google/wiki40b huggingface dataset:
Nakertaja

Nakertaja (aikaisemmalta nimeltään Uusikylä) on Kajaanin kaupunginosa. Se sijaitsee noin 5 kilometriä kaupungin keskustasta pohjoiseen. Nakertajassa on asukkaita noin 2 200. Nakertajan naapurikylä on Hetteenmäki.
Nakertajassa sijaitsee päiväkoti, alakoulu jossa on n. 200 oppilasta sekä kylätalo Vanahis. Aiemmin Nakertajassa myös toimivat  lähikauppa Siwa ja Posti. Nakertajan alakoululta lähtee talvisin hiihtolatuna käytettävä pururata, joka kulkee Hetteenmäen kautta ja haarautuu Pöllyvaaran ulkoilualueelle sekä Kirkkoaholle. Nakertajassa on kaksi urheilukenttää, pienempi alakoululla ja isompi Paltaniementien vieressä. Isomman urheilukentän vieressä toimivat seurakunta ja iltapäiväkerho. Kulkuyhteydet Nakertajasta Kajaaniin ovat heikohkot.
Kylä kuului Uusikylä-nimisenä alun perin Paltamoon, kunnes se liitettiin Kajaanin maalaiskuntaan vuonna 1954. Kylän nimi vaihtui Nakertajaksi vuonna 1957. 
Nakertajalla on oma postiosoite Nakertaja, ja toisin kuin muilla Kajaanin taajama-alueen kaupunginosilla postiosoite on Kajaani, Nakertajalla on oma  postiosoite "87830 Nakertaja".
Paakarla

Paakarla (ruots. Bagarla) on Turun Pansion kaupunginosan itäinen asuinalue.

Toimintoja ja rakennuskantaa

Paakarlaan kuuluvat muun muassa 1960-luvun lopulla rakennetut seitsenkerroksiset Lumikonkadun vuokrakerrostalot. Niiden pohjoispuolella Lumikonmäellä on vanha Pansion lentomajakka. Paakarlassa sijaitsevat Paakarlan seurakuntakeskus, Pansion nuorisotalo, Pansion koulu ja päiväkoti sekä Pansion Kisapuiston urheilukenttä.

Historiaa

Alkujaan Paakarla, kuten viereiset Perno, Pansio ja Hyrköinenkin ovat olleet alueen historiallisia kyliä. 
Paakarlan yksinäistalo kuului 1500-luvulta 1700-luvun lopulle Pernon kartanolle, kunnes tilan osti hovioikeuden auskultantti, lääninkamreeri Olof Wibelius. Hän rakennutti tilalle vuonna 1792 valmistuneen mansardikattoisen, kaksikerroksisen uuden päärakennuksen ja perusti sen ympärille kauniin puiston. Paakarlan uudeksi omistajaksi vuonna 1797 tuli tupakkatehtailija Rosendahl, joka kehitti puistoa edelleen. Paakarlan puisto ulottui asuinpihasta etelään Pohjoissalmen rantaan asti, ja siitä tuli 1800-luvulla turkulaisen herrasväen suosittu huvikävelypaikka. Puistosta kerrotaan Topeliuksen kuvateoksessa Finland framställdt i teckningar (1845–1852). 
1900-luvun alkuvuosikymmeniin asti Pansion, Paakarlan, Paavolan, Artukaisten ja Pahaniemen kylät olivat osa Raisiota kunnes tulivat liitetyiksi Turkuun vuonna 1931. Pernon kylän pääosa ja Pernon kartano liitettiin Raisiosta Turkuun 1967.
Nyt Paakarlan puiston paikalla on Pansion öljysataman säiliöitä. Tilan päärakennus siirrettiin vuonna 1928 Turun linnan puistoon, jossa se tuhoutui talvisodan pommituksissa 1940. Paakarlaan paikoilleen jäänyt toinen asuinrakennus purettiin 1970-luvun lopulla. Lumikonkadun varrelle rakennettiin kerrostaloja 1960-luvun lopulla. Kerrostaloja on myös Laivateollisuudenkadulla.
Herbert Girton Deignan

