google/wiki40b huggingface dataset:
Leijonaportti

Leijonaportti on muinaisen Mykenen kaupungin pääportti, joka sijaitsee linnoitetun alueen luoteiskulmassa. Portilta alkava nouseva tie johtaa ylös kaupungin läpi megaronille saakka.
Leijonaportti on peräisin 1300-luvulta eaa., ja se on saanut nimensä kolmionmallisesta leijonareliefistä, joka on veistetty portin päälle. Reliefi on Euroopan vanhin säilynyt kivestä hakattu veistos, ja siinä kuvataan kahta vastakkain seisovaa leijonaa.

Muoto

Portille muurin ulkopuolelta johtava tie kääntyy vasemmalle ja kulkee noin 45 metrin matkan muurin reunustaa pitkin. Portin oikea puoli on vahvistettu paksummaksi ja siinä on mahdollisesti sijainnut torni. Tämä rakennelma muodosti 17 metriä pitkän ja kymmenen metriä leveän käytävän, joka helpotti sisäänkäynnin puolustamista.
Porttiholvi koostuu neljästä monoliittisesta lohkareesta, joiden väliin jää 3,1 metriä korkea ja kolme metriä leveä kulkuaukko. Nämä lohkareet on liitetty toisiinsa ilman laastia. Kantaviin monoliitteihin on tehty kaksi syvennystä, jotka mahdollistivat poikkiparrun käyttämisen portin sulkemiseen. Itse portti lienee koostunut kahdesta puisesta pronssivahvistetusta ovesta, jotka aukenivat sivuille. Holvipielissä on edelleen nähtävissä irronneiden saranarakennelmien paikat.
Holvin kamana koostuu noin 12-tonnisesta monoliitista, jonka yläpuolella on portille nimensä antanut kolmion muotoinen leijonakuvio. Siinä kahden uhrialttarin päältä nousevan keskipilarin molemmin puolin on asetettu leijona siten, että niiden etutassut lepäävät näiden jalustojen päällä. Mykenen kuningassuvun tunnuksena toimineen pilarin kapiteelissa on erityinen kuviointi, ja sen neljä ympyrää viittaavat muodoltaan ilmeisesti kattopalkkien päihin. Leijonien päät oli luultavasti valmistettu pronssista tai steatiitista, mutta niitä ei ole kaivauksissa onnistuttu löytämään.
Välittömästi oikealla heti portin jälkeen kapeat portaat johtavat muurin päälle.

Historia

Portin rakentaminen noin 1250 eaa. on luettu mykeneläisen kuningas Atreuksen ansioksi. Se todistaa yhdessä kyklooppimuurin kanssa tämän muinaisen kaupungin suuruutta ja ainutlaatuista vaurautta.
Leijonaportti löydettiin, kaivettiin esiin ja entisöitiin Mykenen ensimmäisten kaivausten aikaan 1841 kreikkalaisen arkeologin Kyriakos Pittakiksen johdolla. Muuriosiot tällä alueella olivat melkein kokonaan hautautuneet maanpinnan alapuolelle. 1874 Heinrich Schliemann jatkoi kaivauksia kattamaan koko alueen.
Jim Hurtubise

Jim Hurtubise (5. joulukuuta 1932 North Tonawanda, New York, Yhdysvallat – 6. tammikuuta 1989 Port Arthur, Texas, Yhdysvallat) oli yhdysvaltalainen moottoriurheilija. Hän osallistui peräti 22 Indianapolis 500 -kilpailuun vuosina 1960–1981. Hurtubise karsiutui 12 kertaa ja oli parhaimmillaan 13. vuoden 1962 kilpailussa, jossa hän ajoi Watson-autolla. Hän kilpaili myös pääosin Kurtis Kraftilla ja Mallardilla.
Hurtubise kilpaili myös NASCAR-sarjassa vuosina 1957–1977 voittaen kerran Atlantassa vuonna 1966. Hän oli kymmenen parhaan joukossa 11 kertaa.
Hurtubise valittiin National Sprint Car Hall of Fameen vuonna 1993.
Messier 88

