google/wiki40b huggingface dataset:
Kongar-ool Ondar

Kongar-ool Borisovich Ondar (myös Kongar-ol Ondar, tuvaksi  Ондар Коңгар-оол Борис оглу, Ondar Konggar-ool Boris oglu, suomeksi Äänekäs-poika Ondarista, 1962 Iyme, Tuva, Neuvostoliitto – 25. heinäkuuta 2013 Kyzyl, Tuvan tasavalta, Venäjä) oli tuvalainen kurkkulaulaja. Hän oli eräs tärkeimmistä kurkkulaulua länsimaissa tunnetuksi tehneistä taiteilijoista. Hän oli myös niin ikään tuvalaisen kurkkulauluorkesterin Alash Ensemble yhtyeen ohjeistaja sekä yhtyeen jäsenten opettaja.

Tausta

Kongar-ool syntyi vuonna 1962 Iymen kylässä läntisessä Tuvassa, missä hän sai kuulla kylän vanhimpien kurkkulaulua jo lapsesta lähtien. Paimentolaiset viettivät iltojaan leireissään nauttimalla vähän alkoholia, minkä jälkeen vanhimmat alkoivat laulaa. Ondar alkoi harrastaa kurkkulaulua teini-ikäisenä, vaikkakin Nevuostoliiton määräysten mukaan kurkkulaulu sekä muut tuvalaiset perinteet oli kielletty.
Kongar-ool ei koskaan tullut tuntemaan isäänsä. Hänen isäpuolensa oli väkivaltainen. Ondar joutui 1980-luvulla kahdesti jopa vankilaan, jälkimmäisellä kertaa neljäksi vuodeksi, tappelusta ja puukotuksesta. Myöhemmin hän kuvaili siperialaisten vankiloiden ankaria olosuhteita televisiohaastatteluissa ja oli omien sanojensa mukaan tuomittu aiheettomasti. Vankila-aikoinaan hän jatkoi lauluharjoittelua ja voitti kansainvälisen kurkkulaulukilpailun vuonna 1992, minkä myötä hän alkoi saada esiintymiskutsuja Eurooppaan ja Yhdysvaltoihin.
Kongar-ool Yhdysvaltoihin matkustamiseen vaikuttivat myös Ralph Leighton ja Richard Feynman. Fyysikkona tunnettu Feynman oli tutustunut lapsena postimerkkejä kerätessään tuvalaisiin postimerkkeihin ja oli jo pitkään halunnut matkustaa Tuvaan. Neuvostoaikana asia oli kuitenkin pitkään mahdoton toteuttaa. Feynman ehti kuolla vuonna 1988 vähän ennen kuin hän sai kutsun yhdessä Leightonin kanssa Tuvan kulttuuriviranomaisilta. Leighton tapasi Kongar-oolin toisella matkallaan Tuvaan vuonna 1991 ja järjesti tämän esiintymään vuonna 1993 Rose Paradessa, Pasadenassa.

Ura

Länsimaissa Kongar-ool esiintyi kolmesti Rose Paradesissa. Hän esiintyi myös Nashvillen Grand Ole Opryssa ja Washingtonin Kennedy Centerissä yhdessä Ry Cooderin ja Kronos Quartetin kanssa. Hän vieraili myös David Lettermanin Late Show’ssa. Vuonna 1999 Ondar oli mukana Oscar-ehdokasdokumentissa Genghis Blues. Ondar esiintyi myös muiden merkittävien länsimaisten muusikoiden, kuten Frank Zappan, Willie Nelsonin ja Belá Fleckin kanssa.
Kotimaassaan Kongar-oolista tuli kansallinen ikoni. Hän käynnisti kurkkulauluopiston, ja hänet valittiin myös kotimaansa parlamenttiin. Kongar-ool Ondar vieraili Haapavesi Folk Music Festivaleilla Suomessa kesällä 1999.

Kuolema

Kongar-ool kuoli 25.heinäkuuta 2013 Tuvan pääkaupungissa, Kyzylissä. Kongar-ool kuoli aivoverenvuotoleikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.

