google/wiki40b huggingface dataset:
Nikolai Kasatkin

Nikolai Aleksejevitš Kasatkin (ven. Никола́й Алексе́евич Каса́ткин; 25. joulukuuta (J: 13. joulukuuta) 1859 Moskova – 17. joulukuuta 1930 Moskova) oli venäläinen taidemaalari. Häntä on pidetty yhtenä sosialistisen realismin edeltäjistä.

Elämänvaiheet

Nikolai Kasatkinin isä Aleksei Kasatkin oli myös taiteilija. Kasatkin opiskeli neljätoistavuotiaasta alkaen Moskovan maalaus-, kuvanveisto- ja arkkitehtuuriopistossa, joka eli tuolloin huippukauttaan ja jonka opettajina oli monia ajan tunnetuimmista venäläisistä maalareista. Kasatkiniin vaikutti muun muassa hänen opettajansa Vasili Perov. Taloudellisten vaikeuksien vuoksi Kasatkin joutui aluksi elättämään itseään toimimalla opettajana kirjanpainajakoulussa sekä tekemällä paljon tilaustöitä kustannusalalle, kuten seinäkalenterien ja muiden halpojen julkaisujen kuvituksia. Kuvitettuaan ensimmäisen venäläisen pöytäkalenterin hän sai työpaikan Ivan Sytinin kirjapainosta, mutta piti myöhemmin elämänsä tätä vaihetta hukkaanheitettynä aikana. Kasatkin vietti pääosan elämästään Moskovassa, jonka vilkkaasta elämästä hän sai paljon innoitusta taiteeseensa. Hän ihastui myös maalaismaisemiin ja hankki itselleen datšan Marfinon kylästä Ostankinon läheltä. Hän piti siellä ateljeetaan vuoteen 1914 saakka, minkä jälkeen hän muutti läheiseen Sokolnikiin.

Taide

Kasatkinin varhaistuotanto käsittää pääosin muotokuvia, joista tulevat esiin ihmiselämän ankeatkin puolet. 1880-luvulta alkaen hän käsitteli töissään Venäjän maataomistamattoman talonpoikaisväestön vaikeita oloja ja kuvasi arkielämän tilanteisiin liittyvää draamaa herkällä tavalla. Hän tasapainotti usein ankeita aiheita iloisilla sävyillä. Tämän vaiheen töitä ovat muun muassa Heinäkauppa (1889), Kilpailijattaret (1890) ja Orvot (1891), jotka olivat esillä vaeltajien näyttelyissä. Monien muiden venäläisten maalarien tavoin Kasatkin matkusti vuonna 1887 Keski-Venäjälle tutustumaan Volgan rantojen maisemiin. 1890-luvun alussa hän kiinnostui Venäjän kasvavasta kaivosteollisuudesta ja sen luomista uusista työoloista. Vuodesta 1892 hän vieraili yhdeksän vuoden ajan joka kevät Donbassin alueen kaivoksilla tutustumassa työläisten oloihin. Tuolloin syntyivät muun muassa maalaukset Köyhät louhivat hiiltä (1893), Köyhät keräävät hiiltä hyödynnetyistä kaivoksista (1894) sekä monumentaalinen Hiilenlouhijat. Vuoronvaihto (1895), joka sai arvostelijoilta ylistävän vastaanoton oltuaan esillä vaeltajien näyttelyssä vuonna 1896. Kasatkin teki 1900-luvun alussa lisää työläiselämän kuvauksia. Tällä kaudella hänen maalauksissaan näkyy kirjailija Maksim Gorkin tuotannon vaikutus.
Venäjän vuoden 1905 vallankumous innoitti Kasatkinia useisiin maalauksiin, jotka kuvasivat vallankumouksellisten kohtaloita. Vuonna 1924 Kasatkin matkusti Englantiin ja teki siellä lisää maalauksia kaivos- ja tehdastyöläisistä. Tässä vaiheessa hänen työnsä tulkittiin Neuvostoliiton sosialististen saavutusten vertauskuviksi.
Denis Papin

Denis Papin (22. elokuuta 1647 – noin 1712) oli ranskalainen fyysikko, matemaatikko ja keksijä, joka tunnetaan parhaiten varhaisena höyrykoneen ja painekattilan kehittäjänä.

