google/wiki40b huggingface dataset:
Karhupuisto

Karhupuisto (ruots. Björnparken) sijaitsee Helsingissä, Kallion kaupunginosassa. 1900-luvun alkupuolella puisto tunnettiin nimellä Agricolanpuisto. Karhupuisto on saanut nimensä siellä sijaitsevan, kuvanveistäjä Jussi Mäntysen veistoksen Mesikämmen muurahaispesällä mukaan. Puiston pohjoiskulmassa oleva veistos kuvaa Suomen kansalliseläintä karhua. Veistoksessa karhu on niska köyryssä polkemassa muurahaispesää. Punagraniittinen teos paljastettiin vuonna 1931.
Puiston kesäinen kohokohta on suuri ja värikäs kukkaistutus. Karhupuiston kummit huolehtivat kaupungin puisto-osaston kanssa puiston kukkaistutuksista, nurmesta sekä lehmuksista. Puiston eteläkulmassa on suurehko hiekkakenttä, jossa voi pelata muun muassa petankkia. Karhupuisto tunnetaankin muun muassa Valtio-opillisen petankkiklubin kotikenttänä. Puistossa järjestetään myös tapahtumia.
Karhupuistossa sijaitsee kaksi tyyppikioskia. Puisessa lippakioskissa toimii nykyisin kesäkahvila. Toinen rakennus on moderni teräsrakenteinen grillikioski.
Karhupuisto on kolmion muotoinen. Puiston länsilaidalla Viidennellä Linjalla on raitiolinjapysäkki (linjat 3 ja 9), itälaidalla Fleminginkadulla bussipysäkki (51) ja taksiasema. Puiston vieressä Fleminginkadun toisella puolella sijaitsee Kallion kirjasto. Puisto rajoittuu pohjoisessa Agricolankatuun. Myös paloasema on lähellä.
Puiston aiemmat, vuonna 1901 käyttöön otetut ja vuonna 1928 virallistetut nimet olivat Agricolan puistikko – Agricolaskvären. Nimiksi vaihdettiin Karhupuisto – Björnparken vuonna 1956. Nimenmuutoksella pyrittiin välttämään sekaantumista Eirassa sijaitsevaan Agricolan kirkkoon ja sen vieressä olevaan puistoon (nykyisin Tehtaanpuisto).
Karhupuisto mainitaan useissa Sir Elwoodin hiljaisten värien lauluissa. Karhupuisto esiintyy myös useasti televisiossa YLE:n draama-sarjassa Kotikatu. Laulaja Aarne Tenkanen levytti vuonna 1996 kappaleen "Karhupuiston boogie woogie".
Eläintarhanlahti

Eläintarhanlahti (ruots. Djurgårdsviken) on merenlahti Helsingin kantakaupungissa ydinkeskustassa Kallion kaupunginosassa. Se on yhteydessä avomereen Kaisaniemenlahden, Siltavuoren salmen ja Kruunuvuorenselän kautta.
Eläintarhanlahti erottaa toisistaan Siltasaaren ja Linjojen osa-alueet. Lahden etelärantaa pitkin, Siltasaaren puolella, kulkee Säästöpankinranta -niminen katu, jonka varrella sijaitsee Helsingin työväentalo. Lahden pohjoisrannalla on Tokoinrannan puistoalue ja sen takana Helsingin kaupunginteatteri. Lahden länsirannalla rautatien vieressä kulkee Kaisaniemen puistosta Kallioon johtava jalankulku- ja pyörätie. Lahdessa on venesatama, jossa on tilaa 69 veneelle.
Nykyinen Eläintarhanlahti on alun perin ollut osa Töölönlahtea. Nykyisin sen kuitenkin erottaa varsinaisesta Töölönlahdesta vuonna 1862 rakennettu ratapenger.
Nimi Eläintarhanlahti johtuu Eläintarhan puistoalueesta, joka alun perin ulottui rautatien itäpuolellekin ja käsitti myös nykyisen Tokoinrannan. Samasta syystä Tokoinrannan puistoalueen ohi kulkevalla kadulla on nimi Eläintarhantie. Ruotsinkielinen nimi Djurgårdsviken esiintyi kartoissa jo 1880-luvulla, suomenkielinen nimi Eläintarhanlahti vahvistettiin vuonna 1909.
Salmi, joka yhdisti Eläintarhanlahden Siltavuoren salmeen nykyisen Hakaniemen torin poikki ja erotti Siltasaaren mantereesta, täytettiin 1800-luvun lopulla. Eliel Saarisen Pro Helsingfors -suunnitelmassa vuodelta 1918 ja sen mukaisesti muutamissa myöhemmissäkin kaavaehdotuksissa ehdotettiin lisäksi koko Töölönlahden ja Eläintarhanlahden täyttämistä ja alueen muuttamista rakennusmaaksi. Aiheena olivat osittain lahden mataluus ja sen veden saastuneisuus. Ajatus kuitenkin hylättiin lopullisesti 1940-luvulla.
Avianca Brasil

