista aarteista, tarkkoja historiallisia ja teknisiä tietoja, ja oppaita niin ihmis- kuin eläinkieltenkin puhumiseen (myös tuhansia vuosia sitten kuolleiden kielten, joita eivät hallitse edes tutkijat). Kaikki käsikirjan tieto on löydettävissä laajasta hakemistosta, jota jokaisen sudenpennun tulee osata käyttää nopeasti vaaratilanteessakin. Se ei kuitenkaan sisällä sellaisia tietoja, jotka sudenpennun pitäisi tietää ollakseen sudenpentu.
Sarjakuvassaan Kadonneen kirjaston vartijat Don Rosa loi käsikirjalle historian, joka selittää sen kaikkitietävyyden. Rosan mukaan kirjan pohjana ovat muinaisen Aleksandrian kirjaston papyruskääröt, jotka sisälsivät kaiken antiikin ajan tiedon. Tämä kokoelma säilyi erilaisina kopioina läpi historian, ja siihen lisäsivät tietoa lukuisat oppineet, kuten Kristoffer Kolumbus ja Marco Polo. Kokoelma päätyi lopulta sir Francis Draken haltuun, joka sijoitti sen Pohjois-Amerikan länsirannikolle perustamaansa linnakkeeseen, salaiseen maanalaiseen huoneeseen. Myöhemmin Julle Ankanpää perusti samalle paikalle Ankkalinnan, löysi kokoelman ja antoi siitä muodostetun, vuonna 1901 painetun kirjan pojalleen Kornelius Ankanpäälle. Tämä perusti Sudenpentu-järjestön Aleksandrian kadonneen kirjaston vartijoiden innoittamana.
Varsinaista käsikirjaa saavat käyttää vain sudenpennut, mutta Don Rosan mukaan käsikirjasta on olemassa myös sudenpentujen kokelaille tarkoitettu pienoisversio, joka sisältää ”vain parin tietosanakirjasarjan aineiston”.
Mihail Voronin

Mihail Jakovlevitš Voronin (ven. Михаил Яковлевич Воронин, 26. maaliskuuta 1945 Moskova – 22. toukokuuta 2004 Novo-Nikolskoje) oli neuvostoliittolainen telinevoimistelija ja olympiavoittaja.
Mihail Voronin oli Neuvostoliiton paras voimistelija Méxicon 1968 olympialaisissa. Hän voitti kultaa rekillä ja hypyssä, hopeaa joukkuekilpailussa, moniottelussa, renkailla ja nojapuilla sekä pronssia hevosella. Permannon karsinnassa hän sijoittui jaetulle neljännelle sijalle mutta ei osallistunut loppukilpailuun. Münchenin 1972 olympialaisissa hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja renkailla sekä sijoittui viidenneksi hevosella ja 12:nneksi moniottelussa.
Dortmundin MM-kilpailuissa 1966 Voronin voitti kultaa moniottelussa ja renkailla sekä saavutti hopeaa joukkuekilpailussa, nojapuilla ja hevosella. Ljubljanan MM-kilpailuissa 1970 hän saavutti hopeaa joukkuekilpailussa ja nojapuilla sekä pronssia renkailla.
Voronin voitti Euroopan-mestaruuden moniottelussa, hevosella, renkailla ja nojapuilla Tampereella 1967, moniottelussa, renkailla ja nojapuilla Varsovassa 1969 sekä renkailla Madridissa 1971.
Mihail Voroninin puoliso oli telinevoimistelun olympiavoittaja Zinaida Voronina.
Maire Virkkunen-Harki