Herbert Girton Deignan (5. joulukuuta 1906 East Orange, New Jersey – 1968) oli yhdysvaltalainen Thaimaan linnustoon erikoistunut lintutieteilijä.
Herbert Deignanin vanhemmat olivat Harry Francis Deignan ja Anna Galena (Warren) Deignan. Hän opiskeli englantia ja muita eurooppalaisia kieliä sekä kirjallisuutta Princetonin yliopistossa ja valmistui sieltä lokakuussa 1928. Hän tutustui yliopiston eläinkokoelmien kuraattoriin Charles H. Rogersiin, jonka ohjauksessa hänen kiinnostuksensa lintumaailmaan syveni. Hän näki Thaimaan luonnosta kertovan elokuvan Chang the elephant boy. Elokuva teki häneen valtavan vaikutuksen, eikä hän saanut ajatuksiaan irti tuosta maanosasta.
Pian valmistumisensa jälkeen Deignan haki ja sai paikan englanninopettajana "Prince Royal's Collegessa" Chiang Maissa Thaimaan pohjoisosassa. Hän opetti siellä neljä vuotta, 1928–1932, keräten samalla kokoelman lintuja. Hän lähetti kokoelman Princetoniin, jossa se on osa laajempaa kokoelmaa. Vuonna 1932 Deignan palasi Yhdysvaltoihin laman keskelle. Hän teki huonosti palkattuja töitä, toimien muun muassa marraskuusta 1933 helmikuuhun 1934 osapäiväisenä avustajana Smithsonian-instituutin kansallismuseossa Alexander Wetmoren alaisena.
Vuonna 1935 Deignan palasi Chiang Maihin ja viipyi siellä vuoden 1937 lopulle. Tohtori Wetmoren aloitteesta Kansallismuseo palkkasi hänet keräämään näytteitä ja hän toimittikin laajan kokoelman lintuja sekä muita eliöitä Kansallismuseoon. Deignan oli nyt niin perusteellisesti perehtynyt Thaimaan linnustoon, että palattuaan Yhdysvaltoihin alkuvuonna 1938 hän sai tutkimusapulaisen viran Kansallismuseon lintuosastolla. Seuraavana vuonna hän sai Bacon-stipendin, jonka turvin hän matkusti tutkimaan Euroopan museoiden kaakkoisaasialaisten lintujen kokoelmia.
1939 Deignan avioitui tohtori Stella M. A. Lechen kanssa. Toisessa maailmansodassa Deignan palveli "Office of Strategic Services" osastolla, enimmäkseen eteläisessä Aasiassa. 1948 hän osallistui Pohjois-Australian tutkimusmatkalle ja 1952–1953 Thaimaahan suuntautuneelle retkelle Guggenheim-stipendin turvin. 1959 hän sai kuraattorin viran. Vuonna 1961 Deignan edusti Smithsoniaa kymmenennessä Tyynenmeren tieteellisessä kongressissa Honolulussa. 1962 Deignan luopui virastaan muuttaakseen Sveitsiin. Samana vuonna hän kuitenkin osallistui Smithsonian tutkimusretkelle Madagaskariin, missä hän keräsi museolle lintuja. Tämä oli hänen viimeinen maastotutkimusretkensä. Hän jatkoi työskentelyä Euroopassa, konsultoiden Lontoon ja Pariisin museoita ja laatien Maailman lintujen nimistöluetteloa.
Deignan liittyi American Ornithologists' Unioniin 1923 ja toimi yhdistyksen sihteerinä 1959–1961. Hänen kirjallinen tuotantonsa oli laaja. Hän nimesi uuden lintulajin, thaimaantimalin (Stachyris rodolphei) 1939, ja useita alalajeja.
Matti Tuominen