Historia

Charles Messier löysi M88:n 18. maaliskuuta 1781.
Hedgerahasto

Hedgerahasto on sijoitusrahasto, joka pyrkii markkinatilanteesta riippumatta kasvattamaan arvoaan. Se on absoluuttisen tuottotavoitteen rahasto ja pyrkii siten jatkuvasti voittamaan määritellyn positiivisen tuottotavoitteen, kun perinteiset rahastot pyrkivät vain voittamaan vertailuindeksinsä. Käytännössä menestyksekkään hedge-rahaston tuoton pitää perustua johonkin markkinatuotosta riippumattomaan strategiaan.

Hedgerahaston sijoitusstrategia

Hedgerahaston sijoitusstrategiat poikkeavat perinteisistä rahastoista usein merkittävästi. Osake- ja korkosijoitusten lisäksi hedgerahastot sijoittavat laajasti muihinkin omaisuuslajeihin, esimerkiksi valuuttoihin tai raaka-aineisiin. Jonkinasteinen johdannaisten käyttö on olennainen osa sijoitusstrategian toteutusta ja myös sijoitusten arvon suojaamista suunnittelemattomilta riskeiltä. Eri hedgerahastot toteuttavat erilaisia sijoitusstrategioita, ja rahastojen riskitasot vaihtelevat merkittävästi rahastosta toiseen. Kuten perinteisemmät rahastot, osa hedgerahastoista pyrkii tasaiseen ja maltilliseen arvonnousuun. Osa hedgerahastoista sallii suuren tuotonvaihtelun eli volatiliteetin tavoitellen suurempaa arvonnousua suunnitellulla sijoitusaikavälillä.

Sijoitusten suojaaminen

Sana hedge viittaa sijoitukseen tai järjestelyyn, jolla vähennetään toisen sijoituksen riskiä tai eliminoidaan se kokonaan. Hedgerahastojen kohdalla termi viittaa rahastojen riippumattomuuteen markkinakehityksestä. Pyrkiessään absoluuttiseen tuottotavoitteeseen kaikissa tilanteissa rahasto joutuu suojautumaan negatiiviselta markkinakehitykseltä. Tällöin käytännössä rahasto joutuu luopumaan myös hyvien aikojen positiivisista tuotoista. Rahaston tuoton voi ajatella olevan täysin suojattu (hedged) markkinoiden kehitykseltä. Rahaston tuotto perustuu tällöin vain sijoitusstrategian mukaiseen markkinariippumattomaan tuottolähteeseen.

Riskinoton kritiikki

Hedgerahastoja kohtaan on esitetty kritiikkiä, koska osa niistä käyttää merkittävästi johdannaisia - ei pelkästään suojaukseen vaan myös markkinanäkemyksen ottamiseen, mikä kohottaa riskitasoa. Näin hedgerahastosta tulee käytännössä vipurahasto. Osa sijoittajista ei kuitenkaan tätä huomaa.
Osa hedgerahastoista hakee arvonnousua esimerkiksi jakamalla monialayhtiöitä, joista ne hakevat määräysvaltaa isojen pääomien turvin.
Tunnetuin esimerkki hedgerahastojen riskienhallinnan epäonnistumisesta on Long-Term Capital Managementin (LTCM) romahtaminen 1998. LTCM:n romahtaminen uhkasi aiheuttaa vakavia ongelmia rahoitusmarkkinoilla, joten Yhdysvaltojen keskuspankin FEDin johdolla järjestettiin pelastusoperaatio ongelmien leviämisen estämiseksi.
Lokakuun 2008 finanssikriisissä nimenomaan hedgerahastojen arvonlaskun uskottiin olleen osa markkinavaihteluiden jyrkentymiseen.
Sella (M32)

Palvelus

Alus on palveluksessa.
Jarabe de Palo

Jarabe de Palo on espanjalainen rockyhtye, jonka keulahahmo on Pau Donés.