Elämä Ranskassa

Papin syntyi Chitenayssa (Loir-et-Cherissa, Keski-Ranskassa) ja kävi siellä jesuiittakoulun. Vuonna 1661 hän meni yliopistoon Angers’ssa ja valmistui 1669 lääketieteen osastolta. Vuonna 1673 hän kiinnostui tyhjiön käyttämisestä voiman tuottamiseen tehtyään työtä Christiaan Huygensin ja Gottfried Leibnizin kanssa Pariisissa.

Ensimmäinen vierailu Lontoossa

Papin vieraili ensi kerran Lontoossa vuonna 1675, teki työtä Robert Boylen kanssa vuodesta 1676 vuoteen 1679 ja julkaisi luettelon töistään Continuation of New Experiments -julkaisussa (1680). Englannissa Papin keksi varoventtiilillä varustetun painekattilan. Hän lähestyi 1679 aluksi Royal Societyä keksinnöllä. Papin pysyi pääosin Lontoossa vuoteen 1687, jolloin hän otti vastaan akateemisen viran Saksassa.

Saksa

Hugenottina Papin huomasi joutuvansa Ludvig XIV:n protestantteja kohtaan suunnattujen rajoitusten kohteeksi Nantesin ediktin kumoamisen vuoksi vuonna 1685. Saksassa Papin saattoi elää muiden maanpaossa olevien hugenottien kanssa.
Vuonna 1689 Papin ehdotti, että painepumppu tai palje pystyisi pitämään painetta ja raikasta ilmaa yllä sukelluskellossa. Insinööri John Smeaton hyödynsi ideaa vuonna 1789. Papin rakensi ensimmäisenä mallin mäntää hyödyntävästä höyrykoneesta Marburgissa vuonna 1690 huomattuaan painekattilassaan olevan mekaanisen voiman. Hän jatkoi työtään höyrykoneiden kanssa seuraavat 15 vuotta. Vuonna 1695 hän siirtyi Marburgista Kasseliin. Vuonna 1705 hän kehitti yhdessä Gottfried Leibnizin kanssa uuden höyrykoneen, jossa hyödynnettiin Thomas Saveryn keksintöä, mutta jossa hyödynnettiin enemmän höyrynpainetta kuin ilmanpainetta. Yksityiskohdat keksinnöstä julkaistiin 1707. Kasselissa Papin rakensi 1704 aluksen, jossa meloja käytettiin hänen höyrykoneellaan. Tämä tekee hänestä ensimmäisen höyrylaivan kehittäjän.

Paluu Lontooseen

Papin palasi Lontooseen vuonna 1707 ja jätti vaimonsa Saksaan. Royal Society julkaisi useita hänen papereitaan vuosien 1707 ja 1712 välillä kertomatta siitä hänelle tai maksamatta korvauksia, mitä Papin katkerasti moitti. Papinin ideat sisälsivät kuvauksen hänen vuoden 1690 ilmanpaineella toimivasta höyrykoneesta, jonka toteutti ja otti käyttöön Thomas Newcomen vuonna 1712, joka todennäköisesti oli myös Papinin kuolinvuosi. Viimeinen todiste Papinista on kirje vuodelta 1712, jolloin hän oli varaton ja arvellaan, että hän kuoli silloin ja haudattiin tuntemattomaan paikkaan.
Vetyperoksidi

Valmistus

Vetyperoksidia valmistetaan vedystä ja hapesta 2-etyyliantrakinoni-katalyytillä niin sanotussa Riedl-Pfleiderer–prosessissa:

Käyttökohteet

Vetyperoksidia on käytetty muun muassa kantorakettien polttoaineen hapettimena.
Teollisuudessa vetyperoksidia käytetään muun muassa sellumassan ja tekstiilien valkaisuun ja desinfiointiaineena lääke- ja elintarviketeollisuudessa. Teollisuuden käyttämässä vetyperoksidissa on yleensä joko 35 tai 50 prosenttia vetyperoksidia, mutta muitakin vahvuuksia on saatavilla.
Uusimmat käyttökohteet vetyperoksidille tulevat olemaan propyleenioksidin uudessa valmistusprosessissa. Tässä prosessissa käytettävät vetyperoksidimäärät ovat erittäin merkittäviä. Kyseinen prosessi onkin merkittävin vetyperoksidin käyttöä lisäävä kohde lähitulevaisuudessa.
Pieninä (alle 5 prosentin) pitoisuuksina vetyperoksidia käytetään kosmetiikassa muun muassa hiustenvalkaisussa, ja esimerkiksi piilolinssien puhdistusliuoksina sekä haavojen desinfioinnissa. Desinfiointikyky perustuu vetyperoksidin hajoamiseen veren toimiessa katalyyttinä. Vapautuva happi tappaa bakteereita.
Vetyperoksidia käytetään nykyään melko laajasti, koska sen mahdollinen pääsy ilmaan tai muuten luontoon aiheuttaa vain lyhytaikaista haittaa. Vapaaksi päästyään se hajoaa varsin nopeasti vedeksi ja hapeksi, eikä siten aiheuta pitkäaikaisia ongelmia ympäristölle tai väestölle.
Ernst Cassirer

Elämä

Cassirer syntyi juutalaiseen perheeseen Sleesiassa. Hän aloitti opintonsa vuonna 1892 Berliinin yliopistossa oikeustieteen opiskelijana, mutta vaihtoi kuitenkin alakseen saksalaisen kirjallisuuden ja filosofian. Vuonna 1896 Cassirer siirtyi opiskelemaan Marburgin yliopistoon, jossa hänen keskeisinä opettajinaan toimivat uuskantilaiset Hermann Cohen ja Paul Natorp. Vuonna 1899 Cassirer väitteli tohtoriksi aiheenaan Natorpin ohjauksessa tutkimuksella Kritik der mathematischen und naturwissenschaftlichen Erkenntnis.
Juutalaisena Cassirerin ei ollut helppoa luoda itselleen akateemista uraa. Vuonna 1906 hän julkaisi virkaväitöskirjansa, minkä jälkeen hän toimi kolmentoista vuoden ajan dosenttina Berliinin yliopistossa. Vuonna 1919 Cassirerin onnistui päästä vastaperustetun Hampurin yliopiston filosofian professorin virkaan. Tässä virassa hän toimi vuoteen 1933 asti, jolloin kansallissosialistinen puolue nousi valtaan ja Cassirer joutui poistumaan maasta.
Cassirer pakeni ensin Britanniaan, missä hän toimi vuosina 1933–1935 luennoitsijana Oxfordin yliopistossa. Vuodesta 1935 vuoteen 1941 Cassirer oli professorina Göteborgin yliopistossa. Vuodesta 1939 lähtien hän oli myös Ruotsin kansalainen. Toukokuussa 1941 hän kuitenkin muutti edelleen Yhdysvaltoihin. Hänestä tuli ensin vieraileva luennoitsija Yalen yliopistoon (1941–43) ja mutta lopulta hän muutti New Yorkiin, jossa hän toimi kahden viimeisen elinvuotensa ajan Columbian yliopiston luennoitsijana.

Filosofia

Cassirer oli erikoistunut filosofian historiaan. Hänen kolmessa osassa ilmestynyt päätyönsä Philosophie der symbolischen Formen (1923–29, Symbolisten muotojen filosofia) oli merkittävä kulttuurifilosofian teos. ”Ihminen on symbolinen eläin” kirjoittaa Cassirer tekstissään An Essay on Man (1944). Siinä missä eläin muodostaa todellisuuskäsityksensä vaistojensa varassa, rakentaa ihminen oman symbolisen maailmansa, joka toimii rakenteena ja muotona havainnoille todellisuudesta. Tältä osin Cassirer on paljon velkaa Immanuel Kantin transsendentaaliselle idealismille. Pääajatuksena on, että ihmiset eivät voi tuntea todellisuutta sellaisenaan, vaan heidän käsityksiään muokkaa se kuinka he vastaanottavat ne.
Sedu Aikuiskoulutus