Ura

Tuominen tunnettiin parhaiten televisionäyttelijänä, mutta hän oli ennen kaikkea teatterimies. Uransa aikana hänellä oli kiinnitykset Lahden, Kuopion, Kotkan, Oulun ja Helsingin kaupunginteattereissa. Freelanceriksi hän ryhtyi 1990-luvun alussa. Erityisen mieleinen hänelle oli Eddien rooli Arthur Millerin näytelmässä Näköala sillalta. Hän teki roolityön Kuopion kaupunginteatterissa. Hän teki myös Tuntemattoman sotilaan Koskelan roolin kahdesti: Paavo Liskin ohjauksessa Oulun kaupunginteatterissa ja Jouko Turkan johdolla Helsingin kaupunginteatterissa.
Freelancer-vuosinaan Tuominen näytteli muun muassa Tampereen Työväen Teatterissa, Seinäjoen kaupunginteatterissa sekä kotikaupunkinsa Turun Samppalinnan kesäteatterissa. Hän teki myös elokuva- ja televisiotöitä.
Matti Tuominen oli naimisissa näyttelijä Raili Tiensuun kanssa.
Nuoruudessaan Tuominen menestyi kilpatanssijana. Tanssin myötä hän ajautui myös teatteriin. Hän oli intohimoinen urheilun ystävä, jota kiinnostivat kaikki urheilumuodot, mutta erityisesti jalka- ja lentopallo. Matti Tuominen kärsi viimeisinä vuosinaan aivoinfarktin ja kuoli aivoverisuonen katkeamiseen 2006. 
Matti Tuominen on haudattu Turun Katariinan hautausmaalle.
Guanidiininitraatti

Ominaisuudet

Guanidiininitraatti on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta. Se liukenee hyvin veteen ja alkoholeihin ja heikommin dietyylieetteriin tai asetoniin. Muiden nitraattien tavoin guanidiininitraatti on voimakas hapetin. Yhdiste voi helposti räjähtää kuumennettaessa ja myös iskun tai tärähdyksen vaikutuksesta.

Valmistus ja käyttö

Tyypillisimmin guanidiininitraattia valmistetaan kalsiumsyanamidin, syanamidin tai disyandiamidin ja ammoniumnitraatin välisellä reaktiolla. Korkealla saannolla sitä voidaan valmistaa kuumentamalla urean ja ammoniumnitraatin vesiliuoksia. Muodostuva tuote puhdistetaan kiteyttämällä jäähtyneestä liuoksesta. Guanidiininitraatin valmistusprosessi on tyypillisesti jatkuvatoiminen prosessi.
Guanidiininitraattia voidaan käyttää seosräjähteissä, kaasua synnyttävänä aineena autojen turvatyynyissä ja polttoaineena pyrotekniikassa. Kuumennettaessa guanidiininitraattia väkevän rikkihapon läsnä ollessa muodostuu nitroguanidiinia. Ainetta voidaan käyttää myös desinfiointiin ja valokuvien kehitykseen tarvittavana kemikaalina.
Lohikäärmevuoret

Lohikäärmevuoret (afrikaansiksi Drakensberge) on vuoristo Etelä-Afrikan itäosassa ja Lesothossa. Noin 1 100 kilometrin mittainen vuorijono kulkee lounais–koillissuunnassa ulottuen Kapmaasta Transvaaliin. Korkein huippu on 3 482 metrin korkuinen Thabana Ntlenyana Lesothon puolella. Lohikäärmevuorilla on Unescon Maailmanperintöluetteloon kuuluva uKhahlamban luonnonpuisto, jossa on Saharan eteläpuolisen Afrikan merkittävin esiintymä kalliomaalauksia. Royal Natalin luonnonpuiston alueella puolestaan sijaitsevat Tugelan putoukset, viisi peräkkäistä vesiputousta, joiden yhteiskorkeus on 948 metriä.
Halichoeres marginatus

Koko ja ulkonäkö

Halichoeres marginatus kasvaa 18 cm pitkäksi. Se on hiukan kyttyräselkäinen vihreän ja harmaanruskean vaakaraitainen kala.