Avianca Brasil on Brasilian sisäisiä lentoja lentävä lentoyhtiö. Yhtiö perustettiin 1998 suorittamaan lentotaksitoimintaa ja vuonna 2002 yhtiö aloitti alueellisten lentojen lentämisen. Yhtiö lentää yli 21 kohteeseen ja on yhteistyössä kolumbialaisen Aviancan kanssa.
Koskuen kirkko

Historia

Jo vuonna 1902 ryhdyttiin keräämään varoja rahastoksi rukoushuoneen rakentamiseksi Koskuelle. Vuosina 1903–1906 rakennettiin pärekattoista rukoushuonetta. Toisessa vaiheessa 1908–1911 valmistuivat lehterit, penkit, alttarikehikko sekä parveke saarnastuoliksi. Koskuen kirkko valmistui rukoushuoneeksi vuonna 1912. Sen alttaritaulu on Mikael Toppeliuksen maalaama Jalasjärven kirkon entinen alttaritaulu, joka siirrettiin Koskuelle vuonna 1906.
Rukoushuoneesta tuli Jalasjärven seurakunnan kirkko vuonna 1948, kun kirkkovaltuusto lunasti kirkon seurakunnalle. Kellotapuli rakennettiin eteläpäätyyn vuonna 1958.
Kirkkoa korjattiin 1940- ja 1950-luvuilla, jolloin siihen rakennettiin muun muassa ruumiskellari ja kellotapuli. Kirkon viereen rakennettiin vuonna 1978 seurakuntakoti.
Donnie Van Zant

Donnie Van Zant (s. 11. kesäkuuta 1952, Jacksonville, Florida, USA) on yhdysvaltalainen rocklaulaja ja -kitaristi. Hän on Lynyrd Skynyrd -yhtyeen edesmenneen laulajan Ronnie Van Zantin pikkuveli ja nykyisen laulajan Johnny Van Zantin isoveli.
Van Zant perusti oman yhtyeensä .38 Specialin vuonna 1975. Yhtye oli erityisen suosittu 1980-luvulla.
Donnie Van Zant on myös julkaissut duettolevyjä veljensä Johnnyn kanssa. Brother To Brother (1998), Van Zant II (2001), Get Right With The Man (2005), My Kind of Country (2007).
Brennersola

Brennersola (saks. Brennerpass, ital. Passo del Brennero) on merkittävä sola Alppien yli Italian (Etelä-Tirolin maakunta) ja Itävallan (Tirolin osavaltio) rajalla. Se on matalimpia Alpit ylittävistä solista, noin 1 375 metriä merenpinnasta, ja kulkukelpoinen ympäri vuoden.

