google/wiki40b huggingface dataset:
Tavoman jätinkirkko

Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee noin 10 kilometriä Vöyrin kirkolta itään Vöyrin ja Ylihärmän välisen seututien 725 pohjoispuolella olevalla vaikeakulkuisella ja kivikkoisella Tavoman metsäalueella. Keskisenjärvi sijaitsee sen itäpuolella 1,2 kilometrin päässä. Jätinkirkon kivirakenteet on ladottu nykyisin kallioisen mäen laella sijaitsevassa kohdassa, joka on noin 75 metriä metsäautotieltä länteen.

Jätinkirkko

Jätinkirkko on soikean muotoinen kivivalli, jonka ulkomitat ovat 34 metriä pitkä (35 metriä ) ja 20 metriä leveä. Sen pääakseli osoittaa pohjoissuunnasta 53° vastapäivään  eli länsiluoteeseen. Kivivalli on melko säännöllisen muotoinen ja se on noin metrin korkuinen. Vallin sisälle jää tasapohjainen sisäpiha, jonka pituus on 20 metriä ja leveys 7 metriä. Piha on turpeen alla myös kivikkoinen. Kivivallissa on sen pohjoissivulla kolme kuopannetta ja yksi pieni painauma. Kuopanteet ovat syntyneet ikään kuin kiviä poistamalla. Valli on Hannu Kotivuoren mukaan muuten yhtenäinen eikä se katkea missään porttimaisiin aukkoihin, jollaisia on tavattu muissa jätinkirkoissa.
Marianna Ridderstad on tutkinut sitä myöhemmin ja merkinnyt sen muodoksi suorakulmainen ja hän on lisäksi osoittanut vallista kaksi kohtaa, joita hän pitää niin sanottuin portteina. Toinen portti sijaitsee jätinkirkon keskikohdasta katsottuna 118° pohjoisesta myötäpäivään eli itäkaakkoon ja toinen 58° pohjoisesta vastapäivään eli länsiluoteeseen. Myös hän on havainnut paikalla kivi- eli rakkakuoppia. Paikalla olisi myös pystyyn nostettu kivi (standing stone).

Tutkimuksia

Ei ole tietoa, milloin tämä jätinkirkko on löytynyt. Aarne Europaeus kirjoitti siitä Suomen Museo-lehdessä vuonna 1913. Jätinkirkkoa on tutkittu osittain kahdesti. Hannu Kotivuori tutki sitä pintapuolisesti inventoinnissaan vuonna 1985. Kotivuori toteaa inventointiraportissaan, että Keski-Pohjanmaalla on näitä jätinkirkoiksi kutsuttuja kiviröykkiöitä noin 30 ja niistä on tutkittu viisi (tilanne vuonna 1985). Niistä on löytynyt Pöljän keramiikkaa ja ne ajoitetaan siksi kivikauden loppupuolelle. Hän vertaa tätä jätinkirkkoa läheiseen Höysälänjärven jätinkirkkoon. Ridderstad on tutkinut tämän jätinkirkon vallien suuntauksia ja esittää niistä muutamia tuloksia vuonna 2015.
Kaikenkarvaiset ystäväni

Kaikenkarvaiset ystäväni (All Creatures Great and Small) on kirjailija James Herriotin vuonna 1972 julkaistu romaani, johon pohjautuvat elokuvat Kaikenkarvaiset ystäväni (All Things Great and Small, 1974) ja Kaikenkarvaiset ystävämme (It Shouldn't Happen to a Vet / All Things Bright and Beautiful, 1975) sekä BBC:lle vuosina 1978–1980 ja 1988–1990 tehty samanniminen televisiosarja.
Osittain kirjailijan omiin kokemuksiin perustuva juoni kertoo kolmesta eläinlääkäristä 1930–1940-lukujen Yorkshiressä. Päähenkilönä on James Herriot, joka työskentelee oppipoikana Siegfried Farnonin eläinlääkäripraktiikalla. Mukana pyörii myös Siegfriedin olutta rakastava pikkuveli Tristan. Televisiosarjassa Herriotia näyttelee Christopher Timothy, Farnonia Robert Hardy ja pikkuveljeä Peter Davison.
Shelley Winters