Alkuperä

Halichoeres marginatus on kotoisin indopasifiselta merialueelta. Sen levinneisyysalue ulottuu Punaiseltamereltä Mosambikiin, Havaijille ja Tuamotusaarille, Australian suurelle koralliriutalle ja Japaniin.
The Silver

Historia

Englund aloitti yhtyeen yksin varhaisteininä seurattuaan ulkomailla villinnyttä punk-ilmiötä. Hän ei opetellut itse soittamaan mitään soitinta, eikä ole halunnut paljastaa, miten eri nauhoituksissa kuuluvat äänet on tuotettu. Alun perin musiikki äänitettiin kasettisoittimella Englundin omassa huoneessa. Englundin mukaan kyseessä ei ollut "musiikin tekeminen", mutta hän teki sitä tosissaan eikä vitsinä. Englund sai paljon vaikutteita muun muassa Suicide-yhtyeeltä.    
Englund oli lähettänyt nauhoituksiaan levy-yhtiö Johannaan, mutta alkoi pian katua päätöstä, sillä hän ei halunnut tuotantoa julkaistavaksi. Levy-yhtiöstä lähetettiin hänelle pari postikorttia yhteydenottoa pyytäen, ja jälkimmäisen oli allekirjoittanut levy-yhtiön toimitusjohtaja Atte Blom. Lopulta Englund soitti levy-yhtiöön. Kävi ilmi, että Leevi and the Leavings -yhtyeen keulamies Gösta Sundqvist oli kiinnittänyt yhtyeen musiikkiin huomionsa, ja puhunut asiasta Blomille. Jatkossa Englund lähetti Sundqvistille nauhoituksiaan, joista julkaistavat kappaleet valittiin.  Aikakauden zineissä kuten Linnussa julkaistiin lukuisia yhtyettä käsitteleviä juttuja, joista suuri osa oli Harry Angelin eli Harri Englundin kirjoittamaksi merkittyjä. Vaikka sinkkuja soitettiin aikoinaan muutaman kerran radiossa, yhtye jäi vähälle huomiolle. Aikalaishaastattelussa Sundqvist oli kutsunut yhtyeen jäseniä soittotaidottomiksi ja musiikkia ”alkeelliseksi möykäksi”. Hän halusi välttämättä yhtyeen ensimmäisen singlen kanteen rotan, jonka päälle tallataan jalalla. Kuvaan ei kuitenkaan saatu hommattua rottaa vaan kuvassa on pieneläinklinikalta saatu kuollut marsu. Juho Juntunen kuvasi molempien levyjen kansikuvat.
Jo vuonna 1981 The Silverin lähipiirissä todettiin sinkkujen olleen "epäedustavia" yhtyeen tuotannossa.
Pian kahden singlen jälkeen The Silver julkaisikin omalla Art Cassettes -merkillään kasetin, jonka tuottamisessa Sundqvist ei enää ollut mukana. Vuonna 2004 yhdysvaltalainen Pop Con -levymerkki julkaisi 500 kappaleen bootleg-painoksen The Silverin ”Do You Wanna Dance” -singlestä. Uusjulkaisun takana oli Max Hechter, joka piti kappaleen soitossa kuuluvasta aidosta innosta. Seuraavana vuonna Love Records julkaisi kappaleen More Arctic Hysteria / Son Of Arctic Hysteria -kokoelmalla.

Vastaanotto

The Silverin musiikki on jakanut mielipiteitä. Musiikkikirjailija Johan Kugelberg on valinnut yhtyeen toisen singlen 9. parhaaksi Tee se itse -levytykseksi. The Silverin kansainväliset seuraajat ovat perustaneet fan clubin.