Historia

Aragoniassa syntynyt ja Barcelonassa lapsuutensa viettänyt Pau Donés soitti ja lauloi useammassa yhtyeessä, esimerkiksi J.& Co.Band ja Dentaduras Postizas ennen kuin perusti nykyisen Jarabe de Palo -yhtyeensä.

Jarabe de Palo, saavutukset ja yhteistyö

Jarabe de Palo on voittanut useita palkintoja, esimerkiksi Premios de la Música ja Premio Ondas. Sen lisäksi yhtye on ollut Grammy-palkintoehdokkaana. Yhteistyötä yhtye on tehnyt esimerkiksi Celia Cruzin, La Vieja Trova Santiagueran, Antonio Vegan ja Vico C:n kanssa. Pau on tehnyt levyn Peretin kunniaksi, säveltänyt joitakin Ricky Martinin kappaleita ja esiintynyt videoclipissä Alanis Morissetten kanssa.
Tamarindi

Levinneisyys

Tamarindi on kotoisin trooppisilta Itä-Afrikan aroilta. Tamarindia kasvaa nykyisin myös Aasian trooppisissa osissa ja Latinalaisessa Amerikassa ja Karibialla.

Ulkonäkö

Tamarindi on melko hidaskasvuinen puu, joka voi kasvaa 20 metriä korkeaksi ja saavuttaa 200 vuoden iän. Sen lehdet koostuvat 10–20 lehdykästä, jotka ovat 1,25–2,5 cm:n pituisia ja 5–6 mm:n levyisiä. Lehdet ovat ikivihreitä, mutta saattavat kellastua kuuman kauden aikana.
Tamarindin hedelmä on alkuvaiheessa 6–15 cm:n pituinen käyrä palko, joka muuttuu ruskeaksi myöhemmin. Palon sisässä on 1–12 kovakuorista siementä.

Käyttö

Tamarindin nuoria palkoja ja siemeniä käytetään ravintona. Tamarindia käytetään mausteena esimerkiksi Worcestershire- ja HP-kastikkeissa.
Berlin (yhtye)

Berlin on yhdysvaltalainen rock/popyhtye. Musiikin uutta aaltoa edustanut yhtye perustettiin vuonna 1979 Orangen piirikunnassa Kaliforniassa. Sen johtohahmo on laulaja Terri Nunn. Berlin nousi maailmanlaajuiseen suosioon vuoden 1986 singlellään ”Take My Breath Away”, joka tuli tunnetuksi samana vuonna ilmestyneessä elokuvassa Top Gun – lentäjistä parhaat. ”Take My Breath Away” nousi listaykköseksi muun muassa Yhdysvalloissa, Britanniassa, Irlannissa ja Hollannissa.
Yhtyeen tärkeimmät jäsenet olivat Nunnin lisäksi perustajajäsen John Crawford (pääasiallinen laulunkirjoittaja, basso ja syntetisaattorit) ja David Diamond (syntetisaattorit ja kitara). Muita jäseniä olivat Ric Olsen (soolokitara), Matt Reid (syntetisaattorit), Rob Brill (rummut: 1982–1987) ja Rod Learned (rummut: 1979–1982)