Maire Annikki Virkkunen-Harki (o.s. Nuorsalo, 22. syyskuuta 1917 Helsinki – 22. heinäkuuta 1993 Helsinki) oli suomalainen mezzosopraanolaulaja, laulunopettaja ja muotitaiteilija. Hän avasi 1950-luvulla Suomen ensimmäisen boutique-tyyppisen muotimyymälän Atelier Maire Virkkunen.
Maire Virkkunen-Harki syntyi ekonomi Yrjö Nuorsalon varakkaaseen helsinkiläisperheeseen ja aloitti laulajanuransa radiossa ”Pikku Maijana” Markus-sedän lastenohjelmissa. Hän opiskeli ensin Tampereen musiikkiopistossa ja valmistui vuonna 1937 laulunopettajaksi Sibelius-akatemiasta. Hän jatkoi opintojaan Wienin musiikkiakatemiassa Paula Mark von Neusserin johdolla 1938–1939 sekä Berliinin musiikkikorkeakoulussa vuosina 1942–1944 Hertha von Dehenlovin johdolla.
Suomen solmittua rauhan Neuvostoliiton kanssa Virkkunen-Harki joutui Saksassa internoiduksi, kunnes pääsi tanskalaisten avulla palaamaan Suomeen. Suomessa hän jatkoi Keski-Euroopassa aloittamiaan konsertteja ja esiintyi myös rintamakiertueilla. Helsingin Kaupunginteatteri kiinnitti hänet pian laulajatar-näyttelijäksi, mutta sotien jälkeen saksalaismielisenä tunnettu taiteilija kohtasi vieroksuntaa ja vaihtoi alaa yrittäjäksi, ensin kampaajaksi, sitten ompelijaksi ja muotisuunnittelijaksi. Atelier Maire Virkkunen oli Helsingin ja koko Suomen ensimmäinen muotiputiikki eli ranskalaistyylinen boutique-myymälä. Alanvaihdon jälkeen ”Madame Maire” lauloi yhä yksityistilaisuuksissa Helsingin seurapiirielämässä.
Maire Virkkunen-Harkille myönnettiin 1986 valtion ylimääräinen taiteilijaeläke. Hän oli naimisissa vuosina 1939–1949 toimittaja-kirjailija Veli Virkkusen kanssa ja vuodesta 1958 teollisuusneuvos Ilmari Harkin kanssa tämän kuolemaan 1979 saakka. Yleisradion kirjallisuustoimittaja Juha Virkkunen (1941–2008) oli hänen poikansa.
Sitruunakerttusieppo

Levinneisyys

Sitruunakerttusieppoa tavataan Uudessa-Guineassa ja Australian pohjoisosissa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi lajiksi.
Georgia (kirjasintyyppi)

Georgia on Matthew Carterin suunnittelema kirjasintyyppi. Microsoft julkaisi sen vuonna 1996 osana Microsoft Core Fonts for the Web -projektiaan. Georgia on suunniteltu alun perin näyttöpäätteitä varten, ja se säilyy helppolukuisena myös pienellä pistekoolla, mutta on samalla tyylikäs ja persoonallinen kirjasintyyppi. Fontin vihjeistyksen on tehnyt Tom Rickner.
Monotype Imaging, The Font Bureau ja Matthew Carter tekivät Georgia-kirjainperheeseen merkittävän päivityksen vuonna 2011, kun kirjasintyyppi muunnettiin OpenType-formaattiin. Alkuperäisessä kirjasintyypissä oli neljä leikkausta: normaali, kursiivi, lihava ja lihava kursiivi. Georgia Prossa on sen sijaan kapeat versiot mukaan lukien 20 leikkausta sekä lisäksi typografisia erikoisominaisuuksia, kuten aidot kapiteelikirjaimet, ligatuurit ja gemenanumerot.
Juho Sattuma

Juho Väinö Grönqvist myöh. Sattuma (16. toukokuuta 1898 Leppävirta – 12. tammikuuta 1966) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saamut jääkäri.

Perhe ja opinnot

Sattuman vanhemmat olivat leipuri Heikki Emil Grönqvist ja Amanda Tolonen. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna vasta 1925 Margit Alice Lindforsin kanssa. Sattuma kävi kansakoulun ja suoritti yksityisesti viidennen luokan Helsingin suomalaisessa lyseossa vuonna 1921. Sotilaskoulutusta hän sai jääkätialiupseereille järjestetyillä aktiiviupseerikursseilla Kadettikoulussa vuonna 1920 ja Taistelukoulun joukkueenjohtajakurssilla vuonna 1930.

Jääkärikausi

Grönqvist liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n täydennysjoukkoon 29. kesäkuuta 1916, josta hänet siirrettiin pataljoonan 3. komppaniaan 5. joulukuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hänet siirrettiin 23. syyskuuta 1917 alkaen pioneerikomppaniaan. Hän osallistui Libaussa vuonna 1917 järjestetyille rautatienrakennuskursseille.