Paluu

Soundi-lehden haastattelussa Englund kielsi kokevansa uutta tuotantoa paluuna, koska hänen mielestään oli kulunut liikaa aikaa The Silverin edellisistä nauhoituksista.  Lisäksi hän kertoi vieroksuvansa nostalgiaa ja sanoi olevansa kiinostuneempi uuden tekemisestä uusissa olosuhteissa. The Silverin uudessa tuotannossa ovat keskeisiä Englundin kokemukset antropologina sekä musiikilliset vaikutteet, jotka hän oli omaksunut asuttuaan useita vuosia Machesterissä ja Malawissa. Englund vertaa noisea antropologiaan, sillä molemmissa on hänen mukaansa kyse merkitysten rajojen tutkimisesta sekä kyvystä omaksua itselle vieraita vaikutteita.
Sorceress

Vastaanotto

Albumi sai erinomaisen vastaanoton. Albumiarvosteluja keräävän Metacriticin keskiarvo albumille on 81/100, mikä perustuu kymmeneen ammattilaisarvioon. Imperiumin Niko Kaartinen antoi albumille yhdeksän tähteä kymmenestä. Hän sanoi Mikael Åkerfeldtin onnistuneen luomaan yhtenäisen ja ajattoman kokonaisuuden, jota se vielä haki kahdella edeltävällä uutta linjaa hakevalla albumillaan. Pitchfork Median arvostelija piti muuntautumista progressiivisen rockin yhtyeeksi onnistuneena ja yhtyeen kuulostavan rennommalta kuin koskaan, niin hyvässä kuin pahassakin. The Guardianin Andy O’Connor antoi albumille täydet viisi tähteä. Hän piti äänimaailmaa rikkaana sekä ”naurettavana”, että yhtye kykenee saamaan vanhanaikaisesta progressiivisesta rockista niinkin mielenkiintoista. Soundin Pekka Laine sanoi albumin olevan parhaimmillaan raskaammissa kappaleissa, ja sen progressiivisuuden olevan insinöörimäistä sekä turhankin tasapaksua. V2.fi-sivuston Jesse Kärkkäinen totesi albumin olevan yhtyeen paras julkaisu moneen vuoteen, jolla se valjastaa nykyisen tyylinsä toimivaksi konseptiksi. Hän kehui myös albumin värikästä ja monipuolista kappalemateriaalia, jota orgaaninen äänimaailma hienosti tukee.
Endymion

Endymion (m.kreik. Ἐνδυμίων) oli kreikkalaisessa mytologiassa komea paimen, joka perusti Eliin kaupungin, jonka kuningas hän oli. Endymion, johon kuun jumalatar Selene rakastui, oli Zeuksen pojanpoika. 
Tarun mukaan jumalatar Selene rakastui Endymioniin ja synnytti hänelle viisikymmentä tytärtä. Endymion oli kuitenkin kuolevainen, ja jumalatar ei voinut hyväksyä ajatusta rakastajansa kuolemasta. Hän vaivutti Endymionin ikuiseen uneen erääseen Latmosvuoren luolaan, jossa mies pysyisi aina nuorena ja komeana. Taru kertoo myös Selenen käyvän tervehtimässä miestään jokainen yö.
Toinen versio kertoo, miten Endymion oli mennyt Zeuksen luo ja pyytänyt tältä ikuista nuoruutta. Zeus antoi hänen valita kuolemattomuuden ja ikuisen unen väliltä, ja Endymion oli valinnut jälkimmäisen. 
Selenellä oli aikaisemmasta suhteesta Zeukseen kaksi tytärtä. 
John Keats on saanut hahmosta aiheen runoonsa "Endymion".
Ksenondifluoridi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa ksenondifluoridi on stabiileja värittömiä kiteitä. Rakenteeltaan yhdiste on molekyyli ja geometrialtaan VSEPR-teorian mukaisesti lineaarinen. Yhdiste liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin, esimerkiksi halogenoituihin hiilivetyihin. Se liukenee myös veteen ja laimeisiin happoliuoksiin, mutta hydrolysoituu hitaasti ksenoniksi, hapeksi ja vetyfluoridiksi. Emäksisissä liuoksissa hydrolyysi on nopea reaktio. Ksenondifluoridi ja sen liuokset ovat vahvoja hapettimia. Se on myös voimakas fluoraava reagenssi ja kykenee esimerkiksi luovuttamaan fluoriatomin Lewis-hapoille, jolloin muodostuu XeF⁺-kationi. Yhdiste muodostaa komplekseja muun muassa hopea-, lyijy- ja magnesiumionien kanssa. Eräiden oksoniumsuolojen kanssa reagoidessa muodostuu voimakkaan magentanpunainen FXeOXeFXeF⁺-ioni.
Isak Wacklin

