google/wiki40b huggingface dataset:
Poros (kuningas)

Poros (kuoli noin 317 eaa.) oli intialainen kuningas, jonka valtakunta sijaitsi Punjabissa nykyisten Jhelum- ja Chenab-jokien välissä. Poroksen valtakunnan pääkaupunki oli ehkä nykyinen Lahore. Poros on kreikankielinen vastine nimille Puru tai Purshottam. 
Kun Aleksanteri Suuri hyökkäsi Intiaan vuonna 326 eaa., Poroksen vihollinen ja Taksilan kuningas Omfis antautui Aleksanterille. Pian Aleksanteri vaati, että myös Poros tunnustaisi hänen ylivaltansa. Poros luuli kuitenkin olevansa turvassa, koska monsuunisateet saivat Hydaspeen tulvimaan niin, ettei hän uskonut vihollisen pystyvän ylittämään sitä. Aleksanteri hyökkäsi kuitenkin Porosta vastaan ja kukisti tämän Hydaspesjoen taistelussa. Sen jälkeen Aleksanteri antoi Poroksen pitää oman valtakuntansa ja kielsi sen ryöstämisen. Seudulle Aleksanteri Suuri perusti kaksi kaupunkia: Bukefalan taistelussa kaatuneen ratsunsa Bukefaloksen muistoksi ja Nikaian voittonsa kunniaksi. Aleksanterin välityksellä Omfis ja Poros sopivat entiset riitansa. Aleksanteri myös liitti Poroksen valtakuntaan uusia alueita. Pian taistelun jälkeen eräs Poroksen sukulainen julisti itsensä kuninkaaksi valtakunnan itäosassa. Hän otti myös nimekseen Poros, ja Aleksanteri lähti pian ”hyvän” Poroksen kanssa kukistamaan tätä uutta ”pahaa” Porosta. 
Paha Poros pakeni Ganges-joen varrella sijaitsevaan Magadha-valtakuntaan. Aleksanteri olisi halunnut vallata Magadhan, mutta hänen sotilaansa eivät kuitenkaan halunneet jatkaa enää pidemmälle, ja hänen oli pakko kääntyä takaisin. Poros sai suuren kunnian olla Aleksanterin suuren valtakunnan itärajan puolustaja. 
Kun Aleksanteri kuoli Babylonissa vuonna 323 eaa., päättivät hänen käskynhaltijansa eli diadokit, että Poros sai jatkaa valtakuntansa hallitsemista Punjabin satraapin Peithonin alaisena. Diadokkisotien yhteydessä Meedian satraappi Peithon yritti kukistaa itäisten maakuntien satraapit, jotka liittoutuivat häntä vastaan. Taksilan joukkojen johtaja Eudamos antoi murhata Poroksen, jotta hän saisi itselleen tämän sotaelefantit. 
Intiassa ja Pakistanissa on myös esitetty teorioita siitä, että Poros itse asiassa kukisti Aleksanterin Hydaspesjoen taistelussa. Tämä selittäisi, miksi Poroksen valtakunta laajeni taistelun jälkeen.
Riimukivi

Riimukivet ovat rautakaudelta ja varhaiskeskiajalta peräisin olevia kivipaasia, joissa on skandinaavisella kielellä tehtyä riimukirjoitusta. Useissa riimukivissä on myös kuvia, kuten eläinaiheista koristelua. Riimukiviä esiintyy Skandinaviassa. Pari yksittäistä löytöä tunnetaan muualtakin Euroopasta viikinkien jättäminä jälkinä.
Riimukivien pystyttäminen on luultavasti saanut alkunsa kuolleiden muistoksi pystytetyistä kivipaasista. Myös suurin osa riimukivistä on vainajien muistokiviä.
Vanhimmat riimukivet ovat kansainvaellusaikaisia, mutta riimukivien pystytys yleistyi viikinkiajalla. Riimukiviä on löytynyt yli 3 000, suurin osa Ruotsin alueelta. Yleisintä riimukivien pystytys oli Keski-Ruotsissa 1000-luvulla. Tämän vaiheen riimukivissä on usein kristillisiä tunnuksia ja lauseita. 
Ruotsalainen tutkija Marco Bianchi on väitöskirjassaan osoittanut, että viikinkien riimukivien riimuilla ei aina ollut sisältöä vaan niitä kirjoiteltiin myös todisteeksi kirjoittajansa kirjoitustaidosta, vaikka sitä ei olisi ollutkaan. Kristinuskon vallatessa alaa kirjoitustaitoa alettiin pitää tärkeänä, minkä on päätelty olevan syynä sisällyksettömien riimujen kirjoittamiseen.