Shelley Winters (alk. Shelley Schrift, 18. elokuuta 1920 Saint Louis, Illinois, Yhdysvallat – 14. tammikuuta 2006) oli juutalaista syntyperää oleva yhdysvaltalainen näyttelijä, joka palkittiin kahdesti sivuosa-Oscar-palkinnolla.
Winters esiintyi peräti 120 elokuvassa, joista ensimmäinen oli What a Woman vuodelta 1943. Hänellä oli parhaan naispääosan Oscar-ehdokkaana elokuvista Paikka auringossa (A Place in the Sun, 1951) ja koomisesta roolistaan elokuvassa The Poseidon Adventure vuodelta 1972. Sivuosa-Oscarin hän sai kahdesti: vuoden 1959 elokuvasta Anne Frankin päiväkirja (The Diary of Anne Frank) ja Kosketus onneen (A Patch of Blue, 1966).
Nuorena Wintersiä pidettiin kukoistavana kaunottarena, mutta suurimpien menestystensä aikana hän oli huomattavan ylipainoinen. Sittemmin hän onnistui pudottamaan painoaan. Wintersillä oli lukuisia rooleja myös televisiossa. Hänellä väitetään olleen suhde presidentti John F. Kennedyn isän Joseph Kennedyn kanssa, ja ainakin hän oli läheinen Hollywood-näyttelijä William Holdenin kanssa, josta hän kertoo muistelmissaan.
Tupelokasvit

Tuntomerkit

Tupelokasvit ovat puita tai pensaita, joiden toissijainen aineenvaihdunta tuottaa eräitä iridoideja, saponiineja, pihkaa, tanniineja, limaa ja maitiaisnestettä. Solukarvat ovat T:n muotoisia. Lehdet sijaitsevat tavallisesti kierteisesti, harvoin vastakkaisesti ja ovat saha- tai ehytlaitaisia. Kasvit ovat kaksikotisia tai sekasopuisia tai kukat ovat kaksineuvoisia. Kukintotyyppi vaihtelee, tavallisesti se on terttumainen. Kukat ovat neli- tai viisilukuisia ja pieniä. Verhiö on huomattavan pieni, terälehtien kärjet sisäänpäin taittuneet tai teriö puuttuu. Heteitä on 4–26. Yhdislehtisen ja kehänalaisen sikiäimen muodostaa viidestä kymmeneen emilehteä, ja vartalo on lyhyt. Hedelmä on 1–5-siemeninen luumarja. Alkio on pitkä tai lyhyt. Kromosomiluku n = 11, 13, 21, 22.

Levinneisyys

Tupelokasveilla on erillisiä levinneisyysalueita: Pohjois- ja Keski-Amerikan itäosat, Etelä-Kiinasta Uuteen-Guineaan ulottuva alue sekä Intian niemimaan eteläkärki ja Sri Lanka.
Kinoftalonit

Kinoftalonit ovat ryhmä heterosyklisiä aromaattisia yhdisteitä, joille on tunnusomaista kinoftaloniryhmä. Kinoftalonit ovat väriltään punaisia tai keltaisia ja niitä voidaan käyttää väriaineina erityisesti muovien värjäämiseen. Tunnettu kinoftaloneihin kuuluva yhdiste on kinoliinikeltainen.

Historia ja rakenne

Ensimmäisen kerran kinoftalonivärien prototyypin kinoftalonin syntetisoi E. Jacobsen vuonna 1882 kuumentamalla kinaldiinia ftaalianhydridin kanssa. Kinoftaloneissa on konjugaatio syklisen diketonin ja pyrrolinkaltaisen typpiatomin välillä. Yhdisteellä on kaksi tautomerista muotoa, joita stabiloivat vetysidokset. Toisinaan kinoftalonit esitetään, muodossa, jossa on kinoliinirengas, mutta tässä tapauksessa kinoliini- ja ketonirenkaiden välillä ei ole konjugaatiota, mikä on vaatimus yhdisteen värillisyydelle.