Maantiede

Brennersolasta pohjoiseen ja etelään jatkuva laakso erottaa Stubain Alpit lännessä Zillertalin Alpeista idässä. Koko laaksoa on vanhastaan kutsuttu nimellä Wipptal, mutta 1900-luvulta lähtien Wipptal-nimellä on tarkoitettu lähinnä laakson pohjoispuolta.
Sola sijaitsee Alppien päävedenjakajalla. Laaksoa pohjoiseen virtaava Silljoki yhtyy Innsbruckissa Inniin, Tonavan sivujokeen. Laaksoa etelään virtaava Eisack (ital. Isarco) yhtyy Bolzanon jälkeen Adigeen, joka virtaa Adrianmereen.
Solan alue kuuluu Italian puolella Brennerin kuntaan ja Itävallan puolella Gries am Brennerin kuntaan. Solan korkeimmalla kohdalla näiden valtioiden rajalla on pieni Brennerin kylä. Siitä pohjoiseen Itävallan puolella ovat Gries, Steinach ja Matrei am Brenner. Eteläpuolella Italiassa on Sterzing (ital. Vipiteno).

Liikenne

Brenner on yksi vilkkaimmista liikenneyhteyksistä Alppien yli. Tämä johtuu toisaalta solan mataluudesta, toisaalta sen edullisesta sijainnista: solaan on hyvät yhteydet niin pohjoisesta (Inn- ja Silljokien laaksot) kuin etelästä (Eisackin laakso).
Brennersolan kautta kulkee nykyään kolme liikenneväylää: vanha kylien kautta kulkeva maantie, vuosina 1964–1972 rakennettu maksullinen moottoritie (eurooppatie E45 – Itävallassa tienumero A13 ja Italiassa A22) sekä vuonna 1867 valmistunut Innsbruckin ja Veronan välinen rautatie.
Solan ylitti tietullitilaston mukaan 11,7 miljoonaa ajoneuvoa vuonna 2007. Maantierahtia se välittää 31 miljoonaa tonnia ja rautatierahtia 10 miljoonaa tonnia vuodessa (2004). Maantieliikenne ruuhkautuu varsinkin lomakausina ja viikonloppuisin.
Brennerin alitse on rakenteilla 55 kilometriä pitkä rautatietunneli, Brennerin pohjatunneli (saks. Brennerbasistunnel, ital. Galleria di base del Brennero) Fortezzasta Innsbruckiin. Tunnelin on tarkoitus valmistua vuonna 2025. Tunneli yhdistyy Innsbruckin lähellä olemassa olevaan tunneliin, jolloin yhtäjaksoisen rautatietunnelin pituudeksi tulee 64 kilometriä.

Historia

Brennersolan on arveltu olleen jo pronssikaudella käytössä meripihkan kauppareittinä. Roomalainen tie solan kautta valmistui vuonna 215. Tie rakennettiin keisari Septimius Severuksen määräyksestä korvaamaan Via Claudia Augustaa, joka kulki hiukan lännempänä Reschensolan kautta.
Sola on ollut niin taloudellisesti, poliittisesti kuin sotilaallisestikin merkittävä roomalais- ja keskiajalla. Alemannit hyökkäsivät sen kautta Italiaan vuonna 268. Varhaiskeskiajalla sola toimi germaanien muuttoreittinä Etelä-Tirolin laaksoihin. 1200-luvulta lähtien sola kuului Tirolin kreivikuntaan, josta tuli osa Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa ja sittemmin Itävalta-Unkarin keisarikuntaa. Vuoden 1919 Saint-Germainin sopimuksessa Itävalta luovutti Etelä-Tirolin Italialle, jolloin maiden raja tuli kulkemaan Brennersolan kautta.
Riffelalptram

Historiaa

Raitotie otettiin käyttöön Gornergratin radan valmistumisen jälkeen vuonna 1899. Yhteys lopetettiin vuonna 1960, mutta se rakennettiin uudelleen vuonna 2001.

Rata

Rata kulkee Gornergratbahnin Riffelalp-asemalta hotellille. Radan pituus on 675 metriä. Rata on kapearaiteinen (900 mm). Radan korkeusero on noin 13 metriä: Riffelalpin aseman korkeus on 2 209,5 m mpy., josta rata nousee hotellille 2 222,2 metrin korkeuteen. Rata on ollut alusta alkaen sähköistetty. Käyttöjännite oli alun perin 550 V (3-vaiheinen, 40 Hz). Vuoden 2001 uudistuksessa raitiovaunuista tehtiin akkukäyttöisiä (80 V, 320 Ah).