Sedu Aikuiskoulutus on liikelaitos, joka toteuttaa koulutuspalveluja ja oppisopimuskoulutusta. Sen eri toimipaikoissa oli vuoden 2016 alussa yhteensä noin 20 000 opiskelijaa. Sitä ylläpitää Seinäjoen koulutuskuntayhtymä.
Liikelaitoksen tulosyksikköjä ovat biotalous ja liikenne, palvelu, tuotanto ja työelämän palvelut. Työntekijöitä on 200 ja liikevaihto noin 18 miljoonaa euroa.
Sedu Aikuiskoulutuksen toimipaikkoja on Seinäjoella, Ilmajoella, Lapualla, Kurikassa, Kauhajoella, Ähtärissä, Vaasassa ja Tampereella.

Historia

Sedu Aikuiskoulutus oli aiemmin Seinäjoen ammatillinen aikuiskoulutuskeskus, joka perustettiin 1970. Toiminta aloitettiin vanhoissa Tiklaksen tiloissa, joista siirryttiin vuosien 1992–1995 aikana Rastaantaipaleelle. Seinäjoen ammatillista aikuiskoulutuskeskusta ylläpitänyt säätiö lakkautettiin vuoden 1999 lopussa, ja vuoden 2000 alusta oppilaitos siirtyi osaksi Seinäjoen kaupungin organisaatioita.
Seinäjoen koulutuskeskus perustettiin 1. tammikuuta 2005, jolloin neljän eteläpohjalaisen toisen asteen koulutuksen järjestäjän (Seinäjoen ammatillisen korkea-asteen koulutuksen kuntayhtymä, Seinäjoen ammattioppilaitoksen koulutuskuntayhtymä, Ilmajoen kunnan ylläpitämä Ilmajoen käsi- ja taideteollisuusoppilaitos ja Seinäjoen kaupungin ylläpitämä Seinäjoen ammatillinen aikuiskoulutuskeskus) koulutustehtävät yhdistettiin Seinäjoen koulutuskuntayhtymässä Seinäjoen koulutuskeskukseksi.
Vuoden 2008 alusta organisaatiouudistuksessa muodostettiin Sedu Aikuiskoulutus, liikelaitos, joka toteuttaa aikuiskoulutuksen ja oppisopimuskoulutuksen koulutustehtävää. Sedun toiminnot laajenivat jälleen vuoden 2009 alusta, jolloin Seduun liittyivät Härmänmaan ammatti-instituutti, Kurikan ammattioppilaitos ja Ähtärin ammatti-instituutti.
Michael Dudikoff

Elämäkerta

Dudikoff syntyi Redondo Beachissä, Kaliforniassa venäläiselle isälle ja kanadanranskalaiselle äidille. Hän opiskeli aluksi West Torrance High Schoolissa ja sittemmin Harbor Collegessa lapsipsykologiaa. Dudikoff siirtyi kuitenkin malliksi, kunnes hän siirtyi lopulta näyttelijäksi 1970-luvun puolessa välissä. Hänen ensimmäinen roolinsa oli Coppertonen aurinkovoidemainoksessa.

Näyttelijäura

Dudikoffin näyttelijän ura alkoi televisiossa vuonna 1978, jolloin hän vieraili yhdessä Dallas-televisiosarjan jaksossa. Sittemmin hän esiintyi myös vierailevana hahmona Onnen päivissä vuosina 1979–1980. Dudikoffin ensimmäinen elokuvarooli oli Mustaa marmoria -elokuvassa 1980. Koska Dudikoff sai aluksi vain pieniä elokuvarooleja, hän teki samaan aikaan myös vierasesiintymisiä televisiosarjoissa. Dudikoff oli pääosassa 10-osaisessa tilannekomediassa Star of the Family, jossa esiintyi myös muun muassa George DelHoyo. 
1980-luvun puolessa välissä Dudikoff nousi julkisuuteen, kun hän esitti pääosaa American Ninja -elokuvassa. Menestyksen myötä American Ninjalle tehtiin kolme jatko-osaa, joista Dudikoff esiintyi kahdessa: American Ninja 2 (1987) ja American Ninja 4 (1990). Tämän lisäksi Dudikoff esiintyi pääosassa 22-osaisessa televisiosarjassa Koodinimi Cobra, kunnes hän siirtyi näyttelemään pelkästään elokuvissa, kuten Jersey Bellini – palkkionmetsästäjä, Tappolista ja Sekopäiden sirkus.
Dudikoffin aktiiviura päättyi vuonna 2003. Vuoden 2013 aikana Dudikoff teki paluun elokuvien pariin tehdessään muutaman cameo-roolin elokuvissa Olympos on valloitettu ja G.I. Joe: Kosto.