Valmistus ja käyttö

Kinoftaloneja valmistetaan tyypillisesti edelleen kinaldiinin ja ftaalianhydridin johdannaisten välisellä reaktiolla. Reaktio voidaan suorittaa kuumentamalla niitä yhdessä ilman liuottimia. Kinoftaloni sellaisenaan on liian liukoinen moniin orgaanisiin liuottimiin käytettäväksi värjäyksessä. Tyypillisimpiä sen vähemmän liukoisia johdannaisia ovat halogenoidut kinoftalonivärit, sulfonoidut johdannaiset ja 9-aminokinaldiinista johdetut kinoftalonit. Ftaalianhydridin lisäksi voidaan käyttää myös muita aromaattisia anhydridejä esimerkiksi pyromelliittihappodianhydridiä. Kinoftalonit ovat väriltään tyypillisesti keltaisia tai punaisia. Kinoftaloneja käytetään erityisesti muovien kuten polystyreenien värjäämiseen. Tämän lisäksi niillä voidaan värjätä myös kuituja kuten polyestereitä, silkkiä ja paperia.
Club-Mate

Club-Mate on kofeiinipitoinen, mate-uutteesta tehty hiilihapotettu virvoitusjuoma. Saksalainen Loscher-panimo alkoi tuottaa sitä vuonna 1924.Club-Matessa on tavallisia virvoitusjuomia hieman korkeampi kofeiinipitoisuus (20 mg / 100 ml) mutta alhaisempi sokeripitoisuus. Club-Matea myydään 0,33 ja 0,50 litran pulloissa.

Historia

Dietenhofenilainen Geola Beverages kehitteli ja markkinoi Club-Maten alun perin nimellä Sekt-Bronte. Juoma tunnettiin vain paikallisesti, kunnes Loscher osti sen ja alkoi markkinoida sitä nimellä Club-Mate. Tuoteperheeseen kuuluu myös jäätee Club-Mate IceT Kraftstoff, jossa on perusversiota hieman korkeampi kofeiinipitoisuus (22 mg / 100 ml). Myös Club-Mate-pohjaisia juomasekoituksia on kehitetty, esimerkiksi vodka-mate sekä rommia ja Club-Matea sisältävä Tschunk.
Joulukuussa 2007 Loscher toi markkinoille rajoitetun erän Club-Mate winter editionia, jossa alkuperäiseen reseptiin oli lisätty kardemummaa, kanelia, tähtianista ja sitrusuutetta. Siitä lähtien talviversiota on ollut rajoitetusti saatavilla talviaikaan.
Vuonna 2009 markkinoille tuli Club-Mate Cola ‑kolajuoma.
Marraskuussa 2011 välittäjiä oli Loscherin listauksen mukaan 31 maassa, pääasiassa Euroopassa mutta myös Kanadassa, Australiassa, Israelissa, Turkissa ja Etelä-Afrikassa. Suomessa Club-Matea myydään ainakin Punnitse & Säästä -myymälöissä.

Suosio

Club-Mate on saavuttanut suosiota eurooppalaisessa hakkerikulttuurissa. Bruce Sterling kirjoitti Wired-lehdessä, että Club-Mate on saksalaisen Chaos Computer Clubin ja sanfransiscolaisen Noisebridge-hackerspacen suosikkijuoma.
Amber Sainsbury

Amber Sainsbury (s. 28. elokuuta 1978) on uusiseelantilainen näyttelijä.
Owen Franks

Ura

Franks aloitti Super Rugby -uransa vuonna 2009 pelaamalla, edelleen edustamansa, Crusadersien riveissä.