Liikenne

Raitiovaunu kulkee vain tarvittaessa.
Keryneia (Kypros)

Maantiede

Keryneia sijaitsi Kyproksen pohjoisrannikolla itään Lapethoksesta. Keryneian kaupunkivaltion hallussa ollut alue oli suhteellisen suurikokoinen, ja sen kooksi on arvioitu yli 500 neliökilometriä.

Historia

Keryneia oli yksi Kyproksen vanhoista kuningaskunnista. Kreikkalaisessa perinteessä sen perustajana pidettiin Akhaiasta tullutta Kefiosta. Kaupungin paikan läheltä on löydetty merkkejä asutuksesta mykeneläisellä kaudella, mutta kaupungin varsinaiselta paikalta varhaisimmat löydöt ovat vasta hieman myöhemmältä geometriselta kaudelta.
Keryneian historiasta tiedetään suhteellisen vähän. Kaupungin tiedetään olleen olemassa poliksena suuren osan klassista kautta ja ainakin vielä hellenistisen kauden alussa vuonna 323 eaa. Kaupungin nimi esiintyy lukuisissa eri muodoissa, yllä mainittujen lisäksi myös muodoissa Keryneia, Kerynia, Kerōnia, Keraunia, Korōneia, Korōnē, Kyrēnia, Kyrēneia ja Kinyreia (Κερυνεία, Κερυνία, Κερωνία, Κεραυνία, Κορώνεια, Κορώνη, Κυρηνία, Κυρηνεια, Κινύρεια), ja latinaksi myös Cerinea ja Corineum. Kaupungin kansalaisista käytettiin muun muassa etnonyymejä Kerynitēs (Κερυνίτης) ja Keronitēs (Κερονίτης). 
Keryneian viimeinen kuningas oli oletettavasti Themison. Ptolemaios vangitsi tämän vuonna 312 eaa., koska tämän epäiltiin olleen Antigonoksen puolella. Varhaiskristillisellä kaudella Keryneia oli piispanistuin. Kaupunki säilyi olemassa varhaiselle bysanttilaiselle kaudelle saakka. Se tuhoutui arabien hyökkäyksessä vuonna 647 jaa. Nykyinen Kyrenian kaupunki säilyttää kreikkalaisessa nimessään Kerýneia antiikin aikaisen kaupungin nimen; sen länteen vakiintunut nimimuoto Kyrenia (Cyrenia) on peräisin keskiajalta.

Rakennukset ja löydökset

Antiikin Keryneian jäänteitä on löydetty eri puolilta nykyistä kaupunkia. Arkaaisen ja klassisen kauden jäänteitä ei kuitenkaan ole löydetty. Kaupunki sijaitsi merenrannalla. Sen satamana toimi lahti nykyisen Kerýneian linnan vieressä. Siinä on jäljellä joitakin aallonmurtajien jäänteitä.
Keryneiassa on ollut ainakin Afroditelle ja Apollonille omistetut pyhäköt sekä gymnasion. Yhden pyhäkön jäänteet, jonka jumaluutta ei tunneta, on löydetty. Kaupungin alueen ulkopuolelta on löydetty hautoja, jotka ovat merkittävimmät antiikin aikaiset löydöt kaupungista. Esinelöydöt ovat paikallisessa museossa sekä Kyproksen museossa Nikosiassa.
ISO 9000

Ennen ISO 9000 -standardeja

Kansainvälinen standardisointikomitea ISO TC 176 perustettiin 1979 ja se varsinaisesti aloitti toimintansa seuraavana vuonna. Ennen ISO 9000 -standardeja ei ollut olemassa yhtenäisiä kansainvälisiä standardeja organisaatioiden laatutoimintaa varten, vaikka organisaatioissa oli omaksuttu jo kymmenien vuosien aikana hyvinkin vakiintuneita erityisesti ns. laatugurujen, esimerkiksi Juranin, Demingin ja Ishikawan, luomia periaatteita ja käytäntöjä. ISO 9000 -standardien varsinaisina esikuvina olivat NATOn AQAP-standardit (jonka perusteella brittiläiset olivat jo tehneet oman kansallisen BS 5750 -standardin) ja kanadalaiset atomivoimalastandardit CSA Z299.