Vaikutus

Etnomusikologi Theodore Levinin mukaan Kongar-oolin rooli Keski-Aasian laulumusiikin tunnetuksi tekemisessä länsimaissa oli merkittävä ja tärkeämpi kuin kenenkään muun tuvalaisen. Kongar-
Suomen merimuseo

Suomen merimuseo on kansallinen merimuseo, jonka tehtävänä on Suomen merenkulun historian tallentaminen ja tiedon välittäminen. Suomen kansallismuseoon kuuluva Merimuseo kerää ja tallentaa merenkulkuun ja veneilyyn liittyvää esineistöä, kuvia, arkistoaineistoa ja kirjallisuutta. Museon kokoelmiin kuuluu noin 15 000 esinettä, 2 000 vanhaa merikarttaa, laivapiirustuksia ja 30 000 valokuvaa. Lisäksi museossa on laaja merihistoriallinen kirjasto.
Suomen merimuseo on Trafiikki-museot ry:n jäsen.
Suomen merimuseo oli ehdolla vuoden 2013 eurooppalaiseksi museoksi. Voittaja julkistettiin toukokuussa 2013.

Toiminta

Suomen merimuseo toimii Kotkassa sijaitsevassa Merikeskus Vellamossa. Nykyinen päänäyttely "Pohjantähti, Etelän risti" avattiin Kotkan kantasatamassa 11. heinäkuuta 2008. Samassa rakennuksessa toimii myös Kymenlaakson museo. Vellamossa toimii myös Kotkan kulttuuriasiainkeskus, arkisto- ja kirjastopalveluita tarjoava Tietokeskus Vellamo, ravintola Laakonki ja museokauppa Plootu. Lisäksi rakennuksessa on muun muassa opetus- ja seminaaritiloja sekä yli 200-paikkainen auditorio. Suomen merimuseon päänäyttely kertoo merenkulun historiasta teemoittain. Näyttelyn pääteemoja ovat laivat, navigointi, talvimerenkulku, merenkulkija, laivamatkustaminen ja merikauppa. Noin tuhannen esineen lisäksi näyttelyssä on paljon valokuvia, liikkuvaa kuvaa, multimedioita sekä toiminnallisia pisteitä, joissa voi muun muassa tehdä solmuja, viestittää viestilipuilla tai tutustua purjelaivan osiin.
Suomen merimuseolla on myös vaihtuvien näyttelyiden tilat. Lisäksi Merikeskus Vellamon museoaluslaiturissa voi kesäisin tutustua esimerkiksi jäänmurtaja Tarmoon.

Suomen merimuseon historiaa

Merimuseon sijaintipaikka oli aiemmin vuodesta 1972 Luotsikasarmi Helsingin Hylkysaaressa, jossa siitä selvimpänä merkkinä oli laiturissa majakkalaiva Kemi. Kävijöitä siellä oli suhteellisen vähän sen syrjäisyyden ja vaikeapääsyisyyden vuoksi. Aluksi uudesta sijaintipaikasta kilpailivat myös Turku ja Helsinki, mutta voiton vei lopulta Kotka. Suomen merimuseon toiminnan käynnistyttyä Merikeskus Vellamossa on museon kävijämäärä noussut moninkertaiseksi aiempaan verrattuna.
Pariisin rauha (1815)