Maajoukkue

Maajoukkueuran Franks aloitti vuonna 2009 pelissä Italiaa vastaan. Hän oli osallisena maajoukkueen voittaessa maailmanmestaruuskilpailuista kultaa vuosina 2011 ja 2015.
Kauhajoen kotiseutumuseo

Kauhajoen kotiseutumuseo on Kauhajoen keskusta-alueella, Sanssin koulun välittömässä läheisyydessä sijaitseva museorakennus. Nykyiselle paikalleen museo on siirtynyt 14 paikanvaihdoksen jälkeen. Museossa on muun muassa maatalouteen, juhliin ja ruoanvalmistukseen liittyvää esineistöä. Museossa on paljon pysyviä ja vaihtuvia näyttelyitä, joihin voi tutustua sovittuina ajankohtina tai museon ollessa yleisesti avoinna.
Claire Aho

Claire Anita Aho (oik. Brofeldt; 2. marraskuuta 1925 Helsinki – 29. marraskuuta 2015 Tukholma) oli suomalainen valokuvaaja ja suomalaisen värivalokuvauksen uranuurtaja.
Claire Aho oli Juhani Ahon ja taidemaalari Venny Soldan-Brofeldtin pojan Heikki Ahon tytär. Hänen äitinsä oli Heikki Ahon puoliso, syntyjään liettualainen tanssija Dinah Selkina. Hänen poikansa Jussi Brofelt on pitänyt yllä Ahon suvun perintöä järjestelmällä näyttelyitä isoisänsä elämäntyöstä. Hän opiskeli Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa sanomalehtitutkintoa varten
Aho aloitti uransa 1940-luvulla. Hän oppi ammatin isänsä ja setänsä omistamassa elokuvavalmistamossa Aho & Soldanissa. Hän työskenteli lehti-, mainos- ja elokuvaajana. Hän oli kuvaamassa Helsingin olympialaisia, ja työskennellessään 1952–1962 Warner Pathé Newsille hän tunkeutui luvatta Porkkalan vuokra-alueelle, kun Neuvostoliitto palautti sen Suomelle. Hän kuvasi muotikuvia useille naistenlehdille, muun muassa Eevaan ja Hopeapeiliin. Hänen Carita Järvisestä ottamiaan kuvia on ulkomaisissa museoissa.
Työt valokuvaajana loppuivat 1960-luvulla, kun alan tyyli muuttui. Aho piti jonkin aikaa Galleria Beckania mutta muutti vuonna 1974 Tukholmaan ja työskenteli muun muassa Ruotsinsuomalainen-lehteen, Nordiska museetille ja Hufvudstadsbladetin uutiskuvien toimittajana.
Vuonna 2010 Ahon kuvia oli esillä Helsinki 1968 -näyttelyssä Helsingissä Virka-galleriassa ja sen verkkosivulla. Kuvissa Aho kertoo helsinkiläisten arjesta, ja ne olivat nähtävinä ensi kertaa vuoden 1968 jälkeen. Kuvista ilmestyi myös kirja. Toukokuussa 2011 Ahon kuvia oli esillä Helsingin Taidehallissa. Lontoon The Photographers’ Galleryssä oli Ahon näyttely nimellä Studio Works huhtikuusta heinäkuuhun 2013. Näyttelyssä oli Ahon valokuvia 1950-luvulta 1970-luvulle.
Vuonna 2014 Aholle myönnettiin taiteilijaeläke. Heinäkuussa 2014 ilmestyi toimittaja-kirjailija Eino Leinon kirjoittama ja Gummeruksen kustantama teos Aho & Soldan: Helsinki 1950-luvun väreissä. Aho menehtyi tulipalossa kotonaan Tukholmassa marraskuussa 2015.
Peter von Bagh on ohjannut Ahon suvusta dokumenttielokuvan Lastuja – taiteilijasuvun vuosisata.
Kauko Tuupainen