Isak Wacklin (myös Isaac Wacklin; 1720 Oulu – 9. syyskuuta 1758 Tukholma) oli suomalainen rokokootaidemaalari. Wacklin opiskeli muotokuvamaalausta Ruotsin taideakatemiassa Tukholmassa 1731–1734 ja tapettimaalausta Pietarissa, lisäksi hänen oletetaan opiskelleen Kööpenhaminassa.
Wacklin oli ensimmäinen ammattitaiteilija Suomessa. Hän maalasi muotokuvia varsinkin 1750-luvun loppupuolella.
Wacklin oli myös suomalaisen rokokootaiteen ainoa edustaja. Rokokooksi Wacklinin maalaukset ovat tummasävyisiä. Englannissa maalattu Miss Heckfordin muotokuva on pastellisävyisenä hänen teoksistaan lähimpänä eurooppalaista rokokoota. Wacklinin muotokuvamaalauksissa on usein soikeahko pää, kapeat silmät ja pitkä nenä. Kuten useimmat ammattitaiteilijat tuohon aikaan, hän käytti maalauksissaan kerrosmaalaustekniikkaa.

Elämänvaiheet

Nuorena kuollut Wacklin on pitkään ollut arvoitus tutkijoille ja taidehistorioitsijoillekin. Ateneumin konservoinnin johdolla tutkijaryhmä on vuodesta 2005 selvittänyt taiteilijakohtaloa. Wacklinin vanhemmat olivat postimestari Mikael Wacklin ja Helena o.s. Paldani. Hänen puolisonsa oli Magdalena o.s. Losch. Wacklin pakeni pikkuvihan aikana Oulusta Tukholmaan, mutta haki 1743 passin matkustaakseen Pietariin. Hänen tiedetään kuuluneen myöhemmin Klaaran seurakuntaan Tukholmassa ja viettäneen siellä suurimman osan elämäänsä, sillä siellä hän pystyi taiteilijana elättämään perheensä, toisin kuin Suomessa.

Tunnettu tuotanto ja kokoelmat

Wacklinilta tiedetään säilyneen 36 maalausta, mutta tunnistamattomia teoksia arvellaan olevan Ruotsissa runsaasti. Tunnetuista teoksista 27 maalauksen nykyinen olinpaikka ja omistaja tunnetaan. Suomalaisissa museo- ja yksityiskokoelmissa  Hänen teoksiaan on julkisissa kokoelmissa, kuten Ateneumin taidemuseo, Gyllenbergin säätiö, Kansallismuseo on 19 maalausta. Ulkomailla maalauksia on Tukholman Nationalmuseumissa ja Tanskassa Fredriksbergin linnassa.
Penny Lane