Pariisin rauha oli 20. marraskuuta 1815 allekirjoitettu rauhansopimus, joka päätti lopullisesti Napoleonin sodat.
Kuudennen liittokunnan sodan päätteeksi Ranska oli allekirjoittanut toukokuussa 1814 niin sanotun ensimmäisen Pariisin rauhan. Elballe karkotettu Napoleon oli kuitenkin onnistunut seuraavana vuonna palaamaan lyhyeksi aikaa valtaan Ranskassa (nk. satapäiväinen keisarikunta), jolloin edellisen sodan voittajavaltiot kokosivat vielä seitsemännen liittokunnan ja löivät Napoleonin joukot Waterloon taistelussa 18. kesäkuuta 1815. Napoleon luopui toistamiseen vallasta neljä päivää myöhemmin. Kun hänet oli viety karkotukseen Saint Helenan saarelle, solmittiin marraskuussa uusi rauhansopimus Ranskan sekä liittoutuneiden Ison-Britannian, Itävallan, Preussin ja Venäjän välillä.
Kun vuoden 1814 rauhansopimus oli kohdellut hävinnyttä Ranskaa varsin lempeästi, nyt voittajat määräsivät sille selkeämmin rankaisevat rauhanehdot. Vuoden 1792 rajojen sijasta Ranskalle määrättiin nyt vuoden 1790 alussa voimassa olleet rajat, eli Ranska menetti Savoijin ja Saarin alueet. Se joutui luovuttamaan raja-alueita Itävallalle, Preussille, Alankomaille, Sveitsille ja Sardinialle. Lisäksi Ranska joutui maksamaan 700 miljoonan frangin edestä sotakorvauksia ja sen alueelle määrättiin asetettaviksi kolmesta viiteen vuoteen 150 000 miehen suuruiset miehitysjoukot, joiden ylläpidon Ranska joutuisi itse maksamaan. Ranska määrättiin myös palauttamaan Napoleonin joukkojen Saksasta ja Italiasta ryöstämät taideaarteet. Varsinkin Saksassa näitäkin rauhanehtoja pidettiin liian lievinä Ranskalle. Miehitysjoukkojen poisvetämisestä Ranskasta sovittiin vuoden 1818 Aachenin konferenssissa.
Borélyn puistossa

Borélyn puistossa on Verner Thomén (1878–1953) maalaus vuodelta 1908. Kankaalle maalattu öljyvärimaalaus (110×140 cm) on ollut Ateneumin kokoelmissa vuodesta 1909.
Teos on maalattu Etelä-Ranskassa Marseillessa, jonne Verner Thomé oli muuttanut talveksi 1908–1909. Borélyn puistossa -maalaus on ilmava ja valokylläinen. Vaunut on sijoitettu varjoon, mutta vastavärien tehokas käyttö luo häikäisyvaikutuksen. Aikaisemmin Thomé oli suosinut tummia värejä.

Taustaa

Pariisin syyssalongin yhteydessä syksyllä 1908 pidettyä Suomen taiteen näyttelyä oli luonnehdittu värittömäksi ja ankeaksi. Tämä harmitti Verner Thoméa, joka otti seuraavana talvena opikseen ja muutti väriskaalaa. Hän piti uusilla töillään näyttelyn Ateneumissa vuonna 1909. Nyt entiset arvostelijatkin saivat aiheen mainita: "...ylpeä ja unohtumaton hetki sille, joka on saanut olla läsnä uuden taiteilijaneron tullessa täysi-ikäiseksi," kuten lausui väriuudistusta kaivannut Gustaf Strengell näyttelyn tiimoilta.
Parin seuraavan vuoden ajan Thomé käytti uusimpressionistista väriteoriaa, kuten esimerkiksi Kylpeviä poikia -maalauksessa vuonna 1910.
Saint-Sauveur-le-Vicomte

Tunnettuja kuntalaisia

Kirjailija Jules Barbey d’Aurevilly on syntynyt Saint-Sauveur-le-Vicomtessa ja sinne hänet on myös haudattu.
Nabil Baha