ISO 9000 -standardien kehittäminen

Komiteassa ISO TC 176 on kolme alakomiteaa: SC 1 (Käsitteet ja terminologia), SC 2 (Laadunhallintajärjestelmät) ja SC 3 (Tukiteknologiat).
Lukkopaini

Muita järjestöjä

Lukkopainikisoja, kansainvälisesti nimellä grappling, on järjestetty vuodesta 2006 lähtien myös kansainvälisen painiliiton FILAn alaisuudessa.
Kansainvälinen BJJ-liitto (IBJJF) järjestää vuosittain omat puvuttoman painin (no gi) maailmanmestaruuskilpailunsa.
FS Bouledogue (1872)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 24. huhtikuuta 1897.
Vintturihinaus

Vinttureita käytetään ilmailussa purjekoneiden hinaukseen. Liito- ja purjelentokoneita on yleisesti hinattu taivaalle kolmella eri tavalla. Liitokoneita vedettiin kumiköysistartilla, purjekoneita lentokone- ja vintturihinauksella. Lentokonehinaus on yleisin hinausmuoto, mutta vintturia käytetään myös melko paljon.

Vintturin periaate

Vintturihinauksessa vedetään kiitotien päästä päähän joko vaijeri, lanka taikka naru. Toinen pää kiinnitetään purjelentokoneen hinausesseriin ja toinen pää on kiinni vintturin kelassa. Hinauksessa vinttaaja (vintturin käyttäjä) vetää langan takaisin vintturin kelalle jolloin langan päähän kiinnitetty purjelentokone nousee jyrkässä kulmassa ilmaan. Saavutettuaan lakipisteen lentäjä laukaisee köyden irti ja lanka vedetään kelalle jarruvarjon avustamana. Vinttauksessa saatu korkeus vaihtelee suuresti riippuen tuulesta, käytetystä konetyypistä, vintturista, vinttaajasta ja lentäjän taidoista sekä kiitotien pituudesta. Vintturit ovat Suomessa olleet yleisesti kerhojen itse rakentamia ja suunnittelemia, mutta maailmalla käytetään myös kaupallisesti valmistettuja vinttureita.

Edut ja haitat

Vintturin etuina ovat hinauksen halpuus ja luontoystävällisyys verrattuna lekohinaukseen sekä sen turvallisuus koska koko hinaus tapahtuu aina lentokentän päällä.  Haittapuolena on vintturin rakentamisen ja ylläpidon vaatima suuri työmäärä sekä osaaminen. Lisäksi ainakin nykyisillä langoilla hinauslanka kuluu ja alkaa katkeilla usein ja aiheuttaa siten pakkotilanteita sekä ylimääräistä työtä. Yksittäinen vinttaus on huomattavasti nopeampi kuin yksittäinen lentokonehinaus, mutta langan vetäminen radan päästä päähän hidastuttaa toimintaa jos lentoja on lähdössä peräkkäin useita. Vintturi soveltuu hyvin hinausmuodoksi uusia lentäjiä koulutettaessa, mutta kilpailuissa lentokonehinaus on ainut järkevä vaihtoehto, koska kilpailulennoilla koneissa käytetään yleensä painolastina vettä, joka nostaa siipikuormitusta ja aiheuttaisi vintturihinauksessa langan katketessa turhaa riskiä ja lisäpaino heikentäisi koneen saamaa korkeutta hinauksessa.
Pavel Ponedelin

Pavel Grigorjevitš Ponedelin (ven. Па́вел Григо́рьевич Понеде́лин) (4. maaliskuuta 1893 Ivanovon alue – 25. elokuuta 1950) oli neuvostoliittolainen prikaatinkomentaja ja kenraali. Hän osallistui Venäjän sisällissotaan, talvisotaan sekä Suureen isänmaalliseen sotaan. Hänet teloitettiin myöhemmin maanpetoksesta.