Historiaa

Berlin perustettiin Los Angelesissa , Kaliforniassa 1970-luvun lopussa. Yhtyeen ensimmäisen singlen "A Matter of Time" julkaisi I.R.S. Records vuonna 1980. Singlessä Terri Nunnin tilalla laulajana oli Virginia Macolino, koska Nunn oli väliaikaisesti jättänyt yhtyeen pyrkiessään näyttelijäksi.
Tämän jälkeen yhtye solmi levytyssopimuksen Enigma Recordsin kanssa, jolle he julkaisivat ensimmäisen pikkuhittinsä "Sex (I'm A...)" (Yhdysvaltain singlelistan 62.). Vuonna 1986 "Take My Breath Away" oli vuoden suurimpia hittejä koko maailmassa, jota seurasivat heikommin menestyneet singlet "Like Flames" ja "You Don't Know". 
Berlin hajosi virallisesti vuonna 1987, osittain koska albumi Count Three and Pray floppasi jättihitistä huolimatta. Nunn säilytti itsellään lailliset oikeudet yhtyeen nimenkäyttöön ja kokosi Berlinin uudelleen uudella kokoonpanolla vuonna 1999 (Nunnin lisäksi Chris Olivas – rummut ja perkussio sekä Carlton Bost – kitarat, laulu).
Berlin alkuperäinen kokoonpano (pois lukien Rob Brill) esitti kappaleen "The Metro" VH1:n Bands Reunited -ohjelmassa vuonna 2004.
System of a Down on levyttänyt version "The Metrosta" Dracula 2000 -elokuvan soundtrackille.
Vuodesta 2016 eteenpäin Berlin on esiintynyt alkuperäisjäsenten, John Crawfordin ja David Diamondin, kanssa. Myös Ric Olsen on harvakseltaan osallistunut yhtyeen konsertteihin kotikaupungissaan Nashvillessa. Virallista tiedotetta heidän paluustaan yhtyeeseen ei olla tehty, mutta vuoden 2019 Yhdysvaltain kiertuetta on markkinoitu sisällyttämällä heidät keikkajulisteisiin.
Oskars Bārtulis

Seuraura

Bārtulis pelasi kaudella 2001–2002 Latvian pääsarjassa Prizma Riiassa kuusi ottelua. Hän pelasi myös Vilki Riiassa ja Venäjän TsSKA Moskovan kakkosjoukkueessa maan kolmanneksi korkeimmalla sarjatasolla. Tämän jälkeen hän siirtyi Pohjois-Amerikkaan juniorisarja QMJHL:ään. Tulokaskaudellaan 2004–2005 Moncton Wildcatsissa pelannut Bārtulis valittiin tulokkaiden tähdistökentälliseen. Tämä herätti kiinnostusta NHL:ssä ja Philadelphia Flyers varasi nuorukaisen 91. pelaajana vuonna 2005. Seuraavalla kaudella Bārtulis oli suuressa roolissa joukkueensa voittaessa QMJHL:n mestaruuden.
Bārtulis teki kolmen vuoden sopimuksen Philadelphia Flyersin kanssa syyskuussa 2006. Hän palasi tämän jälkeen vielä kaudeksi QMJHL:ään Cape Breton Screaming Eaglesiin, jossa hänet valittiin sarjan toiseen tähdistökentälliseen. Kaudella 2007–2008 Bārtulis pelasi Flyersin AHL-joukkueessa Philadelphia Phantomsissa, jossa hän jatkoi myös seuraavan kauden.
Kaudella 2009–2010 Bārtulis pelasi ensimmäisen kerran urallaan NHL:ssä. Hän debytoi Flyersissa 12. joulukuuta ottelussa Ottawa Senatorsia vastaan. Ensimmäisen syöttöpisteensä Bārtulis sai marraskuussa ottelussa San Jose Sharksia vastaan, kun hän syötti Claude Giroux’n tekemän maalin. Bārtulis vakuutti otteillaan Flyersissa ja hän kirjoitti joulukuun alussa kolmen vuoden jatkosopimuksen.
Kaudella 2010–2011 Bārtulis pelasi 13 ottelua NHL:ssä ja neljä AHL:ssä. Hän oli sivussa suuren osan kautta olkapäävamman vuoksi ja jäi usein Flyersin pelaavan kokoonpanon ulkopuolelle myös ollessaan pelikuntoinen. Seuraavalla kaudella hän pelasi pelkästään AHL:ssä. Loukkaantumiset rajoittivat Bārtulisin ottelumäärää myös tuolla kaudella. 
Philadelphia Flyers osti Bārtulisin sopimuksen ulos kesäkuussa 2012, minkä jälkeen hän teki saman vuoden elokuussa sopimuksen KHL-seura Donbass Donetskin kanssa.