Ura

Baha aloitti ammattilaisuransa ranskalaisjoukkue Montpellier Hérault’ssa. Sieltä hän siirtyi Portugaliin, pelaten kolme kautta Associação Naval 1º de Maiossa. Vietettyään Sporting Clube de Bragassa yhden kauden, hän siirtyi Espanjaan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla pelanneseen Racing Ferroliin. Kauden aikana Baha laukoi yhteensä 8 maalia, mutta joukkueen kausi päättyi kuitenkin putoamiseen ja näin hän jätti seuran.
Vuoden pelattuaan Ranskassa, Baha palasi Espanjaan tammikuussa 2007 tällä kertaa SD Ponferradinaan. Kausi 2006–2007 päättyi jälleen joukkueen putoamiseen sarjaporrasta alaspäin.
Kaudeksi 2007–2008 Baha siirtyi Málagaan ja sai paljon luottoa kauden aikana, muun muassa Salvan useiden loukkaantumisien takia. Hän teki kaudella 10 maalia ja oli joukkueen toiseksi paras maalintekijä. Málaga nousi kauden jälkeen takaisin pääsarjaan kahden vuoden tauon jälkeen.
Vuoden 2008 alussa romanilaisseura Steaua Bukarest tarjosi Bahasta 2 miljoonan euron siirtokorvausta, hän kuitenkin kieltäytyi tarjouksesta ja päätti jäädä Espanjaan. Hänen sopimuksessaan on pykälä, joka oikeuttaa häntä keskustelemaan muiden seurojen kanssa mikäli tarjous on vähintään 3 miljoonaa euroa. Kaudella 2008–2009 Baha laukoi ensimmäisen maalinsa pääsarjassa 5. lokakuuta 2008 vierasottelussa Recreativo de Huelvaa vastaan. Myöhemmin samassa kuussa hän teki maalin vierasottelussa Real Madridia vastaan, ottelu päättyi kuitenkin Madridin 4–3-voittoon. Hän oli joukkueensa paras maalintekijä kahdeksalla osumallaan kauden ensimmäisellä puoliskolla.
Baha siirtyi tammikuussa 2011 kreikkalaiseen AEK Ateenaan. Puolen vuoden aikana hän onnistui tekemään vain yhden maalin, joka syntynyi Kreikan cupin loppuottelussa Atromitosta vastaan. Ateena ei tarjonnu Bahalle jatkosopimusta.
18. elokuuta 2011 Baha allekirjoitti kahden vuoden sopimuksen espanjalaisen Sabadellin kanssa.

Maajoukkue

Baha oli Marokkon maajoukkueen mukana vuoden 2004 Afrikan-mestaruuskilpailuissa, jossa se sijoittui toiseksi heti isäntämaa Tunisian jälkeen. Baha teki maalin välieriottelussa Malia vastaan, joka päättyi lopulta numeroihin 4–0.
Loukkaantumisen takia Baha ei kyennyt osallistumaan 2008 Afrikan-mestaruuskilpailuihin, jotka järjestettiin Ghanassa.
HMS Devonshire (1745)

Valmistus

Alus tilattiin 25. huhtikuuta 1741 Woolwichin telakalta. Se laskettiin vesille 19. heinäkuuta 1745.

Palvelus

Alus romutettiin 1772.
Seppo Sundelin

Seppo Sundelin (1938–2010) oli suomalainen ranskan kielen lehtori ja sanakirjojen tekijä. Työuransa hän teki Turun kauppakorkeakoulun ranskan kielen lehtorina.
Sundelin valmistui filosofian maisteriksi Turun yliopistosta ja toimi siellä jonkin aikaa assistenttina. Hän avusti Tauno Nurmelaa sanakirjatyössä, josta tuli opettajantyön ohella Sundelinin toinen päätoimi. Edwin Hagforsin kanssa syntyi Opiskelusanakirja ja yksin tehty Ranska-suomi sanakirja. Sundelinin päätyö oli vuonna 2008 yhdessä lehtori Jean-Michel Kalmbachin kanssa toimitettu 1600-sivuinen suursanakirja.
Seppo Sundelin toimi vuodesta 1970 Turun ranskalaisen seuran puheenjohtajana yhteensä 15 vuotta. Vuonna 1984 hänelle myönnettiin Ordre des Palmes académiques -ritarikunnan kunniamerkki. WSOY:n kirjallisuussäätiön palkinnon Sundelin sai 1993.
New Forest

New Forest on alue Englannin etelärannikolla Hampshiressa Southamptonin lähistöllä. Se on lähes kokonaisuudessaan suojeltu puistoalue, jossa asuu ainakin jossain määrin villinä poneja. Suojellun alueen pinta-ala on 571 km². Alueen korkein kohta on Piper's Wait, 125 metriä.
Alue oli alun perin metsämaata, mutta sitä on yritetty viljellä kivikaudelta pronssikauteen. Maaperä ei kuitenkaan ole erityisen hedelmällistä. Alue on nykyään suosittu virkistyskohteena. Alueen merkittävin asuttu kylä on Lyndhurst.
New Forest rajattiin alkujaan kuninkaallisten metsästysmaaksi. Kansallispuiston alueella on metsää, niittyä ja rannikon luontotyyppejä kuten soraikkoa, kluuveja ja marskimaata.
Nová Dubnica