Yksityiselämä

Dudikoff on ollut naimisissa Belle Dudikoffin kanssa vuodesta 2004 lähtien, ja parilla on kaksi lasta. Hän harrastaa myös kamppailulajeja, minkä hän aloitti aluksi aikidon parissa. Sittemmin Dudikoff on harrastanut pääosin brasilialaista jujutsua.
Maanantai

Maanantai muissa kielissä

Sanan ”maanantai” etymologia on muinaisskandinaavisessa sanassa mánandagr, kuupäivä. Maanantai on useissa muissakin kielissä kuun päivä. Latinan kielellä se on Dies lunae, englannin kielellä Monday (muinaisenglanti: Mōnandæg) ja ranskan kielellä lundi (latinan kuuta tarkoittavasta sanasta luna).
Venäjällä ja Virossa maanantaita on jo vanhastaan pidetty viikon ensimmäisenä päivänä. Venäjän kielellä maanantai on понеде́льник, ’pyhän jälkeinen päivä’, ja viron kielellä esmaspäev, ’ensimmäinen päivä’.
Pankkiseitsikko

Pankkiseitsikko oli 90-luvun puolivälin jälkeen Venäjällä ollut taloudellisesti ja poliittisesti vaikutusvaltainen ryhmä, johon kuuluivat Alfa, Inkombank, LogoVAZ, Menatep, Most, 
Oneximbank ja SBS-Agro. Näitä finanssiteollisia ryhmiä pyörittivät jotkut rikkaat suurliikemiehet, oligarkit. Seitsikon pankkiirit tulivat politiikkaan toden teolla vuonna 1996, jolloin he olivat muiden suurrikkaiden mukana auttamassa Jeltsinin valintaa toiselle kaudelle. Pankkiseitsikon valta perustui pääomiin, teollisuuden omistuksiin, poliittisiin kytkentöihin ja tiedotusvälineiden omistuksiin. Pankit kilpailivat keskenään poliittisesta vaikutusvallasta ns. pankkisodassa. Monet seitsikon pankit, muun muassa Alfa ja Inkombank, kärsivät pahoin vuoden 1998 talousromahduksesta. Vladimir Putinin valtaannousu teki lopun pankkiseitsikon yrityksistä vaikuttaa politiikkaan, ja muun muassa AvtoVAZ:in Boris Berezovski pakeni maasta ja Menatepin Hodorkovski joutui 2000-luvulla talousrikoksista vankilaan.
Pieni Korppi