Henkilökuva

Pavel Ponedelin toimi vuosina 1926–1930 31. jalkaväkidivisioonan komentajana. Vuosina 1930–1933 Ponedelin toimi Frunzen sotilasakatemian opettajana. Vuosina 1933–1934 hän toimi 95. jalkaväkidivisioonan komentajana.

Talvisota

Talvisodassa Ponedelin toimi 139. jalkaväkidivisioonan komentajana 15. joulukuuta 1939 alkaen. Hän siirtyi tehtävään Nikolai Beljajevin tilalle, joka oli epäonnistunut Tolvajärven–Ägläjärven taisteluissa. Ponedelin vastasi divisioonan komentamisesta sodan loppuun saakka. Talvisodan jälkeen Ponedelin toimi Leningradin sotilaspiirin vastaavana komentajana vuosina 1940–1941.

Suuri isänmaallinen sota

Ponedelin osallistui alkuun suureen isänmaalliseen sotaan, mutta joutui vuonna 1941 sotavankeuteen. Hän oli sotavankeudessa vuosina 1941–1945. Sodan jälkeen hänet pidätettiin maanpetoksesta, koska oli antanut itsensä saksalaisten vangiksi. Josif Stalinin määräyksellä hänet teloitettiin ampumalla vuonna 1950. Juuri ennen teloitustaan Ponedelin oli lausunut ”Minä kuolen ihan kaikessa rauhassa, koska syntyperäisenä neuvostoliittolaisena maani ottaa vastaan minun tuhkani.” Ponedelin rehabilitoitiin vuonna 1956.
Olavi Munkki

Olavi Munkki (8. heinäkuuta 1909 Viipuri – 4. maaliskuuta 1978 Helsinki ) oli suomalainen diplomaatti.
Munkki kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1929 ja suoritti ylemmän oikeustutkinnon vuonna 1936. Munkki siirtyi Suomen ulkoministeriön palvelukseen vuonna 1937 ja toimi avustajana Suomen Lontoon-suurlähetystössä vuosina 1937–1942, ulkoministeriön jaostosihteerinä vuosina 1942–1945, lähetystösihteerinä Suomen Washingtonin-suurlähetystössä vuosina 1945–1950, ulkoministeriön jaostopäällikkönä vuosina 1950–1952 ja konsulina Kölnissä vuosina 1952–1956. Hän toimi ulkoministeriön kauppapoliittisen osaston päällikkönä 1956–1962 ja sen jälkeen suurlähettiläänä useissa maissa,, Sveitsissä 1962–1965, Yhdysvalloissa 1965–1972 ja Oslossa 1973–1976. Hän veti neuvotteluja Suomen ulkojäsenyydestä Euroopan vapaakauppajärjestössä (EFTA) vuosina 1960–1961.
Hänelle myönnettiin diplomaattinen virka-arvo erikoislähettiläs ja täysivaltainen ministeri vuonna 1959.
Pianokonsertto nro 2 (Tšaikovski)

Kokoonpano

Soolosoittimen, pianon, lisäksi teoksessa käytetään kahta huilua, kahta oboea, kahta klarinettia (B ja A), kahta fagottia, neljää käyrätorvea (F), kahta trumpettia (D), patarumpuja ja jousia. Vaskisoittimista puuttuvat pasuuna ja tuuba.
Musiikkia elokuvasta Julisteiden liimaajat

LP

Kaikki kappaleet kirjoittanut Charlies, ellei toisin mainita.
Santa Barbaran piirikunta