Riimukivet ja Suomi

Suomesta on löydetty yksi aidoksi katsottu riimukiven katkelma Dragsfjärdin saaristosta. 24 kg painava riimukiven kappale löydettiin vuonna 1997. Kappaleessa on yhteensä 15 riimua kahdessa rivissä. Jotunista hiekkakiveä oleva lohkare makasi rantavedessä, madaltuneeseen luonnonsatamaan johtavan salmen suussa. On esitetty, että kivi on voinut joutua paikalle purjealuksen painolastina.
Pohjanmaalta Vöyristä on löydetty kallioon kaiverrettuja riimukirjoituksia, mutta vuonna 1986 julkaistu työstöjälkitutkimus viittaa siihen, että ne ovat 1900-luvulla tehtyjä väärennöksiä. Museoviraston rekisteriportaalin mukaan Träskishällorin riimukirjoitus on ”enintään ehkä 100–200 vuoden ikäinen”. Kahden muun Vöyrin riimukirjoituksen ajoitukseen rekisteriportaali ei ota selkeää kantaa, mutta niidenkään myöhäistä alkuperää ei torjuta. 
Kolmessa ruotsalaisessa riimukivessä (GS 13, U 582, G 319) on viittaus Suomeen. Niissä kerrotaan, että vainaja on saanut surmansa Suomeen tehdyllä retkellä. Yleensä kyseessä olivat ryöstöretket. Muita mahdollisia riimukiviä jotka viittaavat Suomeen ovat Sigsteinn-nimiselle henkilölle pystytetty U 180, jossa tapahtumapaikaksi kuvataan Véborg, mikä voi viitata Viipuriin. Toisaalta se voi myös viitata Tanskassa sijaitsevaan Viborgiin. Riimukivi U 518 viittaa Erik Braten mukaan mahdollisesti Saloon.
Heikki Soininen

Heikki Soininen (7. tammikuuta 1891 Polvijärvi – 19. huhtikuuta 1957 Joensuu) oli maalaisliittolainen kansanedustaja ja kunnallisneuvos. Ennen kansanedustajaksi tuloaan hän työskenteli maanviljelijänä Polvijärvellä sekä osuuskassan kirjanpitäjänä. Kansanedustajana Soininen toimi 1933–1957 ja presidentin valitsijamiehenä 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956.
Neuvostotasavaltojen liput

Neuvostoliiton neuvostotasavaltojen liput olivat kaikki pääasiassa johdettu varsinaisesta Neuvostoliiton lipusta eli sirppi ja vasara-punalipusta, jossa oli kultareunainen viisisakarainen punatähti. Viimeiset ennen Neuvostoliiton lakkauttamista vuonna 1991 voimassa olleet liput olivat seuraavat:

Muiden tasavaltojen liput

Myös autonomisten tai entisten neuvostotasavaltojen liput olivat em. kaltaisia. Nykypäivänä ainoastaan Moldovasta yksipuolisesti itsenäiseksi julistautunut Transnistria on ainut valtio, joka käyttää suoraan neuvostasavallan aikaista eli tässä tapauksessa Moldavian SNT:n lippua sosialistisine symboleineen. Transnistrian vuonna 1990 venäläisjoukkojen tukemana itsenäiseksi julistautunut slaavialue ei suostunut käyttämään Romanian/Moldovan trikoloria, vaan suosi Moldavian SNT:n lippua. Vuonna 2000 siitä tehtiin tämän itsejulistautuneen valtion virallinen lippu. Transnistrian lippu on käytännössä sama kuin Moldavian SNT:n, vaikkakin sen värisävyjä on hieman muutettu. Vuosina 1991–1995 Valko-Venäjän lippuna toimi vanha kansallinen valkopunavalko-lippu, mutta vuonna 1995 Lukašenkan hallinto palautti käyttöön vuoden 1951 neuvostotasavallan lipun, josta oli ainoastaan poistettu punatähti, sirppi ja vasara. Reunan ornamenttikuvion väritys tehtiin käänteiseksi neuvostolippuun nähden. Vuonna 2012 Valko-Venäjä muutti hieman lippunsa värisävyjä tummemmiksi pitäen sen muuten ennallaan.
Autonomisten tasavaltojen lippuja käytettiin harvoin ja olivat lähinnä vain emo-SNT:n lippuja, joihin oli kirjoitettu autonomisen tasavallan nimi sen kansallisella ja/tai kansallisilla nimillä. Näitä ei ole kuitenkaan esitelty tässä:
Tim Allen