Maajoukkueura

Bārtulis edusti Latviaa alle 18-vuotiaiden 1. divisioonan MM-kisoissa vuosina 2003 ja 2004. Tämän lisäksi hän pelasi nuorten 1. divisioonan MM-kilpailuissa kahdesti vuosina 2004 ja 2007 ja nuorten MM-kisoissa vuonna 2006. Bārtulis kokeili aikuisten arvokisoja MM-tasolla vuonna 2005, kun hän pelasi Latvian paidassa yhdessä ottelussa. Hän oli mukana myös vuosien 2009 ja 2012 MM-kilpailuissa. Bārtulis oli Latvian ainoa NHL-pelaaja Kārlis Skrastiņšin ohella vuoden 2010 Vancouverin talviolympialaisissa.
Lehdistötiedote

Tiedotteen muoto

Tiedotusvälineet käyttävät tiedotteita uutisten aineistona. Tätä tarkoitusta varten tiedotteiden laatijat kirjoittavat ne usein perinteisen journalistisen uutisen muotoon. Uutismaisia tunnusmerkkejä tiedotteissa on esimerkiksi se, että lähettäjän kannanotot esitetään usein yrityksen jonkin johtajan haastattelurepliikkinä. Tällaisen haastattelurepliikin laatii kuitenkin useimmiten tiedottaja, eikä repliikin sanojaksi mainitulla henkilöllä välttämättä ole repliikin muodon kanssa paljoakaan tekemistä. Toisinaan tiedotusväline saattaa julkaista tiedotteen sellaisenaan tai vain hiukan muokattuna, mutta usein toimitus käyttää vain tiedotteen asiatiedot ja rakentaa uutisen niitä ja muita tietoja käyttäen. Tähän voi vaikuttaa tiedotteen mainos- ja PR-luonne.
Tiedotteen lopussa on usein muutaman rivin perustiedot lähettävästä organisaatiosta sekä lisätietoja antavien henkilöiden yhteystiedot.
Joissakin tapauksissa tiedotteessa on toivomus aikaisimmasta mahdollisesta julkaisuajankohdasta eli niin sanottu embargo.
Pippurikäärmeenpää

Esiintyminen

Laji on levinnyt Aasiassa Intiaan ja Bhutaniin. Pippurikäärmeenpään saattaa sekoittaa C. barca-lajiin, joka on sille läheistä sukua. Laji elää makeavetisissä vesissä, kuten joissa. Pippurikäärmeenpään uhanalaisuusluokitus on Kansainvälisen luonnonsuojeluliiton mukaan elinvoimainen.
Cerasus

Kuvaus

Kirsikkapuun hedelmiä ovat kirsikat. Sana kirsikka viittaa sekä kirsikkapuuhun että sen hedelmään. Kirsikka on kivihedelmä eli luumarja, joten hedelmät sisältävät kiven, jonka halkaisija on tyypillisesti 0,5–1 cm ja joka puolestaan sisältää puun siemenen. Hedelmien väri vaihtelee vaaleanpunaisesta tummanpunaiseen, myös mustia tai keltaisia tunnetaan.

Viljely

Kirsikoiden tuotannossa tärkeimmät lajit ovat imeläkirsikka eli linnunkirsikkapuu (Prunus avium) ja hapankirsikka eli etikkakirsikka (Prunus cerasus). Kummallakin lajilla on runsaasti erilaisia lajikkeita. Suomessa paremmin menestyvän hapankirsikan kaksi päätyyppiä ovat kuulasmarjat ja morellit. Etelä-Ruotsissa voidaan viljellä molempia lajeja, mutta Suomen ilmasto on yleensä liian ankara imeläkirsikalle. Vain lounaissaariston kasvuolosuhteet saattavat edesauttaa marjasadon onnistumiseen. Imeläkirsikkaa viljellään kuitenkin jopa Vaasan korkeudella. Talvituhojen lisäksi myös keväthallat vahingoittavat kirsikkaa. Kirsikoita tulee istuttaa lähekkäin pölytyksen onnistumisen vuoksi.