Maantiede

Yhdysvaltojen Census Bureaun mukaan alueen pinta-ala on 9 810 km². Pinta-alasta on 7 080 km² maata ja 2 730 km² vettä. Veden osuus on 27,8 prosenttia.
Santa Barbaran piirikunta rajautuu lännessä ja etelässä Tyyneenmereen.
Piirikunnan korkein kohta on Big Pine Mountain (2 074 m).
Kyläkallio

Linnavuori

Soikeanmuotoinen Kyläkallio sijaitsee Laurinkalliosta noin 300 metriä kaakkoon. Sen rautakautiset vallit olivat Hjalmar Appelgrenin vuoden 1891 kiireellisen tarkastuksen yhteydessä vielä nähtävissä kallion luoteispään kallionkielekkeen molemmin puolin. Hän havaitsi kivirivejä myös kallion ylemmillä tasoilla, kuten myös kivikasoja. Kivikasoja tutkiessaan hän havaitsi niissä hiiltä. Havaintojensa perusteella hän oletti Kyläkallion olleen linnoitettu pakopaikka. Appelgren myös totesi löytöjensä vastaavan Laatokalta lukuisasti löydettyjä muinaislinnoja.
Kyläkallio on osa merkittävää Tuuloksen alueen rautakautisen ja historiallisen ajan keskittymää. Kylän lähiympäristössä sijaitsevat myös Laurinkallio, Ryömänlinnan, Kestinpäänkallion ja Kitaruvenlinnan muinaislinnat. Kestipäänkallion nimi on mahdollisesti aikoinaan viitannut muukalaisiin.
Miguel Paternain

Miguel Paternain (16. marraskuuta 1894 Minas – 19. lokakuuta 1970) oli uruguaylainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin redemptoristien papiksi 19. helmikuuta 1921 ja nimitettiin Melon hiippakunnan johtoon 19. huhtikuuta 1929. Piispaksi vihkiminen seurasi 21. heinäkuuta. Pääkonsekraattorina toimi Filippo Cortesi, jota avustivat Juan Francisco Aragone ja Tomás Gregorio Camacho.
Paternain erosi Floridan (entisen Melon) piispan tehtävistä 27. helmikuuta 1960, jolloin hänet nimitettiin Madeksen titulaaripiispaksi. 21. syyskuuta 1960 hänet nimitettiin Achridan titulaariarkkipiispaksi. Hän osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen.
HYLA

HYLA on Valio Oy:n rekisteröimä tavaramerkki. Nimi tulee sanoista hydrolysoitu laktoosi ja kertoo maitotuotteen olevan vähälaktoosinen.
HYLA-merkityissä maitotuotteissa laktoosia eli maitosokeria on alle 1 %, joten ne soveltuvat monille laktoosi-intoleranteille, joille tavanomaisten maitotuotteiden käyttö aiheuttaa vatsaoireita. Tuotteiden laktoosi pilkotaan glukoosiksi ja galaktoosiksi valmistuksen yhteydessä niihin lisättävän laktaasientsyymin avulla. Entsymaattisesti käsitellyt tuotteet maistuvat hieman tavanomaisia makeammilta, koska glukoosi ja galaktoosi ovat laktoosia makeampia.
Valio aloitti tutkimukset hydrolysoidusta laktoosista 1970-luvun alussa. Vuonna 1978 tuotiin markkinoille ensimmäinen HYLA-tuote, maitojauhe, jota seurasi maito ja myöhemmin muita tuotteita. 1990-luvun lopulla Valio tutki ja kehitti teknologiaa myös täysin laktoosittomien tuotteiden valmistusta varten, joissa laktoosia on alle 0,01 %. Ensimmäinen Valion laktoositon tuote, kevytmaitojuoma, lanseerattiin vuonna 2001.
Trollenäsin linna