Pieni Korppi eli Hosa (s. noin 1820 – 1889) oli arapaho -intiaanien nawathinehena -heimon päällikkö.
Pieni korppi oli tunnettu komeasta ulkomuodostaan ja hyvistä puhujanlahjoista. Hän oli rauhanvälittäjänä jo vuonna 1840 kun arapahot, tekivät rauhan cheyenitten, kiowien, comanchien ja tasanko apassien kanssa. Hän myös toivotti kullankaivia tervetulleeksi tiipiiseensä kun he saapuivat saapumisen Denveriin kultakuumeen aikana. 
Huolimatta kaikista poniteluistaan rauhan säilyttämiseksi hän joutui allekirjoittamaan Yhdysvaltojen hallituksen ja cheyennejen ja arapahojen vuonna 1861 tekemän Fort Wise-sopimuksen. Siinä sovittiin että intiaanit muuttavat pienempään reservaattiin reservaatista joka sijaitsi nykyisien Coloradon, Kansain, Nebraskan ja Wyomingin alueilla jotka heille oli luovutettu vuonna 1851 Fort Laramie-sopimuksessa. Kaikki arapahojohtajat eivät kuitenkaan suostuneet allekirjoittamaan sopimusta, ja Pieni Korppikin pettyi pian sillä Yhdysvaltojen joukot hyökkäsivät rauhallisten intiaanien leiriin ja järjestivät Sand Creekin verilöylyn. 
John M. Chivingtonin kostoretki päättyi rauhallisen cheyenneintiaanienkylän teurastukseen 29 marraskuuta vuonna 1864. Kylän johtajista Musta Pata, Valkoinen Antilooppi ja Vasen Käsi, jäi henkiin vain Musta Pata. Miehiä, naisia ja lapsia pahoinpideltiin julmasti ja heiltä vietiin päänahat. Sotilaiden raakuus sai koko kansakunnan tyrmistymään. Pieni Korppi ja hänen arapaho heimonsa selviytyivät vain sen vuoksi että olivat leiriytyneet kauas muista arapahoista ja cheyenneista.  Pieni Korppi hyväksyi kuitenkin vuonna 1867 Medicine Lodge-sopimuksen jossa arapahoille annttiin reservaatti Arkansas joen ja Cimarron joen (Arkansas joen sivujoki) läheltä intiaani aluetta.
Vuonna 1871 Pieni Korppi kävi Washingtonissa DC:ssä sekä muissa Itä-Yhdysvaltojen kaupungeissa. New Yorkissa hän puhui Cooper Unionissa (yksityinen korkeakoulu) tieteen ja taiteen edistämisestä. Presidentti Grant tarjosi hänelle rauhanmitaliakin mutta hän sanoi ettei ansaitse sitä koska ei ollut ikinä sodassa valkoisten kanssa ollutkaan. Pieni Korppi onnistui pysyttelmään puolueettomana Red River-sodan aikana 1874–1875. Viimein hän muutti asumaan Blaine Countyyn, Oklahomaan jossa hän kuoli vuonna 1889.
Nordica

Historia

Nordican emoyhtiö Nordic Aviation Group perustettiin Viron valtion aloitteesta 25. syyskuuta 2015 Estonian Airin jouduttua lopettamaan toimintansa. Se aloitti lentonsa Nordic Aviation Group -nimellä 8. marraskuuta. Yhtiön lentoja operoivat aluksi BMI Regional, Trade Air, NextJet, Carpatair sekä Adria Airways, jonka toimintalupaa ja lippujärjestelmää Nordic Aviation Group käytti. Yhtiön uusi nimi Nordica julkistettiin 11. maaliskuuta 2016, ja brändi otettiin virallisesti käyttöön 30. maaliskuuta.
Adria Airwaysin kanssa tehdyn, vuoden mittaisen yhteistyösopimuksen päätyttyä marraskuussa 2016 Nordican uudeksi yhteistyökumppaniksi tuli 19. marraskuuta Polskie Linie Lotnicze LOT. Yhteistyöhön kuuluu muun muassa LOT:n lippujärjestelmän käyttö sekä code sharing -sopimus. Lisäksi LOT hankki 49 prosentin omistusosuuden Nordican tytäryhtiö Regional Jetistä, jonka hallussa ovat Nordican toimiluvat ja joka operoi sen lennot.
HMS Shikari