Taudit ja tuholaiset

Kirsikkapuilla voi olla useita eri tauteja ja tuholaisia. Hedelmäpuiden sienitaudeista kirsikkapuu saa toisinaan harmaakiiltotaudin. Sillä voi myös ilmetä haulitautia, joka vaikuttaa sen lehtiin. Sen pahimmat taudit ovat kirsikkarupi ja versomuumiotauti. Myös useat tuholaiset, kuten kirsikkakirva, kirsikkakoi ja kirsikkaetanainen voivat häiritä sen kasvua.

Käyttö

Kirsikat eivät kypsy enää korjuun jälkeen. Kirsikoita nautitaan tuoreena tai ne jalostetaan hilloiksi, marmeladeiksi ja niitä käytetään aineosana monissa tuotteissa kuten jogurteissa ja leivonnaisissa. Kirsikkamehua valmistetaan puristamalla tai linkoamalla. Myös hedelmäviiniä tai -viinaa voidaan valmistaa. Kirsikkapuita istutetaan myös niiden koristeellisuuden vuoksi.
Sœur Emmanuelle

Madeleine Cinquin eli Sœur (Sisar) Emmanuelle (16. marraskuuta 1908 – 20. lokakuuta 2008) oli ranskalainen nunna, joka tuli kotimaassaan tunnetuksi humanitaarisen työn tekijänä. 
Sœur Emmanuelle syntyi Brysselissä, Belgiassa. Hän vietti varhaisimmat vuotensa Pariisissa ja Lontoossa; hän joutui todistamaan isänsä hukkumiskuoleman 6-vuotiaana.
Sœur Emmanuelle sai oppiarvon filosofiasta Pariisin yliopistolla, mutta ryhtyi nunnaksi annettuaan lupauksensa vuonna 1929. Hän eli vuosina 1971–1993 Kairon slummien työläisten ankeissa oloissa, ja hänestä tuli julkisuuden henkilö hänen palattuaan Ranskaan pitkälti yli 80 vuoden ikäisenä.
Sœur Emmanuelle äänestettiin vuonna 2004 maansa "suosituimmaksi naiseksi" ja "kuudenneksi suosituimmaksi kansalaiseksi". Hänen elämäkertansa Sœur Emmanuelle – la biographie julkaistiin vuonna 2006.
Luhansk

Historiaa

Keisarinna Katariina II halusi 1790-luvulla tukea laajentumishaluisen Venäjän keisarikunnan sotatoimia perustamalla silloisen valtakunnan eteläosiin rautavalimon, jossa voitaisiin valaa tykkejä ja tykinkuulia. Valimolle valittiin paikka nykyisen Luhanskin kaupungista seudun ehtymättöminä pidettyjen hiilivarojen ja lähistön rautamalmiesiintymien takia. Vuonna 1795 avuksi kutsuttu skotlantilainen Charles Gascoigne perusti ensimmäisen rautatehtaan Kamjani Bridsinan (ukr. Кам'яний Брідsina) kylän lähistölle. Tehtaan yhteyteen kasvoi kylä, joka sai nimen Luhansk (Lugansk) läheisen Luhanjoen (Lugan) mukaan. Vuonna 1882  Luhansk yhdistyi Kamjani Bridsinan kanssa ja sai kaupunginoikeudet. Siitä tuli Jekaterinoslavin kuvernementin kihlakuntakaupunki. 
Kaupungin nimi oli Vorošilovgrad vuosina 1935–1958 ja 1970–1990; nimi annettiin Stalinin työtoverin, Neuvostoliiton marsalkan Kliment Vorošilovin (1881–1969) mukaan. Kaupungin nimeksi palautettiin Luhansk henkilökultin purkamisen yhteydessä, mutta Vorošilovin kuoleman jälkeen henkilöön viittaava nimi otettiin taas käyttöön. Kaupunki nimettiin Luhanskiksi uudelleen 1990.
Kaupungista kasvoi Neuvostoliiton aikana merkittävä teollisuuskeskus Donetsin laakiolla. Siellä on raskasta teollisuutta; esimerkiksi aikoinaan Euroopan suurimpiin kuulunut vetureita ja rautatievaunuja valmistava tehdas. Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen osa kannattamattomasta kaivostoiminnasta ja teollisuudesta on lopetettu.

