Guinea-Bissau

Portugalin Guinea

Portugalin Guinea oli ensimmäisiä Saharan eteläpuolisen Afrikan alueita, joihin portugalilaiset rantautuivat 1400-luvulla. Portugali julisti alueen omakseen jo vuonna 1446, mutta vasta 1600-luvulla portugalilaiset perustivat alueelle Portugalin Guinean kenraalikapteenikunnan hallintoa varten. Siirtomaasta tuli 1600- ja 1700-luvuilla orjakaupan keskus, josta orjia laivattiin Amerikkaan. Bissaun kaupunki perustettiin vuonna 1765, ja siitä tuli alueen taloudellinen keskus. 
Portugalilaiset alkoivat vallata sisämaan alueita vakinaiseen hallintaansa kuitenkin vasta 1800-luvun loppupuolella ja menettivät osan alueesta ranskalaisille. Ennen ensimmäistä maailmansotaa sisämaan animistiset heimot alistettiin osin maan muslimiväestön tuella, mutta vasta vuonna 1936 vastarinta tukahdutettiin Bissagossaarilla.
Bissausta tuli siirtomaan pääkaupunki vuonna 1941, ja 1951 Portugalin Guineasta tehtiin Portugalin merentakainen provinssi. Guinean ja Kap Verden afrikkalainen itsenäisyyspuolue (PAIGC) perustettiin maanalaisena järjestönä Amílcar Cabralin ja Raphael Barbosan johdolla vuonna 1956. Guinean itsenäistyttyä PAIGC siirsi päämajansa Conakryyn ja käynnisti sissisodan portugalilaisia vastaan vuonna 1961. Pitkässä sodassa PAIGC:n sissit ottivat hallintaansa suurimman osan maasta, ja Portugalin neilikkavallankumouksen jälkeen Guinea-Bissau ja Kap Verde itsenäistyivät 10. syyskuuta 1974. Itsenäistymisen jälkeen molemmista maista tuli PAIGC-puolueen hallitsemia yksipuoluejärjestelmiä. PAIGC:n tavoitteena oli yhdistää Guinea-Bissau ja Kap Verde yhdeksi valtioksi.