Tim Allen (oikealta nimeltään Timothy Alan Dick) (s. 13. kesäkuuta 1953) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan ehkä parhaiten tilannekomediasarjasta Koti kuntoon sekä roolistaan Toy Story -elokuvissa.
Tim Allen oli vain 11-vuotias, kun hänen isänsä Gerald M. Dick kuoli auto-onnettomuudessa. Kaksi vuotta myöhemmin hänen äitinsä Martha Katherine meni uusiin naimisiin entisen kouluihastuksensa kanssa ja Tim muutti viiden sisaruksensa kanssa Denveristä Michiganin Birminghamiin. Uusioperheessä oli yhteensä yhdeksän lasta. Allen kävi Ernest W. Seaholmin high schoolin Birminghamissa ja opiskeli sitten Länsi-Michiganin yliopistossa Kalamazoossa. 
Vuonna 1978 Allen jäi kiinni huumeiden, muun muassa kokaiinin myymisestä. Vuotta myöhemmin hänet pidätettiin uudelleen suuren kokaiinierän hallussapidosta ja tuomittiin vähintään kolmen ja enintään seitsemän vuoden vankeusrangaistukseen suostuttuaan ilmiantamaan 21 liikekumppaniaan välttääkseen elinkautisen tuomion. Hän pääsi vankilasta ehdonalaiseen 28 kuukauden jälkeen. Vapauduttuaan Allen aloitti standup-koomikon uran.
Vuonna 1997 Allen pidätettiin rattijuopumuksen vuoksi. Hän on myös pidätetty kokaiinin hallussapidosta 1987.
Tim oli naimisissa Laura Deibelin kanssa vuodesta 1984 vuoteen 2003. Vuonna 1989 he saivat tyttären, Katherinen. 
Vuonna 2006 Allen meni naimisiin näyttelijätär Jane Hajdukin kanssa, seurusteltuaan ensin viisi vuotta.
Reggiane Re.2000

Valmistusmäärät

Ruotsiin valmistettiin 60 kappaletta, sekä Unkariin 70 lentokonetta. Italiaan valmistui noin 1½ - 2 lentokonelaivueen verran eli 27 koneyksilöä. Lisäksi Unkarissa tuotettiin vajaat 200 hävittäjäkonetta lisenssillä ja ranskalaisella Gnome-Rhône 14K -moottorilla varustettuja,.
Ruotsi käytti omia Reggiane Re.2000 -hävittäjiään sota-ajan päättymiseen, vuoteen 1945 asti. Chantin mukaan käytön lopettaminen olisi tapahtunut vuonna 1946. Käytöstä poiston syynä lienee ollut varaosien saannin vaikeus Italiasta.
Leppäkoski (Janakkala)

Leppäkoski on kylä ja taajama Janakkalan kunnassa. Siellä asuu n. 500 asukasta. Kylässä toimii kaksi koulua, Haukankallion erityiskoulu ja Leppäkosken alakoulu, samassa koulurakennuksessa. 
Kylän läpi virtaa Puujoki, jonka koski sijaitsee Leppäkosken kartanon kohdalla. Leppäkoski sijaitsee myös vuonna 1862 valmistuneen pääradan varrella.
Rukatunturi