Luhanskin kansantasavalta

Luhansk on huhtikuussa 2014 itsenäiseksi julistautuneen Luhanskin kansantasavallan pääkaupunki. Samanlaisessa asemassa olevan Donetskin kansantasavallan kanssa se käy Itä-Ukrainan sotaa Ukrainaa vastaan.

Yliopistot

Luhanskissa toimivia yliopistoja ovat esimerkiksi Volodymir Dalille nimetty Itä-Ukrainan kansallinen yliopisto, Taras Ševtšenkolle nimetty Luhanskin kansallinen yliopisto ja Luhanskin lääketieteellinen valtionyliopisto.
Lisbeth Palme

Anna Lisbeth Christina Palme (o.s. Beck-Friis) (14. maaliskuuta 1931 – 18. lokakuuta 2018) oli ruotsalainen lastenpsykologi, UNICEF:in puheenjohtaja ja vuonna 1986 murhatun Ruotsin pääministeri Olof Palmen leski. Hän avioitui Olof Palmen kanssa vuonna 1956. Heillä on kolme poikaa, Joakim, Mårten ja Mattias. Lisbeth Palme oli palaamassa miehensä kanssa elokuvista Tukholman keskustassa 28. helmikuuta 1986, kun aseistautunut mies hyökkäsi ja ampui Olof Palmea kahdesti selkään.
Mjösund

Mjösund on kylä Kemiönsaaren kunnassa Varsinais-Suomessa. Kylä sijaitsee kunnan luoteisrannalla Santasaaren eteläpuolella.
Mjösundin rantaa hallitsee Keramian tiilitehdas. Kylän varsin yhtenäinen asutus on hieman sisempänä rannasta. Mjösundissa on oma kauppa ja koulu.
Mjösundissa on pitkä tiilenvalmistusperinne. Tiiltä on valmistettu kylässä mahdollisesti jo 1600-luvulla. Vuonna 1929 kylään valmistui Keramian tiilitehdas, joka paloi 1991. Uusi nykyaikainen tiilitehdas valmistui Mjösundiin kuitenkin pian. 
Mjösundin edustalla on vanhan höyrylaivan hylky, joka upotettiin 1950-luvulla tiilitehtaan laiturin pohjaksi.
Tulikruunukerttuli

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan tulikruunukerttuli on noin 15 cm. Tulikruunukerttulin selkä, siivet ja pyrstö ovat väriltään oliivinvihreät. Päälaella on leveä oranssi raita, jota reunustavat kapeammat mustat raidat. Päässä on lisäksi mustat silmäkulmajuovat. Pää, rinta ja kaula ovat harmaat. Kaula ja rinta ovat hieman päätä vaaleammat. Tulikruunukerttulin vatsa on keltainen. Laji eroaa muista alueen kerttuleista harmaan värin runsauden perusteella.

Levinneisyys ja elinympäristö

Tulikruunukerttulia tavataan Boliviassa, Kolumbiassa, Ecuadorissa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia tavataan metsistä ja metsien reunamilta 1 400–3 100 metrin korkeudessa.

Elintavat ja pesiminen

Tulikruunukerttulit parit ja parvet liikkuvat hyppien kasvuston kuten köynnösten ja puiden oksien seassa. Laji seuraa usein muiden kerttulilajien muodostamia parvia.
Pesimäkausi kestää toukokuusta kesäkuuhun. Pesään naaras munii valkoisia ruskeapilkullisia munia.
Sveitsin rautatieliikenne

Sveitsin rautatieliikenne on varsin kehittynyttä ja vilkasta. Maan rautatieverkko on tiheä ja juna on tärkeä liikkumisväline. Rautatiet ovat sveitsiläisen julkisen liikenteen runko.