Nová Dubnica on kaupunki Trenčínin alueella, Slovakiassa. Sen pinta-ala on 11,3 km² ja väkiluku 11 997 (31.12.2005). Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan asukkaista 95,6% oli slovakkeja, ja vähemmistöryhmiä olivat tšekit (1,8%) ja unkarilaiset (0,2%). Uskonnoltaan 70,8% ilmoitti olevansa roomalaiskatolisia ja 3,4% protestantteja. 20,7% ei ilmoittanut mitään uskontoa.
Nová Dubnica perustettiin vuonna 1957 ja siitä tuli kaupunki 8. kesäkuuta 1960.
POEM

Pohjoinen elokuva- ja mediasäätiö eli POEM Säätiö on Oulun ja laajemmin Pohjois-Suomen alueella toimiva audiovisuaalisia tuotantoja tukeva säätiö, joka myöntää apurahoja käsikirjoittamiseen sekä korotonta laina- ja investointirahoitusta teosten kehittämiseen ja tuotantoon. Lisäksi POEM ohjaa projektirahoitusta toimintaympäristön, alan yritystoiminnan ja -palvelujen kehittämiseen.
Toni Villa

Ura

Villa on Saimaan Pallon oma kasvatti. Kesken kauden 2013–2014 hän siirtyi Imatran Ketterän B-nuoriin. Kaudeksi 2013–2014 Villa palasi SaiPaan, joiden B-nuorten varakapteeniksi hän nousi.
Kaudella 2016–2017 Villa debytoi SaiPan SM-liigajoukkueessa. Hän teki liigadebyyttinsä runkosarjan kolmanneksi viimeisellä kierroksella 9. maaliskuuta 2017 KooKoota vastaan. Villa sai ottelussa jääaikaa 7.15 minuuttia. Hänelle avautui paikka SaiPan kokoonpanosta, kun joukkue kärsi lukuisista poissaoloista. Lisäksi joukkueen SaiPan oli poistunut siirtotakarajalla viisi kenttäpelaajaa. Villa pelasi SM-liigassa SaiPan kaikki kolme viimeistä ottelua jääden ilman tehopisteitä.

Muuta

Villa valmistui ylioppilaaksi Kimpisen lukiosta syksyllä 2016.
Kemmola

Kemmola on kaupunginosa Valkeakosken kaupungissa Sääksmäellä. Kemmola sijaitsee Huittulanharjun alkupäässä, Voipaalan kartanon ja Rapolan linnavuoren läheisyydessä Sääksmäentien varrella. Kemmola on pääosin rakennettu 1990-luvulla ja siellä sijaitsee Valkeakosken toinen vanhainkoti.
Kemmola on osa valtakunnallisesti merkittäväsi rakennetuksi ympäristöksi ja valtakunnallisesti merkittäväksi maisema-alueeksi arvioitua sääksmäkeläistä maalaismaisemaa. Historiallisesti Kemmola on osa Voipaalan kylää, johon Sääksmäen kunnan 1900-luvulla omistukseensa hankkiman, sittemmin vanhainkodiksi muutetun Kemmolan ratsutilan ohella on kuulunut Voipaalan kartano ja siihen ennen 1900-lukua liitetyt Rääriän ja Sassin kantatalot.
Ruotsinsalmen merilinnoitus

Ruotsinsalmen merilinnoitus oli linnoitusjärjestelmä Kymissä nykyisessä Kotkan kaupungissa. Se kuului osana venäläisten Kustaa III:n sodan jälkeen rakennuttamaan Kaakkois-Suomen linnoitusjärjestelmään. Linnoitus muodosti Kyminlinnan kanssa kaksoislinnoituksen ja sen eteläisen osan, jonka tarkoituksena oli toimia Ruotsin puolella sijainneiden merilinnoitusten, Loviisan Svartholman ja Helsingin Sveaborgin eli Suomenlinnan vastapainona sekä Pietarin suojaksi rakennetun Kronstadtin merilinnoituksen etuvartiona. Krimin sodan aikana vuonna 1855 brittiläis-ranskalainen laivasto tuhosi linnoitukset.