Historia

Rukan hyödyntämistä talvimatkailussa suunniteltiin jo 1930-luvulla. Tuolloiset suunnitelmat kuitenkin tyrehtyivät toisen maailmansodan puhjettua. 1940-luvulla Rukalla harrastettiin ”mutkamäenlaskua”: rinteille noustiin tamppaamalla ja alas laskettiin metsäisen rinteen luontaisia aukkopaikkoja pitkin.
1950-luvun isojaossa kukaan ei vaatinut Rukaa itselleen, joten enin osa siitä jäi valtiolle. Aloitteen ensimmäisen rinteen raivaamisesta teki maanmittausinsinööri Kalevi Routala. Rinne raivattiin talkootyönä, ja ensimmäiset laskut siinä laskettiin alkutalvesta 1955. Rinnettä on sittemmin laajennettu, ja samainen rinne on nykyisen Rukan eturinne.
Rukan ensimmäinen hiihtohissi ja sen 300 metriä pitkä hissirata valmistui vuonna 1957. Vuonna 1964 avattiin uusi rinne, Vuosseli tunturin takaa. Vuosselin yhteyteen valmistui myös uusi hissi, ja samana vuonna järjestettyihin ensimmäisiin Rukan kisoihin rakennettiin lisäksi Suomen suurin hyppyrimäki.
Vuonna 1972 Juhani Ahosta tuli tuolloin vaikeuksissa olleen Rukatunturi Oy:n enemmistöosakas. 1980-luku oli runsaan mökkirakentamisen aikaa. 1988 Rukakeskus osti Pyhätunturi Oy:n osakekannan ja liitti näin Pyhän konserniin, joka vuodesta 2005 tunnetaan nimellä Aho Group. Investoinnit Rukan alueelle vuosina 1974–1997 olivat miljardiluokkaa.
Suomen 1990-luvun alun lama katkaisi investoinnit, kunnes vuonna 1993 avattiin Rukapalvelun Safaritalo. Vuonna 2000 Safaritalon huoneistot ja Ravintola Zone. Vuonna 2001 avattiin uusi keskusrakennus Piste ja Rukahovin 7-kerroksinen hotellilaajennus. Samaan aikaan aloitettiin Rukan masterplanin laadinta kanadalaisen Ecosign Mountain Plannersin johdolla. Ecosignin mallin mukaisen autottoman kävelykylän 1. vaihe valmistui syksyllä 2009 Hotelli RukaVillagen avatessa ovensa. Kylän alla sijaitseva 320-paikkainen parkkihalli valmistui huhtikuussa 2008. Kaudeksi 2010 valmistui Rukan kävelykylä sekä uusi FIS-rinne.
Rukan rinneravintola SkiBistro paloi yöllä helmikuussa 2011.

Rukan kävelykylä

Marraskuussa 2010 valmistui Rukan kävelykylä. Kävelykylään kuuluvat uusina tiloina Hotelli RukaVillage, uusia liiketiloja katutasossa sekä 320-paikkainen parkkihalli. Kylä on suunniteltu kävelyyn, ja hotellilta rinteeseen siirtyessä ei tarvitse ylittää teitä. Jo aikaisemmin kylään kuuluivat Rantasipi Rukahovi, Piste, Kumpare, RukaSuites ja Rukapalvelu.
Imre Lakatos

Imre Lakatos (9. marraskuuta 1922 – 2. helmikuuta 1974) oli unkarilaissyntyinen tieteen- ja matematiikanfilosofi.

Elämä

Lakatos syntyi juutalaiseen perheeseen Debrecenissä, Unkarissa nimellä Imre Lipschitz. Hän opiskeli matematiikkaa, fysiikkaa ja filosofiaa Debrecenin yliopistossa ja valmistui vuonna 1944. Hän vältti natsien juutalaisvainot muuttamalla nimensä Imre Molnáriksi. Hänen äitinsä ja isoäitinsä kuolivat Auschwitzissa.
Lakatoksesta tuli aktiivinen kommunisti toisen maailmansodan aikana. Hän muutti nimensä vielä kerran nimelle Lakatos (”lukkoseppä”) heijastaakseen kommunistisia arvoja ja kunnioittaakseen Géza Lakatosta. Sodan jälkeen hän jatkoi opintojaan Budapestissa muun muassa György Lukácsin ohjaamana. Hän opiskeli myös Moskovan valtionyliopistossa Sofya Yanovskayan ohjauksessa. Palattuaan Unkariin hän työskenteli Unkarin opetusministeriössä. Hän kuitenkin huomasi jäävänsä tiedepolitiikassa tappiolle muulle Unkarin kommunistiselle puolueelle, ja hänet vangittiin vuosiksi 1950–1953 syytettynä revisionismista.
Vapauduttuaan Lakatos palasi akateemisiin piireihin ja teki matemaattista tutkimusta sekä käänsi George Pólyan teoksen Ratkaisemisen taito unkariksi. Lakatos pysyi edelleen nimellisesti kommunistina, mutta hänen mielipiteensä olivat muuttuneet radikaalisti. Hänellä oli yhteyksiä ainakin erääseen toisinajattelevaan opiskelijaryhmään Unkarin kansannousun vuonna 1956 aikoihin.
Kun Neuvostoliitto miehitti Unkarin marraskuussa 1956, Lakatos pakeni Wieniin ja muutti myöhemmin Englantiin. Hän väitteli filosofian tohtoriksi Cambridgen yliopistosta vuonna 1961. Lakatos ei koskaan hankkinut Ison-Britannian kansalaisuutta ja oli näin käytännössä vailla mitään kansalaisuutta.
Vuonna 1960 Lakatos sai viran London School of Economicsissa. Siellä hän kirjoitti matematiikan filosofiasta ja tieteenfilosofiasta. Koulun tieteenfilosofian laitoksella vaikuttivat tuohon aikaan myös Karl Popper ja John Watkins. Lakatos toimitti Alan Musgraven kanssa teoksen Criticism and the Growth of Knowledge (the Proceedings of the International Colloquium in the Philosophy of Science, London, 1965). Lakatoksen työt vastasivat Thomas Kuhnin teoksessa The Structure of Scientific Revolutions esitettyihin ajatuksiin.
Lakatos toimi London School of Economicsissa, kunnes kuoli äkilliseen 51-vuotiaana sydänkohtaukseen. Koulu perusti Lakatos Awardin hänen muistonsa kunniaksi.