Liikennejärjestelmä

Sveitsin julkinen liikenne on suunniteltu ja rakennettu rautateiden varaan: linja-autot, raitiotiet, köysiradat, funikulaarit ja laivat täydentävät laajaa rautatieverkostoa. 1.1.2010 rautateitä oli yhteensä 5261,3 km. Raitioteitä oli vuoden 2010 alussa 223,5 km ja kiskoköysiratoja 60,3 km.
Kantoneista pisin rautatieverkko on Bernin (931 km), Zürichin (519 km) ja Vaud'n (51 km) kantoneissa. Tihein rautatieverkosto on Basel-Stadtin (87 km/100km²), Zürichin (30 km/100km²) ja Aargaun (24 km/100km²) kantoneissa.

Päättyneet kansainväliset yhteydet

Espanja

Espanjalais-ranskalainen Elipsos liikennöi hotellijunillaan kolme yöjunavuoroa viikossa väliä Zürich-Geneve-Barcelona. Liikenne päättyi kannattamattomana joulukuussa vuonna 2012.
Tanska

DB:n CNL-yöjuna kulki Baselista Kööpenhaminaan. Liikenne päättyi joulukuussa 2014.
Venäjä, Valko-Venäjä, Puola

Päivittäinen junayhteys Baselista Saksan, Puolan ja Valko-Venäjän kautta Moskovaan päättyi joulukuussa vuonna 2013.
Kultakaniinikala

Ulkonäkö ja koko

Kultakaniinikala kasvaa noin 28 cm pitkäksi. Sen vartalossa on sitruunankeltaisella pohjalla vaaleansinisiä, melkein valkoisia juovia, jotka kulkevat kalan etuosassa pystyssä ja takaosassa vaakasuuntaan. Leuasta otsalle kulkee tummanharmaa juova, jossa on mustia läikkiä silmän yläpuolella. Keltaisissa evissä on piikit, joiden pisto on myrkyllinen.

Alkuperä

Kultakaniinikala on kotoisin trooppisilta merialueilta: Intian valtameren itäosasta ja Tyynenmeren länsiosasta. Se elää matalissa, korallien täyttämissä vesissä kirkkaissa laguuneissa ja riuttojen ulkoreunoilla. Se suosii erityisesti alueita, joissa elää Acropora -koralleja. Kultakaniinikaloja on tavattu 1-30 metrin syvyydestä.

Käyttäytyminen

Kultakaniinikala on rauhallinen muita kaloja kohtaan, mutta aggressiivinen oman sukunsa jäseniä kohtaan. Niitä voi pitää pareittain, mutta ei juuri muiden kaniinikalojen kanssa. Jos kala ei saa tarpeeksi leväruokaa, se saattaa näykkiä koralleja.

Ravinto

Kultakaniinikala syö pääasiassa levää ja muuta kasvisruokaa.  Luonnossa sille maistuvat myös sienieläimet ja vaippaeläimet.
Partsin hallitus

Juhan Partsin hallitus oli aikavälillä 10. huhtikuuta 2003 – 13. huhtikuuta 2005 toiminut Viron hallitus. Se oli pääministeri Juhan Partsin johtama koalitiohallitus, jonka muodostivat Res Publica, Reformipuolue ja Kansanliitto. Hallitus muodostettiin maaliskuun alun 2003 Riigikogun vaalien jälkeen. Res Publica ja Kansanliitto olivat noiden vaalien suurimmat voittajat. Reformipuoluekin oli saanut yhden edustajan lisää eli 19 edustajaa. Näiden lisäksi hallituspohjan muodostivat Res Publican 28 ja Kansanliiton 13 paikkaa. Hallituspuolueilla oli siis yhteensä 60 paikkaa 101-paikkaisessa parlamentissa. Sittemmin näistä hallituspuolueista Res Publica yhdistyi Isänmaaliiton kanssa Isänmaan ja Res Publican liitoksi ja Kansanliitto putosi pois Riigikogusta vuoden 2011 vaaleissa.
Hallitus kuitenkin istui vain puolet vaalikaudesta, kun se kaatui Res Publicaan kohdistuneeseen hallituskriisiin vain kaksi vuotta nimittämisensä jälkeen. Seuraajaksi tuli Ansipin I hallitus, jossa Res Publican korvasi Keskustapuolue.