Linnakkeet

Ruotsinsalmen merilinnoitus koostuu suuresta määrästä erillisiä linnakkeita, redutteja ja tykkipattereita. Päälinnoitus oli Kotkansaaren eteläosassa nykyisessä Katariinan kaupunginosassa sijaitseva Fort Katarina. Muita suuria linnakkeita olivat Fort Elisabeth Varissaaressa ja Fort Slava Kukourin saarella. Linnoitusten jäänteitä on lisäksi jäljellä muun muassa Tiutisen saaressa. Pieni Redutti Kotka Kotkansaarella on entisöity ja sinne on perustettu yrttipuutarha.
Atulat

Atulat eli pinsetit ovat apuväline, joiden avulla on helpompi tarttua ja käsitellä pieniä esineitä ihmiskäsin. Atulat on yleensä valmistettu metallista tai muovista. Atuloiden toinen kärki on kiinteästi kiinni ja toiset kärjet avoinna. Niitä yhteenpuristamalla atulat tarttuvat kohteeseensa.

Historia

Kahta tikkua käytettiin kolmannen kiinnipitämiseen, kun sitä kuumennettiin tulessa. Historiasta löytyy todisteita, että roomalaiset laivanrakentajat käyttivät atuloiden kaltaisia työkaluja irrottaessaan nauloja rakennelmista.

Käyttökohteita

Atuloita käytetään muun muassa kosmetiikassa (ihonhoitoon) ja steriloituna haavanhoidossa poistamaan vieraita hiukkasia haavasta. Niitä käytetään myös postimerkkeilyssä, pienoismallien kokoamisessa sekä elektroniikassa pienten komponenttien käsittelyyn.

Muita atuloita

Optisilla pinseteillä käsitellään mikroskooppisen pieniä kohteita kuten yksittäisiä soluja lasersäteen säteilypainetta ja muotoa hyödyntämällä. Biologisissa tieteissä pihtien kohdistamia voimia mitataan useimmiten pikonewtoneissa ja etäisyyksiä nanometreissä.
Ariane 2

Raketti

Ariane 2:n perusrakenne oli sama kuin Ariane 1:n, mutta sen moottorien työntövoima oli suurempi. Kolmas vaihe ja nokkakartio olivat suurempia. Nostokyky oli n. 2200 kg.
Toisen vaiheen moottori käytti N2O4/UDMH-ajoainetta. Kolmas vaihe oli toisen vaiheen kaltainen.
Mullot

Tyypillisiä piirteitä

Mullojen heimoon kuuluu 6 sukua ja lähteestä riippuen 55–62 lajia. Mullot ovat ruumiinrakenteeltaan pitkulaisia kaloja, jotka kasvavat suurimmillaan 40–60 cm:n pituisiksi. Tunnusmerkillisin piirre on kuonon kaksi pitkää viiksisäiettä. Kalat pystyvät liikuttelemaan säikeitä toisitaan riippumattomastti ja niissä on aistielimiä. Kaloilla on kaksi selkäevää, jotka ovat melko kaukana toisistaan ja joista etumainen on piikikkäämpi. Pyrstöevä on tyypillisesti haarautunut. Eräiden sukujen lajeilla kuono on pitkähkö, kun toisilla se on lyhyehkö. Eri sukuihin kuuluvat lajit voidaan erottaa hampaiden perusteella. Mullojen suomut ovat suurikokoiset ja korkeat. Kalat ovat usein värikkäitä, pohjaväriltään vaaleita tyypillisesti punertavia tai valkeita ja ruumissa on erivärisiä kuviointeja. Eräät lajit ovat kokonaan keltaisia, mustia tai ruskeita.