Trollenäsin linna (ruots. Trollenäs slott) on linna Eslövin kunnassa, Ruotsin Skånessa. Nykyisen linnan rakennustyöt aloitettiin vuonna 1559. Vuonna 1797 hovimarsalkka Arvid Tolle aloitti linnan uudelleenrakennustyöt. 1800-luvun loppupuolella linna muutettiin ranskalaissävytteiseksi renessanssilinnaksi arkkitehti Ferdinand Meldahlin suunnitelmien mukaisesti. Linna koostuu kolmekerroksisesta päärakennuksesta ja kaksikerroksisista siipirakennuksista.
Linna on ollut historiansa aikana vain kahden suvun, Thottin ja Trollen, omistuksessa. Ensimmäinen tunnettu oli Stig Aagesen (1386-1412) ja rakennus pysyi Thottin suvun omistuksessa 300 vuotta.
Robert Black

Robert Black (21. huhtikuuta 1947 – 12. tammikuuta 2016) oli skotlantilainen sarjamurhaaja. Hän raiskasi ja murhasi kolme sieppaamaansa tyttöä 1980-luvulla Lisäksi hän sieppasi neljännen tytön, joka selvisi, ja yritti siepata viidennenkin. Häntä epäillään useista selvittämättömistä lapsiin kohdistuneista seksuaali- ja henkirikoksista jo 1970-luvulta.

Elämäkerta

Lapsena säännöllisesti väkivallan ja kiusaamisen kohteeksi joutunut Black vietti aikaa häntä nuorempien lasten kanssa ja harjoitti toisinaan seksuaalista väkivaltaa. Hänellä oli koko elämänsä ajan ollut jossakin määrin transseksuaalinen identiteetti.
Omien sanojensa mukaan Black rakasti 8-vuotiaasta lähtien esineiden työntämistä peräaukkoonsa. Hänen kasvatusäitinsä Margaret Tulip kuoli pojan ollessa 11-vuotias. 12-vuotiaana Black yritti tovereidensa kanssa joukkoraiskausta. Hän joutui siirtymään uuteen kasvatuskotiin kerran toisensa jälkeen, ja Musselburghin Red Housessa hän joutui itse seksuaalisen hyväksikäytön kohteeksi. Musselburghin-aikanaan Black kuitenkin kiinnostui jalkapallosta ja uinnista, joista jälkimmäisestä tuli hänen elinikäinen harrastuksensa.
Black jätti kasvatuskodin taakseen 15-vuotiaana ja toimi lähettipoikana Greenockissa. Hän käytti tyttöjä seksuaalisesti hyväkseen ja sai ensimmäisen tuomionsa 17-vuotiaana tapauksesta, jossa hän oli kuristanut 7-vuotiaan tytön tajuttomaksi ja masturboinut tämän päälle.
Black sai jälleen töitä Grangemouthissa ja aloitti seurustelun Pamela Hodgsonin kanssa. Suhde kuitenkin päättyi joitakin kuukausia myöhemmin. Uudessa työssään Black jatkoi pedofiilisten taipumustensa harjoittamista. Nuorisokodista vapauduttuaan hän siirtyi Lontooseen, jossa hän myöhemmin jäi kiinni pikkutytön lähentelystä ja lapsipornon hallussapidosta.

Oikeudenkäynti ja tuomio

14. heinäkuuta 1990 Black pidätettiin 6-vuotiaan tytön kidnappauksesta. Samalla hänen kotoaan paljastui laaja kokoelma lapsipornoa.
Black vastasi murhasyytteisiin vasta keväällä 1994. Hän kiisti syytteet, mutta sai elinkautisen tuomion. Epäselväksi on jäänyt, olivatko kolme siepattua tyttöä ainoat hänen surmaamansa.

Kuolema

Black kuoli 68-vuotiaana Maghaberryn vankilassa, Pohjois-Irlannissa.
TAM Linhas Aéreasin lento 402

Tam Airlinesin lento 402 oli reittilento joka syöksyi asuinalueelle lähes heti nousun jälkeen ja kaikki koneessa olleet 89 matkustajaa kuolivat. Onnettomuus oli yksi Brasilian pahimmista lento-onnettomuuksista ja yksi pahimmista oli TAM Airlinesin lento 3054, kun se törmäsi tankkausasemaan ja siinä onnettomuudessa menehtyi 199 henkeä.