Filosofia

Lakatoksen matematiikanfilosofia sai vaikutteita Hegelin ja Marxin dialektiikasta, Karl Popperin tietoteoriasta ja matemaatikko George Polyan töistä.
Tieteenfilosofiassa Lakatos käsitteli erityisesti Kuhnin tiedekäsitystä. Hän syytti sitä irrationaalisuudesta, koska Kuhn ei selittänyt tarpeeksi sitä, mikä tieteen paradigma tulee milloinkin valituksi ja millä perusteilla. Jos paradigmat ovat yhteismitattomia, niiden vertaileminen on mahdotonta. Lakatos pyrki rationaalistamaan mallia.
Peltoinlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,6 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 950 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kuoreveden alueella (35.61), jonka Vuohijoen valuma-alueeseen (35.613) se kuuluu.
Niklas Herlin

Niklas Kustaa Harald Herlin (18. marraskuuta 1963 Kirkkonummi – 10. lokakuuta 2017 Nizza) oli suomalainen suuromistaja, kirjankustantaja, toimittaja ja tietokirjailija. Herlinillä oli oma kustannusyhtiö Nikotiimi, ja hän toimi perustamansa kirjankustantamon Teoksen hallituksen puheenjohtajana. Hän oli yksi hissejä valmistavan Kone Oyj:n suurimmista omistajista, kunnes yhtiö jaettiin Herlinien perintöriidan jälkeen kahtia ja Niklas Herlin keskitti sijoitusyhtiönsä Mariatorp Oy:n kautta  osakevarallisuutensa Cargotec Oyj:hin.
Herlin oli yksi Koneen hallituksen pitkäaikaisen puheenjohtajan Pekka Herlinin viidestä lapsesta. Hänen sisaruksiaan ovat mm. Antti Herlin ja Ilkka Herlin. Akateemikko Kustaa Vilkuna oli Herlinin äidinisä.
Forbes-lehden mukaan Herlinin varallisuus oli lokakuussa 2017 arvoltaan 1,68 miljardia dollaria, ja hän oli tuona vuonna maailman 1468. rikkain henkilö.

Ura

Herlin kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1982 ja suoritti Bentley Collegessa Walthamissa Yhdysvalloissa Bachelor of Science -tutkinnon vuonna 1986. Herlin työskenteli toimittajana ja uutispäällikkönä Kauppalehdessä vuosina 1987–1996 sekä toimittajana Suomen Kuvalehdessä ja Ilta-Sanomissa vuosina 1997–2001. Vuodesta 2001 hän toimi vapaana toimittajana ja tietokirjailijana. Ennen journalistin uraa Herlin työskenteli yritystutkijana Teollistamisrahasto Oy:ssä vuosina 1986–1987.
Herlin osti vuonna 2007 oikeudet Uusi Suomi -lehden nimeen. Uutta Uusi Suomi -nimistä verkkolehteä alettiin julkaista internetissä syksyllä 2007. Uuden Suomen hallituksen puheenjohtajana ja pääomistajana hän toimi vuosina 2007–2016. Herlin oli myös vuonna 2003 toimintansa aloittaneen kirjankustantamo Teoksen perustaja, hallituksen puheenjohtaja ja keskeinen omistaja. Niklas Herlin valittiin Alma Median hallitukseen maaliskuussa 2013, ja kesäkuussa 2012 hän osti sen osakkeista 10,07 prosenttia Mariatorp Oy:n kautta.