Levinneisyys ja elintavat

Mullot ovat mereisiä kaloja, joita tavatan Atlantin, Intian valtameren ja Tyynenmeren alueilta. Toisinaan niitä tavataan myös murtovesistä. Kalat liikkuvat usein lähellä hiekka- tai mutapohjaa, joskin Mulloidichthys- ja Parupeneus-suvun lajit elävät kivikkoisemmilla alueilla ja koralliriutoilla. Mullot käyttävät viiksisäikeitään ravinnonetsintään. Ne syövät selkärangattomia eläimiä, kuten matoja sekä pieniä nilviäisiä, meritähtiä ja merisiilejä. Eri lajit käyttävät viiksiään hieman eri tavoin. Esimerkiksi tummajuovamullo (Upeneus tragula) käyttää niitä kaivamiseen, kultamullo (Parupeneus cyclostomus) työntää viiksensä koloihin ja pyrkii siten hätyyttämään pieniä eläimiä piiloistaan ja keltajuovamullo (Mullus surmuletus) kyntää kuonollaan merenpohjaa ravintoa etsiessään. Mullot eivät useiden muiden kalojen tavoin pyri suojaan pedoilta piiloutumalla, vaan pyrkivät uimaan nopeasti kiihdyttäen pakoon.
Monet mullolajit, esimerkiksi Välimeressä elävä rusotäplämullo (Mullus barbatus), ovat hyviä ruokakaloja ja paikoitellen erittäin arvostettuja.
Vaha-animaatio

Vaha-animaatio (joskus myös savianimaatio) on stop motion -animaatiotekniikka, jossa hahmot, esineet ja joskus myös tausta on tehty muovailtavasta aineesta, esimerkiksi plastoliinista. Animointi tapahtuu tekemällä vahaan pieniä muutoksia, jotka sitten kuvataan filmille filmiruutu tai useampi ruutu kerrallaan.
Animaatiotekniikan tunnetuimpia edustajia ovat Will Vinton ja Nick Park. Suomessa vaha-animaatioita on tehnyt Tuula Pukkila. Hänen vaha-animaatiosarjojaan Lohikäärme Justus (1986) ja Taikuri Savinen (1978) on esitetty Pikku Kakkosessa.
Born to Be Wild 3D

Born to Be Wild 3D on vuonna 2011 julkaistu IMAXin tuottama luontodokumentti orvoista orangin ja norsunpoikasista. Elokuvan kertojana toimii Morgan Freeman ja elokuvan on ohjannut David Lickley. Elokuva esitettiin ensimmäisen kerran Montrealin tiedekeskuksen Imax Telus -teatterissa. Elokuva sai peräti 98 prosentin positiivisen arvostelun Rotten Tomatoes sivustolta.
Henrik VII Luxemburgilainen

Henrik VII Luxemburgilainen (noin 1275–1313) oli Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan keisari. Hänestä tuli Saksan kuningas vuonna 1308 ja paavi Klemens V kruunasi hänet keisariksi vuonna 1312. Hän hallitsi kuolemaansa asti.

Hallitsijana

Henrik pyrki palauttamaan keisarikuntansa loistokkuuden valtaamalla hajaantuneen Italian. Dante tuki ajatusta ja muun muassa mainitsi hänet Jumalaisen näytelmän Paratiisi-osassa. Henrik aloitti retken Italiaan ja kävi sotaa muun muassa Napolia vastaan. Retken aikana hänet kruunattiin keisariksi ja Italian kuninkaaksi. Valloitus jäi kuitenkin kesken ja yhdistetyt alueet hajosivat hänen kuolemansa jälkeen.

Perhe

Henrik avioitui Margaret Brabantilaisen kanssa. Heidän vanhin poikansa Juhana Luxemburgilainen nai Böömin kuninkaan tyttären ja hänestä tuli Böömin kuningas. Henrikin tyttäristä kaksi avioitui ulkomaalaisten kuninkaiden kanssa, Marie Ranskan ja Beatrix Unkarin kuninkaan kanssa.
Kaarle IV (Lothringen)