Suomen sisällissota

Sattuma astui 11. helmikuuta 1918 Suomen armeijan palvelukseen Saksassa, ensin vannottuaan valan Suomen valtiolle ja allekirjoitettuaan palvelusitoumuksensa Suomen armeijalle. Tässä tilaisuudessa hänet ylennettiin aliupseeriksi. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan ) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Vaasasta hänet sijoitettiin Suomen Valkoiseen armeijaan aluksi 1. Jääkärirykmentin 1. jääkäripataljoonan 4. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 25. maaliskuuta 1918 Kuolajärven pataljoonan 2. komppaniaan. Kuolajärven pataljoonassa hän toimi joukkueenjohtajana ja otti osaa taisteluihin Kivisalmella ja Kilislammella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sattuma palveli sisällissodan jälkeen joukkueenjohtajana Lapin I rajavartiopataljoonan ja Lapin ryhmän II pataljoonan 2. komppaniassa. Hänet siirrettiin 15. tammikuuta 1919 alkaen Itämeren jalkaväkirykmentti 1:een. Armeijasta hän erosi 26. syyskuuta 1919, mutta jatkoi vielä Humppilan suojeluskunnan paikallispäällikkönä, johon tehtävään hän oli ryhtynyt 26. helmikuuta 1919 vielä 15. lokakuuta 1919 saakka, jolloin hänet määrättiin Suojeluskuntain päällystökoulun vääpeliksi. Päällystökoulusta hänet siirrettiin 1. lokakuuta 1920 toimistoupseeriksi Yleisesikunnan liikekannallepano-osastolle. Tänä aikana hän vaihtoi sukunimensä Sattumaksi vuoden 1922 aikana. Seuraavaksi hänet siirrettiin 30. kesäkuuta 1925 alkaen nuoremmaksi upseeriksi Autopataljoonaan ja edelleen 11. huhtikuuta 1929 alkaen Helsingin komennuskomppaniaan. Edellä mainituissa yksiköissä hän hoiti adjutantin ja ajoittain komppanianpäällikön tehtäviä. Sattuma erosi armeijasta toistamiseen 13. helmikuuta 1932 ja työskenteli sen jälkeen toimitusjohtajana perustamassaan liike. ja mainostoimistossa.
Fay Spain

Fay Spain (6. lokakuuta 1932 Phoenix – 8. toukokuuta 1983 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen televisio- ja elokuvanäyttelijä.
Spain aloitti uransa 1950-luvulla televisiosarjojen sivuosissa sekä b-elokuvien seksikkäänä teinityttönä. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Edward L. Cahnin ohjaama Dragstrip Girl vuonna 1957. Vuosikymmenen lopulla Spain esiintyi muutamissa laadukkaammissa elokuvissa kuten Anthony Mannin Luojan oma maatilkku (God's Little Acre, 1958) ja Richard Wilsonin Lain ja oikeuden voitto (Al Capone, 1959), mutta palasi pian roskaleffojen viettelijän rooleihin. Vuonna 1961 hän näytteli italialaisessa peplumelokuvassa Herkules – Atlantiksen valloittaja. Spainin televisioura jatkui episodimaisesti 1970-luvulle saakka. Hänen viimeinen elokuvansa oli Francis Ford Coppolan Kummisetä osa II vuonna 1974.
Chengden kesäpalatsi

Chengden kesäpalatsi (kiin. 避暑山庄) on Qing-dynastian (1644–1911) aikainen kesäasunto Chengden kaupungin lähistöllä Hebein maakunnassa Kiinassa. Kesäpalatsi rakennettiin 1703–1792. Rakennusaikana mongolialaiset heimot kapinoivat Tienšanin vuoriston pohjoispuolella, jolloin dynastian hallinto lähetti joukkonsa kukistamaan kapinoinnin. Vuonna 1755 saavutetun voiton kunniaksi samana vuonna kesäasunnon lähistölle valmistui Puningin temppeli. Unesco lisäsi kesäasunnon maailmanperintöluetteloon vuonna 1994.
Keihäsjärvi (Ylöjärvi, Viljakkala)

Maantietoa

Järvi on 600 metriä pitkä, 250 metriä leveä ja sen pinta-ala on 6,1 hehtaaria. Se sijaitsee metsämaastossa soistuneessa painaumassa. Järveen ei laske ojia, mutta lounaassa olevan ojitetun suon läpi virtaa sen laskuoja, joka yhtyy 1,5 kilometrin päässä Tavinojaan. Veden laskennallinen viipymä järvessä on 460 vuorokautta. Rantaviiva on 1,4 kilometriä pitkä. Rannan läheisyyteen tai aivan rantaan on rakennettu kymmenen vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet läheiseltä Nisunperän ja Luhalahtea yhdistävältä kylätieltä. Järven kaakkoiskärjen ohi kulkee voimalinja.

Vedenlaatu

Keihäsjärven vettä on tutkittu kerran talvella vuonna 2016. valuma-alue on metsävaltainen ja siitä johtuu lievästi ruskea väri. Vesi sisälsi talvella runsaasti humusta. Vesi oli hapanta ja sen puskurikyky happamoitumista vastaan oli heikko. Mittaushetkellä maaliskuussa veden pH oli 5,5. Vapaa-ajan asunnot eivät kuormita järveä merkittävästi ja sitä luonnehditaan sanalla karu. Veden typpipitoisuus on alle luonnontason. Vedessä oli 73% happea ja järven pohjalla sitä oli vielä jäljellä. Keihäsjärvi soveltuu virkistyskäytöön hyvin.