Itsenäinen valtio

Vuonna 1980 presidentti Luís Cabral syrjäytettiin vallankaappauksella. Häntä syytettiin kapverdeläisten suosimisesta ja maan johtoon tuli silloinen pääministeri João Bernardo Vieira. Yhteydet Kap Verdeen katkaistiin ja samalla unohtui ajatus maiden yhdistämisestä. Maa luopui nimellisesti yksipuoluejärjestelmästä vuonna 1991, ja vuonna 1994 maassa järjestettiin ensimmäiset monipuoluevaalit, jotka PAIGC voitti ja Vieira jatkoi presidenttinä.
Armeijan kapina vuonna 1998 johti veriseen sisällissotaan, johon myös Guinea ja Senegal osallistuivat. Sisällissota päättyi 7. toukokuuta 1999 sotilaskaappaukseen, joka syrjäytti maan pitkäaikaisen presidentin João Bernardo Vieiran. Väliaikaisesti valtaan nousi kenraali Ansumané Mané, joka luovutti vallan Malam Bacai Sanhálle ja tämän väliaikaishallitukselle. Uusien vaalien jälkeen oppositiojohtaja Kumba Ialá nousi presidentiksi helmikuussa 2000, mutta syrjäytettiin kaappauksella syyskuussa 2003. Valtaan nousi armeijan tuella Veríssimo Correia Seabra.
Lokakuussa 2003 armeijan sisällä puhkesi kapina, sillä hallitus ei ollut maksanut sotilaiden palkkoja. Kapina aiheutti laajoja levottomuuksia maassa ja päättyi vasta kun sotilaat tappoivat armeijan päällikön ja Seabran. Henrique Rosa valittiin johtamaan uutta väliaikaishallitusta, ja uudet vaalit järjestettiin vuonna 2005. João Bernardo Vieira palasi huhtikuussa maanpaosta, ilmoittautui ehdokkaaksi ja hänet valittiin jälleen maan presidentiksi.
Sotilaat surmasivat presidentti Vieiran 2. maaliskuuta 2009. Armeijan mukaan kyse ei kuitenkaan ollut kaappauksesta, vaan eräiden sotilaiden kosto edellisenä päivänä pommi-iskussa kuolleen armeijan komentaja Batista Tagme Na Wain puolesta. Uudet presidentinvaalit järjestettiin kaksivaiheisena: ensimmäisellä kierroksella (28.6.2009) kukaan ehdokkaista ei saanut riittävää kannatusta tullakseen suoraan valituksi. Vaalien toisella kierroksella (26.7.2009) olivat vastakkain kaksi aiempaa Guinea-Bissaun presidenttiä. Vaalilautakunnan mukaan (29.7.2009) valituksi tuli Malam Bacai Sanhá 63,52 prosentin kannatuksella. Toiseksi jäänyt Kumba Ialá keräsi 36 prosenttia annetuista äänistä ja lehtitietojen mukaan ilmoitti hyväksyvänsä vaalituloksen ”Guinea-Bissaun kansan voittoina”.
1. huhtikuuta 2010 maan armeijassa tapahtui lyhyt kapina, jonka aikana kenraali Antonio Indjain johtamat sotilaat pidättivät pääministeri Carlos Gomes Júniorin sekä pääesikunnan päällikön Jose Zamora Indutan ja noin 40 muuta upseeria. Joulun jälkeen 2011 maassa oli uusi sotilaskapina, jonka pääesikunnan päällikkö Antonio Indjain johtamat sotilaat kukistivat veristen taistelujen jälkeen. Pääjuonittelijaksi nimettiin laivaston vara-amiraali Bubo Na Tchuto.
Presidentti Malam Bacai Sanhá kuoli pariisilaisessa sairaalassa tammikuussa 2012. Väliaikaiseksi presidentiksi nousi parlamentin puhemies Raimundo Pereira.
12. huhtikuuta 2012 armeija kaappasi jälleen vallan ja pidätti Pereiran sekä entisen pääministerin Carlos Gomes Júniorin, joka olisi ollut gallupsuosikki presidentinvaalien toisella kierroksella.
Vuonna 2014 presidentiksi valittiin José Mário Vaz.

Talous

Guinea-Bissau on yksi maailman kymmenestä köyhimmästä maasta. Maailmanpankki ohjaa sen rakennemuutosohjelmaa. Guinea-Bissaun maatalous ja kalastus kärsivät pahasti vuosien 1998–1999 sisällissodasta.
Guinea-Bissaun bruttokansantuotteen arvioitiin olevan vuonna 2008 noin 442 miljoonaa Yhdysvaltain dollaria, joskin ostovoimakorjattu (PPP) arvio oli liki puolta korkeampi. Bruttokansantuote kasvoi noin kolme prosenttia vuodessa. Budjetista noin 1,3 prosenttia käytetään terveydenhuoltoon, 5,2 prosenttia koulutusmenoihin ja neljä prosenttia puolustusmenoihin. Maassa on tehty taloudellisia uudistuksia, jotta yksityinen sektori voisi kasvaa ja rahanarvo vakiintua. Muutoksia hidastaa kuitenkin vielä pitkään suuri ulkomaanvelka.
Tärkeimmät vientituotteet ovat cashewpähkinät ja palmuöljy. Muita vientituotteita ovat kookospähkinät, maapähkinät, ja riisi. Maan merkittäviin luonnonvaroihin kuuluvat maaperän bauksiitti ja fosfaatti sekä merenalainen öljy, mutta niiden hyödyntämistä ovat vaikeuttaneet maan poliittinen epävakaus ja suunnitelmatalous. Merenalaisista öljykentistä on ollut lisäksi kiistaa naapurivaltioiden kanssa.
Vaikka 90 prosenttia väestöstä viljelee maata tai kalastaa, Guinea-Bissau ei ole ravinnon suhteen omavarainen. Tärkeimpiä viljelysalueita ovat jokien tulvatasangot, suistot ja suot, missä kasvatetaan pähkinöitä ja ruokakasvina pääasiassa riisiä. Saaliin tai sadon saaminen on epävarmaa ja polttoaineen korkea hinta sekä tieverkon kehittymättömyys nostavat maatalouskustannuksia, mikä on ajanut useat kalastajat harrastamaan huumeiden tai ihmisten salakuljetusta.
Yhdistyneet kansakunnat (YK) on huolissaan, että huomattava määrä latinalaisessa Amerikassa tuotetuista huumeista päätyy Eurooppaan Guinea-Bissaun ja muiden läntisen Afrikan maiden kautta. Maassa tehtyjen huumetakavarikointien määrä on kasvanut, mutta YK pelkää maasta silti tulevan yhdyskäytävä Etelä-Amerikan ja Euroopan huumebisnekselle, ja huumekartellien saavan vain enemmän jalansijaa ja valtaa maassa. Huumekauppa lisää hallinnon korruptiota ja epätasa-arvoa.