Kaarle IV (5. huhtikuuta 1604 Nancy – 18. syyskuuta 1675 Allenbach) oli Lothringenin herttua vuosina 1624–1634 ja 1661–1675. Hän taisteli kenraalina keisarillisessa armeijassa kolmikymmenvuotisessa sodassa ja Ranskan-Hollannin sodassa.
Kaarle nousi valtaan vuonna 1624, mutta luopui vallasta 1634 nuoremman veljensä Nikolauksen hyväksi. Kaarle liittyi katoliseen liigaan kolmikymmenvuotisessa sodassa, ja yhdisti armeijansa Johann Tillyn kanssa Breitenfeldin taistelun jälkeen 1631. Myöhemmin hän palveli kenraalina keisarillisessa armeijassa, osallistuen muun muassa Nördlingenin ja Tuttlingenin taisteluihin. Ranskalaiset miehittivät Lothringenin herttuakunnan 1635 liittyessään kolmikymmenvuotiseen sotaan.
Kolmikymmenvuotisen sodan päätyttyä 1648 Kaarle siirtyi Espanjan palvelukseen, mutta joutui epäsuosioon vuonna 1654, ja espanjalaiset vangitsivat hänet. Hän vapautui vankeudesta Pyreneiden rauhan jälkeen 1659. 
Vuonna 1661 Nikolaus II luopui vallasta, ja Kaarle nousi uudestaan herttuaksi. 1670 Ludvig XIV miehitti herttuakunnan uudestaan Ranskan–Hollannin sodassa ja Kaarle joutui pakenemaan ja liittyi keisarilliseen armeijaan taistellakseen Ranskaa vastaan.
Kaarlen ulkopolitiikkaa leimasi itsepäinen Ranskan vastustus, joka johtui ranskalaisten yrityksistä sulauttaa Lothringenin herttuakunta osaksi Ranskaa. Hän epäonnistui tavoitteessaan ja kuoli maanpaossa Saksassa palkkasoturina. Kaarlen jälkeläiset saivat herttuakunnan takaisin vasta vuonna 1697 yhdeksänvuotisen sodan päätyttyä, mutta Ludvig XIV miehitti sen uudestaan jo Espanjan perimyssodan aikana.
Birkenstock

Birkenstock on saksalainen jalkinevalmistaja, jonka tunnetuimmat tuotteet ovat ”terveyskenkiä”, käyttäjän jalkapohjan muotoon jossain määrin mukautuvia sandaaleja ja hollannikkaita.
Birkenstock-yhtiön historia alkaa vuodesta 1774, jolloin Johann Adam Birkenstock rekisteröitiin saksalaisen Langenbergheimin kirkonkirjoihin suutarina. Hänen pojanpoikansa Konrad Birkenstock kehitti vuonna 1897 idean uudenlaisista jalkineista, joiden pohja oli muotoiltu jalkapohjan mukaan eikä tasainen kuten siihenastisissa kengissä. Ideaa sovellettiin myös erikseen myytäviin kengänpohjallisiin, joilla sai mukavamman pohjan tasapohjaisiin kenkiin.
Ensimmäisen maailmansodan aikoihin Konradin poika Carl tuli mukaan yrityksen toimintaan ja suuntasi sitä yhä enemmän sotavammaisille tarkoitettujen ortopedisten terveyskenkien suuntaan. Seuraavan sukupolven edustaja Karl Birkenstock kehitti 1950-luvun puolivälissä sukunsa jalkineideaa edelleen tavoitteenaan niin mukava ja mukautuva kenkä, että sen käyttäminen vastaisi paljain jaloin kävelyä. Syntyi uudenlainen taipuisa kengänpohjamateriaali, joka on sekoitus lateksia, korkkia ja juuttikuitua. Pohja varustettiin kahdella nahkaremmillä, ja näin syntyi yhtiön tunnetuin tuote, Birkenstock-sandaalit.
1960-luvun puolivälissä Yhdysvaltoihin asettunut saksalainen vaatesuunnittelija Margot Fraser alkoi tuoda Birkenstockin kenkiä Pohjois-Amerikkaan. Siellä niistä tuli aluksi hippiliikkeen edustajien ja sittemmin muiden vapaamielisten ryhmien suosikkijalkine niin, että poliittisessa kielenkäytössä on käytetty termiä Birkenstock liberals.  1980-luvulla terveyskengät saivat tehdä tilaa lenkkitossuille ja näyttäville merkkikengille, mutta 1990-luvulla Birkenstockin laajentuneen valikoiman myyntimäärät Pohjois-Amerikassa kohosivat ennätyksiin. Kesällä 2014 Helsingin Sanomien Nyt-liite uutisoi Birckenstock-sandaalien olevan taas trendikkäitä.
Birkenstockin ohella muita saman yrityksen kenkämerkkejä ovat Alpro-sisätyökengät, Birki’s-lastenkengät, Footprints, Tatami ja naisten Papillio.