Laulun synty

Paul McCartney oli mielessään kehitellyt "Penny Lanea" lähes vuoden ajan ja sen saaminen paperilta äänitysvaiheeseen kävi kivuttomasti. Mukaan lisätty trumpetilla soitettu soolo tuli mukaan viime hetken ideana. McCartney oli nähnyt TV:ssä New Philharmonic Orchestran esityksen, jossa trumpetisti Dave Mason oli instrumentillaan esittänyt vaikuttavan soolon. Mason suostui McCartneyn pyynnöstä vierailemaan Abbey Roadin studioilla viimeistelemässä trumpetillaan "Penny Lanen".  Hänelle maksettiin työstä 27 puntaa, joka oli  muusikkojen liiton taksan mukainen  palkkio. 
Aluksi kappaleen piti tulla Beatlesien kesällä 1967 julkaistavalle Sgt. Pepper's Lonely Hearts Club Band-albumille. Laulun kokonaisuuden muotoutuessa se päätettiin jättää tulevalta albumilta pois ja julkaista John Lennonin tekemän "Strawberry Fields Foreverin" kanssa singlenä. Päätös tuli levy-yhtiö Capitolin taholta. Kumpikin kappaleista liittyi Beatlesien kotiympäristöön, joten single toimi eräänlaisena teemalevynä. Monet  Beatles-tuntijat ja musiikkikriitikot ovat jälkeenpäin tulleet siihen tulokseen , että kysymyksessä on kokonaisuutena eräs kaikkien aikojen hienoimmista single-levyistä.

Cover-versioita

Juha Vainio on kirjoittanut kappaleen suomenkielisen version, ”Rööperiin”, ja sen on levyttänyt Jormas. Dingo on tehnyt Penny Lanesta cover-version. Vuonna 1978 Udo Lindenberg levytti laulusta saksankielisen version "Reperbahn".
Sariwon

Maantiede

Sariwon sijaitsee Pohjois-Korean Pohjois-Hwanghaen maakunnassa maan läntisellä alankoalueella Daedongjokeen laskevan Chaeryongjoen alajuoksulla. Kaupungin koillispuolella kohoavat Jǒngbanvuoret. Suurin osa kaupungin alueesta on 100–300 metrin korkeudella merenpinnasta. Hallinnollisesti kaupunkiin kuuluvan alueen pinta-ala on 188 km².  
Vuoden keskimääräinen lämpötila Sariwonissa on 10,5°C. Tammikuun keskilämpötila on -5,1°C ja elokuun 24,3°C. Keskimääräinen vuotuinen sadanta on 901,9 mm. Etenkin toukuun ja kesäkuun välinen kausi on hyvin kuiva.

Historia

Sariwonista tuli tärkeä kauppareitti Korean Joseon-dynastian kaudella, kun aiemmin Jǒngbanvuorten itäpuolella kulkenut pohjois-etelä suuntainen kulkureitti katkesi Jabi-solan tukkeuduttua. Kaupungin tärkeä asema liikenteen kannalta korostui, k8un kaupunkiin rakennettiin rautatie vuonna 1905. Kaupunki myös teollistui läheisten kaivosten tuella. Paikallinen hallinnollinen kesksu siirrettiin Sariwoniin Pongsanista vuonna 1912 ja vuonna 1945 kaupungin asukasluku oli jo yli 50 000. Sariwonsita tehtiin hallinnollisesti oma kaupunkinsa vuonna 1947. Kaupunki kärsi huomattavia tuhoja Korean sodan aikana, jolloin arviolta 95 % kaupungista tuhoutui. Huomattava osa kaupungin väestöstä muutti sodan jälkeen Etelä-Koreaan tai he jäivät paettuaan pohjoiseen. Uusia asukkaita tuli Hamgyeongista ja Pjongjangista.