Kauko Ilmari Tuupainen (s. 8. toukokuuta 1940 Kalajoki) on entinen perussuomalaisten kansanedustaja. Hänet valittiin eduskuntaan Keski-Suomen vaalipiiristä 4 977 äänellä vuoden 2011 vaaleissa. Tuupainen oli myös pitkäaikainen Jyväskylän kaupunginvaltuutettu (1977–1985, 1989–2016). Hänet on myös Keski-Suomen liiton maakuntavaltuuston jäsen. Tuupainen on ollut perussuomalaisten Keski-Suomen piirijärjestön II varapuheenjohtaja.
Vuosina 1967–2006 Tuupainen oli sosialidemokraattisen puolueen jäsen ja 20 vuotta valtuustoryhmänjäsen, mutta erosi siitä 2006 ja perusti oman “Suomalaisten perusdemarien Spd-valtuustoryhmän”.
Tuupainen oli vuonna 2011 valitun eduskunnan iäkkäin kansanedustaja, kunnes Jörn Donner nousi varasijalta eduskuntaan vuonna 2013. Tuupainen toimi ensimmäisessä istunnossa ikäpuhemiehenä. Vuoden 2015 vaaleissa hän ei enää ollut ehdokkaana, vaikka ensiksi aikoikin pyrkiä toiselle kaudelle.
Tuupaisen isä on pohjoiskarjalaista sukujuurta ja äiti on Sortavalasta. Tuupainen syntyi evakkona Kalajoella. Hän on koulutukseltaan merkonomi ja ammatiltaan tilintarkastaja (nyt jo eläkkeellä).
Adamaoua (Kamerun)

Adamaoua on Kamerunin maakunta, joka sijaitsee maan keskiosassa. Maakunnan pinta-ala on 63 701 neliökilometriä. Sen asukasluku on 884 289 (2005). Adamaouan hallinnollinen keskus on Ngaoundéré.
Adamaoua jakautuu viiteen departementtiin: Djérem, Faro et Déo, Mayo Banyo, Mbéré ja Vina.
Orytsaliini

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Huoneenlämpötilassa orytsaliini on kellanoranssia kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee moniin orgaanisiin liuottimiin esimerkiksi etanoliin, asetoniin, asetonitriiliin ja dikloorimetaaniin. Orytsaliinin herbisidiset ominaisuudet perustuvat siihen, että se estää mikrotubulusten muodostumisen ja tällöin myös kasvien solunjakautuminen estyy. Yhdiste myös estää oksidatiivista fosforylaatiota. Ihmisille se on akuutisti vain hieman ärsyttävä ja myrkyllinen, mutta on todennäköisesti karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava yhdiste.
Orytsaliinia valmistetaan 4-dipropyyliamino-3,5-dinitrobentseenisulfonyylikloridin ja ammoniakin vesiliuoksen välisellä reaktiolla. Sitä käytetään rikkaruohomyrkkynä muun muassa auringonkukka-, rypsi-, maapähkinä-, soija-, puuvilla sekä hedelmä- ja viiniviljelmillä. Tämän lisäksi sitä voidaan myös käyttää ei-viljelysmailla kuten nurmilla ja ruohokentillä. Orytsaliini on hyväksytty käytettäväksi muun muassa Yhdysvaltojen, Australian ja eräiden EU-maiden alueella.
January Jones

Tausta

January Jones syntyi ja kasvoi Etelä-Dakotassa. Hänellä on tanskalais-englantilais-walesilais-saksalais-tšekkiläiset sukujuuret. Hänen isänsä Marvin Jones on valmentaja ja kunto-ohjaaja, ja äiti Karen omistaa urheiluliikkeen. January nimettiin Jacqueline Susannin romaanin Once Is Not Enough henkilöhahmon January Waynen mukaan. Jonesilla on kaksi siskoa, Jacey ja Jina.