Väestöjakauma

Guinea-Bissaun väestö jakautuu noin sataan afrikkalaisheimoon, jotka kattavat 99 prosenttia väestöstä. Yksi prosentti väestöstä on eurooppalaista tai afrikanportugalilaista eliittiä.  Aikuisista eli vähintään 15-vuotiaista asukkaista lukutaitoisia oli YK:n kehitysohjelma UNEPin mukaan 59,9 prosenttia vuonna 2015.
Vaikka portugalin kieli on virallinen kieli, yleisimmin puhuttu kieli on portugalin kreoliversio. Toinen yleinen kieli on fulben kieli. Pääosa väestöstä on maanviljelijöitä, joiden uskonto on lähinnä animismia. Muslimeita on 45 prosenttia, monet heistä fulaneita tai mandinkoja, jotka ovat enemmistönä maan pohjois- ja koilliosassa.

Kulttuuri

Guinea-Bissaun hallinnon kieli on portugali, jota käytetään myös koulussa alaluokkien jälkeen. Kuitenkin vain harvat puhuvat portugalia sujuvasti. Sen sijalla on criolu, portugalista ja paikallisista kielistä kehittynyt sekakieli, jota useimmat vuoden 1974 jälkeen syntyneet puhuvat vieraana kielenä. Siitä on tullut itsenäisyystaistelun aikana ja sen jälkeen kansallisen identiteetin kieli, jolla lauletaan isänmaallisia lauluja, ja jota käytetään uutislähetyksissä ja kansallismielisissä iskulauseissa.
Pääkaupunki Bissaussa sijaitsee muun muassa maan kansalliskirjasto, joka toimii samalla yliopistokirjastona ja on maansa suurin yleinen kirjasto.
Guinea-Bissaun tunnetuin musiikkityyli on gumbe, joka yhdistää eri etnisiä ryhmiä. Musiikkia lauletaan kreoliportugalin kielellä, ja moderneissa kappaleissa voi olla myös poliittisesti kantaa ottavat sanat.
Guinea-Bissaun jalkapallomaajoukkue on Fifan rankingissa 121. sijalla. Se ei ole juuri menestynyt kansainvälisissä kisoissa.

Media

Guinea-Bissaun mediakenttä vapautui yksipuoluejärjestelmän päättymisen jälkeen 1990-luvun alussa, eivätkä edes vuosien 1998–1999 sisällissota ja myöhemmät levottomuudet ole pystyneet tuhoamaan sen monimuotoisuutta. Laki lehdistönvapaudesta ja muut median toimintaa säätelevät lait hyväksyttiin vuonna 2012. Tiedotusvälineiden toimintaa rajoittavat niiden heikot taloudelliset edellytykset.
Maassa ilmestyy julkisen palvelun sanomalehti Nô Pintcha ja muutamia yksityisiä viikkolehtiä. Radioyhtiö Radiodifusão Nacionalin rinnalla toimii yksityisiä radioasemia ja lukuisia yhteisöradioita. Julkisen televisioyhtiön lisäksi on muutamia paikallisia televisioasemia. Kansallinen uutistoimisto on Agência de Noticias da Guiné.