Palvelus

HMS Shikari päätettiin muuttaa heti valmistuttuaan maalilaiva HMS Agamemnonin ohjausalukseksi. Alukselle ei asennettu aseistusta ja sille asennettiin tarvittavat radiolaitteet maalilaivan ohjaamiseksi. Alus jatkoi tehtävässään aina syyskuuhun 1939, vaikka maalialukseksi vaihdettiin HMS Centurion.
Alus määrättiin syyskuussa 1939 saattajaksi ja se siirrettiin lokakuussa telakalle muutostöitä varten. Alukselle asennettiin tykki- ja sukellusveneidentorjunta-aseistus. Se palasi palvelukseen vuoden 1940 alussa, jolloin alus sijoitettiin suojaamaan rannikkosaattueita.
HMS Shikari siirrettiin toukokuussa Doverin alaisuuteen evakuoimaan siirtoarmeijaa mannermaalta. Alus aloitti 28. toukokuuta Dunkerquen evakuoinnit ja se pelasti 1. kesäkuuta Gravelinesin edustalla uppoavalta SS Praguelta ranskalaisia sotilaita. Alus poistui 4. kesäkuuta viimeisten joukossa Dunkerquesta kannellaan ranskalaisia sotilaita.
Alus palasi operaatiosta vapauduttuaan rannikkosaattueiden suojaksi, kunnes se määrättiin syyskuussa Atlantille samaan tehtävään. Aluksen syvyyspommi kuormaa kasvatettiin ennen siirtoa.
HMS Shikari siirrettiin syyskuussa 1941 1. Saattajaryhmään luoteisen reitin alaisuuteen. Alus kärsi 24. lokakuuta Islannin eteläpuolella myrskyssä vaurioita muun muassa taaempi savuhormi meni yli laidan. Se siirrettiin korjattavaksi Belfastiin, mistä alus palasi 25. joulukuuta ryhmäänsä.
Alus palveli luoteisen ryhmän alaisuudessa yhdessä ryhmänsä muiden alusten HMS Keppelin, HMS St. Albansin, HMS Anchusan, HMS Wallflowerin, HMS Dahlian ja HMS Meadowsweetin kanssa. Se suojasi 12. huhtikuuta 1943 Avonmouthista Clydeen saattuetta WS29, josta se erkani 14. huhtikuuta.
HMS Shikari siirrettiin toukokuussa Islantiin yhdessä muiden S-luokan hävittäjien kanssa, kunnes se palasi elokuussa kotimaahan. Alus määrättiin 21. syyskuuta sukellusveneidentorjuntaan yhdessä HMS Matchlessin ja HMS Obedientin kanssa, mistä tehtävästä se palasi saattueiden suojaksi.
Alus poistettiin syyskuussa 1944 Atlantin saattueiden suojaamisesta Captain-luokan fregattien astuttua palvelukseen. Se poistettiin palveluksesta Grangemouthissa ja alus siirrettiin reserviin. Alus oli mahdollisesti koulutuskäytössä lokakuusta 1945, kunnes se sijoitettiin sodan päätyttyä poistolistalle. Alus myytiin 13. syyskuuta BISCOlle, joka siirsi romutustehtävän J. Cashmorelle Newportiin. Se saapui 4. marraskuuta romutettavaksi.
HMS B.8

Palvelus

HMS B.8 siirrettiin kesällä 1912 Gibraltarille sisaralusten HMS B.6:n ja HMS B.7:n kanssa. Italian liityttyä ympärysvaltoihin piti Ranskan ja Britannian lähettää aluksia Italian tueksi Adrianmerelle sijoitettua Itävalta-Unkarin laivastoa vastaan. Britannia päätti lähettää osastoon Välimerellä olevat B-luokan sukellusveneet ja HMS B.7, HMS B.8 ja HMS B.9 saapuivat Venetsiaan 11. lokakuuta 1915. Osasto viipyi Venetsiassa lokakuuhun 1916, jolloin H-luokan sukellusveneet saapuivat alueelle.
Alus lähti sisaralustensa mukana 30. lokakuuta kohti Maltaa, jossa ne poistettiin palveluksesta odottamaan päätöstä kohtalostaan. Vuonna 1917 alukset muutettiin partioveneiksi aseistamalla ne 12 naulan tykillä ja rakentamalla ohjauskansi. Muutostöiden jälkeen ne palasivat valvomaan Otrantonsalmen sulkua.
Alus myytiin 31. lokakuuta 1919 romutettavaksi.
RN Impetuoso

Palvelus

Miehistönsä upottama 11. syyskuuta 1943.
Valkeajärvi (Ruotsi)