Ura

Jones aloitti näyttelijänuransa sivurooleilla muun muassa elokuvissa Anger Management (2003), Rakkautta vain, American Pie: The Wedding ja Dirty Dancing: Havana Nights. Hänellä oli naispääosa televisioelokuvassa Love's Enduring Promise vuonna 2004. Vuonna 2005 Jonesilla oli sivuosa rajavartijan vaimona Tommy Lee Jonesin elokuvassa Kolmesti kuopattu ja seuraavana vuonna hän näytteli Carol Dawsonia elokuvassa We Are Marshall.
Jones näytteli kotiäiti Betty Draper Francisia, Don Draperin vaimoa, AMC:n draamasarjassa Mad Men vuosina 2007–2015. Hän sai roolistaan kaksi Golden Globe-ehdokkuutta sekä Emmy-ehdokkuuden. Lisäksi Jones on esiintynyt muun muassa televisiosarjassa Kova laki sekä brittiläisessä elokuvassa Merirosvoradio (2009). Marraskuussa 2009 hän toimi juontajana Saturday Night Live -ohjelmassa.
Vuonna 2011 Jones esiintyi trillerissä Unknown sekä supersankarielokuvassa X-Men: First Class, jossa hän näytteli Emma Frostia.
Jones on tehnyt mallintöitä muun muassa Abercrombie & Fitchille ja Versacelle.

Yksityiselämä

Jones on seurustellut Josh Grobanin, Ashton Kutcherin ja Jason Sudeikisin kanssa. Hänellä on syyskuussa 2011 syntynyt poika.
Vanity Fair -lehden haastattelussa vuonna 2009 Jones kertoi liittyneensä Oceana-säätiöön julkkistiedottajaksi uhanalaisten haiden suojelua varten.
Miinanraivaaja DR-2

Miinanraivaaja DR-2 oli Yhdysvaltain ylijäämävarastosta ostettu, Normandian maihinnousua varten rakennettu Yhdysvaltain asevoimien ST-luokan hinaaja ST-343.

Rakentaminen

ST-343 tilattiin American Machinery Corporationilta Beresfordista Floridasta. Se valmistui 1943. Se oli samankokoinen kuin muutkin 86-jalkaiset ST-tyypin alukset eli 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja syväys oli 2,6 metriä, mutta koneteho oli muista poiketen 400 hevosvoimainen diesel, luultavasti Atlas Imperial. Aluksessa ei ollut peruutusvaihdetta, vaan kone oli pysäytettävä ja käynnistettävä toiseen suuntaan. Suomessa alukseen vaihdettiin paljon myöhemmin säätölapapotkuri.

Palveluskäyttö

Kansanhuoltoministeriö osti 12. kesäkuuta 1946 Yhdysvaltain asevoimien selvittelyelimeltä kahdeksantoista ST-luokan hinaajaa sodanjälkeiseen miinanraivaukseen. Aluksen matka Suomeen alkoi 28. heinäkuuta Schiedamin Wilhelminahavenista. Osasto saapui 8. elokuuta Hankoon.
Kansanhuoltoministeriön Hinaaja No:2 vuokrattiin 30. marraskuuta 1946 merivoimille miinanraivaajaksi nimellä DR-2. Alus liitettiin III Raivausosastoon raivaamaan miinoja Suomenlahdelta. Merivoimat osti 27. joulukuuta 1951 aluksen. Se peruskorjattiin 1956 Haminan Konepaja Osakeyhtiöllä, jolloin siihen asennettiin pääkoneeksi 510-hevosvoimainen Wärtsilä Vasa 514T. Aluksen runko ja ohjaamo peruskorjattiin ja samalla sen pituus kasvoi melkein viisi metriä. Alus sai 1956 uuden nimen Pyhtää, kun se sijoitettiin itäisen Suomenlahden linnakkeiden yhteysalukseksi. Kotkan Rannikkopatteristossa se palveli vuoteen 1983, jolloin Valas-luokan yhteysalukset aloittivat palvelunsa.
Alus peruskorjattiin 1983 Valmet osakeyhtiön Kotkan konepajalla, minkä jälkeen se siirtyi Raumalle merivoimien yhteysalukseksi nimettynä  Pyhärannaksi. Alus palveli Turun Rannikkorykmentissä vuoteen 1990.
Margit Lilius