Talous ja liikenne

Sariwonin alueella viljellään esimerkiksi riisiä, kasviksia ja hedelmiä. Pohjois-Koreassa kaupunki tunnetaan myös magnolioistaan. Kaupunki on myös tärkeä tekstiiliteollisuuden keskus. Muita merkittäviä teollisuuden aloja ovat esimerkiksi koneteollisuus ja elintarviketeollisuus. Jotkin paikalliset teollisuuslaitoksen on liitetty Pohjois-Korean kemiallisten aseiden tuotantoon. 
Kaupungissa on myös matkailua. Korealaisia kaupunkiin vetävät esimerkiksi eläintarha ja vesipuisto, sekä Kyǒngnam-vuoren järvimaisemat. Paikalla sijaitsee myös ulkomaalaisille turisteille suunnattu kansanperinnekatu. Tunnettu matkailukohde on myös Jǒngbanvuoren Goryeo-dynastian aikainen linnoitus ja vuonna 898 perustettu Sǒngbulin temppeli.
Sariwon on liikenteen solmukohta, joka yhdistää läntisen rannikon sisämaan vuoristoalueeseen. Sariwon sijaitsee Korean niemimaan läpi Busanista Sinuijuun kulkeneen rautatien varrella. Sariwonissa rautatieasemia on kolme. Kaupungin läpi kulkee myös maantie Pjongjangista Gaeseongiin. Keskustasta kulkee tie Haejuun. Chaeryong- ja Daedongjokien kautta kaupungista kulkee myös vesiliikennettä Songnimiin, Nampoon ja Pjongjangiin.

Väestö

Sariwonin asukasluku oli vuoden 2008 väestönlaskennan mukaan 307 764. Huomattava osa kaupungin asukkaista on syntynyt muualla Pohjois-Koreassa. Paikallisten suhde ulkopuolisiin on noin 6/4. Sariwonin asukastiheys oli vuonna 2008 1,637 as./km², mikä teki kaupungista yhden Pohjois-Korean tiheimmin asutuista.

Kulttuuri

Sariwonissa on kymmenen korkeamman asteen oppilaitosta. Maakunnan keskuksena kaupungissa on myös kirjasto, taidekeskus, elokuvateatteri, historiamuseo ja radioasema.
Erehtyneet sydämet

Arviot

Aikalaisarvioissa puututtiin käsikirjoituksen ongelmiin: runsaudenpula olisi kaivannut karsimista, ja siksi elokuvaa on luonnehdittu ”helppohintaiseksi ajanvietefilmiksi”. Näyttelijöille annettiin kiitosta, erityisesti Erkki Uotila kuvanveistäjän roolissa sai suitsutusta Olavi Vesterdahlilta. Eija Karapään Vesterdahl toteaa kehittyvän filmi filmiltä, ja saman pani merkille Paula Talaskivi.
Jonida Maliqi

Elämä ja ura

Maliqi aloitti laulu-uransa laulamalla Festivali i Këngësissä 13-vuotiaana yhdessä Aleksandër Rrapin kanssa. He esittivät dueton nimeltä "Planeti i fëmijëve". Vuonna 1997, hän palasi festivaaliin toisella duetolla tällä kertaa Kastriot Tushan kanssa. He lauloivat kappaleen, joka on omistettu Äiti Teresalle. Maliqin sooloura alkoi vuonna 1999, kun hän kilpaili kappaleella "Do jetoj pa ty" Festivali i Këngësissä saavuttaen toisen sijan. 
Maliqi esitti myös Julian roolia Albanian versiossa näytelmästä Romeo ja Julia. Hän juonsi Dancing with the Stars Albanian (Albanian versio Tanssii tähtien kanssa -ohjelmasta) neljännen tuotantokauden sekä toimi tuomarina The Voice of Albanian viidennellä tuotantokaudella vuonna 2016.
Vuonna 2018 Jonida Maliqi osallistui Festivali i Këngësin 57. tuotantokaudelle kappaleella "Ktheju tokës". 22. joulukuuta 2018 pidetyssä finaalissa Maliqi keräsi 228 pistettä ja voitti kilpailun. Täten hän edusti Albaniaa vuoden 2019 Eurovision laulukilpailussa Tel Avivissa, Israelissa.