Valkeajärvi (ruots. Vitvattnet) on kylä Kainuun kunnassa Norrbottenin läänissä Pohjois-Ruotsissa. Kylä sijaitsee 24 kilometriä pohjoiseen Kainuun taajamasta (ruots. Kalix). Kylä syntyi Valkeajärven rautatieaseman ympärille 1910, kun Haaparannan rataa rakennettiin. Valkeajärven asema toimi Kainuun tehtaiden kuormaus- ja purkauspaikkana keskellä erämaata, sillä strategisista syistä rautatie rakennettiin sisämaahan. Kun rataosuus Morajärvi–Kainuu–Karlsborgsbruk valmistui 1960-luvulla, väheni Valkeajärven kautta kulkeva tavaraliikenne lähes olemattomiin ja samalla kylän asukasluku laski.
Karvahorsma

Ulkonäkö

Karvahorman kukka on iso, 10–16 mm ja purppuranpunainen tai joskus valkoinen. Terälehdet ovat huomattavasti verholehtiä suuremmat. Sekä terä- että verholehtiä on neljä. Lehtiasento on yleensä vastakkain, joskus kiehkuraisesti, ja lehdet ovat ruodittomia. Lehtilapa on suikea-puikea ja isohampainen. Varsi on vankka ja pysty. Lehdet ja varsi ovat tiheäkarvaisia, mistä suomenkielinen nimikin juontaa juurensa. Karvahorsman hedelmä on horsmille tunnusomaisesti pitkä, hoikka kota.
Kalevi Korpi

Kalevi Johannes Korpi (3. lokakuuta 1927 Miehikkälä − 6. huhtikuuta 2013) oli suomalainen laulaja. Alun perin taidelaulajaksi tähdännyt Korpi voitti Yleisradion tenorikilpailun vuonna 1955 ja piti seuraavana vuonna ensikonserttinsa. 1950- ja 1960-lukujen aikana hän levytti Pohjoismaiselle Sähkölle mutta lauloi samaan aikaan myös Trubaduurit-kvartetissa. Hän oli tuolloin lisäksi Veikko Ahvenaisen yhtyeen laulusolisti. Korpi on laulanut myös Radiokuorossa sekä muun muassa Radion sinfoniaorkesterin ja Helsingin kaupunginorkesterin solistina. 1960-luvun alussa hän teki oman orkesterinsa kanssa kiertueita muihin Pohjoismaihin. Lisäksi hän on toiminut yksityisenä laulunopettajana. 1970-luvulla hän oli maineikkaan Dallapé-orkesterin laulusolistina.
Korven laulutuotanto käsittää iskelmien ohella myös hengellistä musiikkia, joululauluja ja operettisävelmiä. Kaikkiaan levytyksiä on noin 280, joiden lisäksi Yleisradion arkistoissa on useita tallenteita, joilla Korpi esiintyy.
Sinfonia nro 6 (Tšaikovski)

Teoksen nimestä ja merkityksestä

Kutsumanimen "pateettinen" sinfonialle antoi säveltäjän veli Modest Tšaikovski. Säveltäjä itse ei pitänyt siitä, mutta kustantaja päätti säilyttää nimen. Teosta sanotaan usein Tšaikovskin itsemurhaviestiksi. Tšaikovskin mukaan teos on ohjelmamusiikkia — eli teoksen kukin osa tarkoittaa jotain konkreettista –, mutta hän ei kertonut eri osien merkitystä.

Teoksen rakenne ja kulku

Teos perustuu vahvoihin melodioihin. Noin 18 minuuttia pitkä ensimmäinen osa alkaa varovasti. Hyvin rauhallinen pääteema seuraa muutamien minuuttien kuluttua. Osan keskivaiheilla on voimakas, "myrskyisä" taite, jossa palataan alun teemaan. Sen jälkeen pääteema seuraa uudestaan. Lopussa on vielä coda, jossa on uutta, rauhallista melodiaa jatkoksi pääteemalle. Teoksen toinen kohta on 5/4-tahtilajiin sävelletty valssimainen, leppoisa osio. Kolmas osa taas on tyyliltään hyvin marssimainen. Viimeinen osa on mollissa kulkeva kaihoisa adagio, joka päättyy hiljentyen.
Ruostesiipiorneero

Levinneisyys

Ruostesiipiorneeroa tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa. Lajin kanta on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.