Margit Lilius (1940-luvun lopulta alkaen Mustapa, 10. heinäkuuta 1899 Helsinki – 2. maaliskuuta 1991 Oitti) oli suomalainen balettitanssija, jota pidetään Suomen ensimmäisenä klassisena ballerinana.
Margit Lilius syntyi Suomen ensimmäiseen tanssijasukuun: hänen enonsa oli miesten tanssin uranuurtaja Toivo Niskanen ja tätinsä tanssipedagogi Hilma Liiman. Margit Lilius sai oppia molemmilta, pääsi enonsa avulla koskettamaan Anna Pavlovaa ja esitti klassista varvastanssia ensimmäisenä suomalaisena Toivo Niskasen järjestämässä näytännössä vuonna 1917. Niskanen sai tytölle oppilaspaikan Pietarin Mariinski-teatterin balettikouluun, mutta tyttö ei halunnut jättää perhettään.
Lilius oli alusta asti mukana Suomalaisen oopperan vuonna 1922 perustetussa baletissa ja sai jo seuraavana vuonna tehtäväkseen Joutsenlammen roolin Odette-Odile. Vuonna 1926 Margit Lilius pääsi Milanon La Scalan tunnetuimman pedagogin Enrico Cecchettin oppilaaksi, mutta joutui palaamaan Suomeen hoitamaan emännyyttä miehensä Lauri Järvisen suvun maatilalla Hausjärven Oitissa. Sen ohella hän opetti tanssia ja esiintyi taas oopperan baletissa, mutta lopetti vuonna 1935 kun koko baletti oli lopetusuhan alla. Margit Lilius lähti Olga Preobrazhenskajan oppiin Pariisiin, mutta vietti sotavuodet Oitissa. Hän muutti sotien jälkeen Yhdysvaltoihin sinne aiemmin muuttaneen poikansa luo ja antoi hyväntekeväisyysesityksiä Suomen jälleenrakentamisen hyväksi. 
Yhdysvalloissa Lilius solmi toisen avioliittonsa Antti Mustapään kanssa, mutta mies kuoli jo 1952. Margit Lilius käytti kuitenkin loppuelämänsä nimeä Margit Mustapa tai Lilius-Mustapa. Hän esiintyi viimeisen kerran Seattlessa vuonna 1952 pohjoismaisen festivaalin 25 000 hengen yleisölle. Hän asui yksin jäätyään Kalifornian Santa Barbarassa ja kiinnostui teosofiasta Happy Valley -kouluyhteisössä Ojaissa, jossa hän myös opetti. Yhä toimivan yhteisön perustajiin kuuluivat Annie Besant, Aldous Huxley ja Krishnamurti. Margit Mustapa vietti aikaa myös tyttärensä hoitamalla Oitin maatilalla, jossa hän kuoli 1991.
Krematoriosäätiö

Krematoriosäätiö on Helsingissä Hietaniemen krematoriota ylläpitävä säätiö. Sen historia alkaa vuodesta 1889, jolloin perustettiin tuhkahautauksen edistämiseksi Likbrännings-föreningen i Finland – Kuolleenpoltto-yhdistys Suomessa. Krematoriosäätiö on yhdistyksen seuraaja. Yhdistys rakennutti Helsingin Hietaniemeen, hautausmaan välittömään läheisyyteen Suomen ensimmäisen krematorion, joka vihittiin käyttöön 1926.
Riuttahaikara

Tuntomerkit

Riuttahaikara on 55-68 senttimetriä pitkä ja sen siipiväli on 88-112 senttimetriä. Lajista esiintyy kaksi eri värimuotoa, valkoinen ja lyijynharmaa. Valkoinen muoto muistuttaa suuresti silkkihaikaraa. Riuttahaikara on samanmuotoinen ja -kokoinen, mutta sen nokka on yleensä hieman pidempi ja tyveltään paksumpi, mutta muuten paksumpi ja yleensä hieman alaspäin kaareva. Nokka ei myöskään ole kokotumma kuten silkkihaikaralla, vaan reunoilta ja kärjestä kellertävä. Jalat ovat harmaanmustat nilakn puoliväliin asti, mutta nilkan alaosat ja varpaat ovat himmeänkeltaiset. Joskus jalat voivat olla laajemminkin kellertävät. Valkoisen värimuodon nuorilla yksilöillä on puvussaan yleensä mustia siipisulkia.

Levinneisyys

Riuttahaikaroita tavataan Länsi-Afrikassa Atlantin rannikolla ja sisämaassa ja Itä-Afrikassa Intian valtameren rannikolla sekä Punaisenmeren ja Arabianmeren ja Persianlahden rannikoilla. Lajin muuttotavoista ei tiedetä paljon, mutta se on luultavasti osittain muuttolintu.

Elinympäristö

Riuttahaikarat suosivat kivi- tai hiekkarantoja ja riuttoja ja särkkiä.

Ravinto

Riuttahaikarat käyttävät ravinnokseen pääasiassa kaloja, äyriäisiä ja nilviäisiä, mutta myös sirkkoja, toukkia ja kastematoja.
Cartier (yritys)

Historiaa

Louis-François Cartier perusti Cartier’n Pariisissa 1847 ostamalla silloisen työnantajansa verstaan. Vuonna 1874 yritys siirtyi hänen pojalleen Alfred Cartier’lle, mutta vasta tämän pojat Louis, Pierre ja Jacques saivat aikaan Cartier’n maailmanmaineen.
Vuonna 1904 brasilialainen ilmailun pioneeri Alberto Santos-Dumont valitti ystävälleen Louis Cartier’lle, miten hankalia ja epäluotettavia taskukellot olivat lennettäessä. Cartier suunnitteli ranteeseen kiinnitettävän kellon, jonka taulu oli nelikulmainen. Tämä ensimmäinen miesten rannekello sai tilaajansa mukaan nimekseen Santos ja saavutti suosiota muunkin asiakaskunnan keskuudessa.
Vuonna 1907 Cartier solmi sopimuksen kellokoneistojen toimittamisesta Edmond Jaegerin kanssa. Tässä vaiheessa Cartier’lla oli Pariisin lisäksi myymälät myös Lontoossa, New Yorkissa ja Pietarissa, ja siitä oli hyvää vauhtia tulossa yksi menestyksekkäimmistä kellonvalmistajista. Vuonna 1912 esiteltiin yhä tuotannossa olevat mallit Baignoire ja Tortue, ja ensimmäisen maailmansodan panssarivaunuista innoituksensa saanut Tank-malli oli vuorossa 1917.
1920-luvun alussa Cartier perusti Edward Jaegerin kanssa yhteisyrityksen, joka tekisi kellokoneistoja vain Cartier’lle. Koneistoja toimittivat silti yhä muutkin valmistajat, kuten Vacheron Constantin, Audemars Piguet, Movado ja LeCoultre.
Vuonna 1972 Joseph Kanouin johtama sijoittajaryhmä osti Pariisin Cartier’n. Syntyi tunnuslause ”Les Must de Cartier” kuvaamaan yhtiön tuotteiden haluttavuutta, ja tuotevalikoimaa alettiin laajentaa. Vuosina 1974 ja 1976 sijoittajaryhmä hankki omistukseensa myös Lontoon ja New Yorkin Cartier-yhtiöt. Vuonna 1988 Cartier osti enemmistöosuudet kellovalmistajista Piaget ja Baume & Mercier.
Vuonna 1993 Rupertin perheen Richemontin luksustuotteista muodostettiin Vendôme Luxury Group, jonka alla toimivat Cartier’n lisäksi merkit Alfred Dunhill, Montblanc, Piaget, Baume & Mercier, Karl Lagerfeld, Chloé, Amos Sulka, Hackett London ja Seeger.
Vuodesta 2012 Cartier’n ovat Richemont-yhtiön kautta omistaneet eteläafrikkalainen Rupertin miljonäärisuku sekä Pierre Cartier’n lapsenlapsi Elle Pagels.