Yksityiselämä

Herlin oli eronnut, ja häneltä jäi kaksi lasta, poika ja tytär, joista vuonna 1986 syntyneellä tyttärellä on Downin oireyhtymä. Herlinistä tuli kehitysvammatyön merkittävä tukija, ja hänet palkittiin helsinkiläisen Kehitysvammatuki 57:n mitalilla numero 37 vuonna 2001.
Herlinin molemmat polvet murtuivat, ja ne leikattiin hänen jouduttuaan ensin pahoinpidellyksi Helsingissä ja myöhemmin hänen kaaduttuaan Nizzassa.
Niklas Herlin kuoli 10. lokakuuta 2017 äkilliseen sairauskohtaukseen kotonaan Nizzassa Ranskassa.
Šerpat

Šerpat ovat Nepalissa Himalajan vuoristossa asuva kansa. Heidät tunnetaan erityisesti hyvinä vuorikiipeilijöinä. Šerpojen puhuma šerpan kieli kuuluu tiibetiläis-burmalaiseen kieliryhmään.
Šerpat tunnetaan erityisesti Himalajan vuoristoalueen oppaina ja kantajina. Vaikka termiä šerpa käytetään nykyään viittaamaan yleisesti kaikkiin Himalajalla kantajina toimiviin ihmisiin, useat etniset šerpat ovat tarkkoja erosta: etniset šerpat toimivat useammin enemmän oppaina kuin kantajina ja näin ansaitsevat korkeampia palkkioita kuin muut kantajat.
Joidenkin tutkimusten mukaan šerpat ovat maailman parhaimpia kantajia, koska he käyttävät energiaansa tehokkaammin kuin esimerkiksi afrikkalaisnaiset, joita useimmissa tutkimuksissa pidetään tehokkaimpina kantajina. Jotkut šerpat pystyvät kantamaan kaksi kertaa oman painonsa verran tavaraa. Kyky kantaa tehokkaasti painavia kuormia on mahdollisesti kehittynyt šerpojen elintapojen mukaan, koska he usein kantavat yli sadan kilometrin matkoja tuotteitaan myytäviksi kaupunkien toreille ja heidän vähärasvainen ruokavalionsa parantaa hapen hyväksikäyttöä. Šerpoilla oletetaan olevan monia tyypin I lihaskuituja, jotka eivät väsy nopeasti.
Aksel Sandemose

Aksel Sandemose (19. maaliskuuta 1899 – 6. elokuuta 1965), syntyjään Axel Nielsen, oli tanskalais-norjalainen kirjailija. Sandemose syntyi Tanskassa ja asui Norjassa vuodesta 1929 eteenpäin. Nuoruudessaan Sandemose työskenteli muun muassa opettajana, toimittajana, merimiehenä ja metsurina. Hän toimi toisen maailmansodan aikana vastarintaliikkeessä ja joutui pakenemaan Ruotsiin 1941, mutta palasi Norjaan sodan loputtua. 
Sandemose aloitti kirjoittamisen tanskaksi, mutta kirjoitti tunnetuimmat teoksensa norjaksi. Moniin teoksiinsa Sandemose ammensi aiheita lapsuudestaan Tanskan Nykøping Morsissa. Romaanista Pakolainen ylittää jälkensä on peräisin Janten lakina tunnettu säännöstö, joka kuvaa pikkukaupungin lannistavaa ilmapiiriä.
Norwegian Air Shuttle on maalauttanut Sandemosen kuvan yhden Boeing 737-800 -koneensa pyrstöön.
Fabian Langenskiöld (kirurgi)

Fabian Wilhelm Gustaf Langenskiöld (21. maaliskuuta 1886 Viipuri – 25. elokuuta 1957 Sipoo) oli suomalainen kirurgi, joka ansioitui Simo Brofeldtin ohella vammaisten hoidon ja koulutuksen kehittämisessä sekä sairaaloiden suunnittelussa.
Langenskiöld kuului sotilas-, liikemies- ja virkamiessukuun, jonka juuret olivat Porvoossa. Hänen isänsä Gustaf Langenskiöld (1852-1931) oli senaattori.
Hän valmistui lääkäriksi 1913 ja keskittyi aluksi patologiaan ja neurologiaan. Hänen väitöskirjansa vuodelta 1914 käsittelee elävän kudoksen kykyä vastustaa valkuaisen hajoamisessa syntyvien entsyymien vaikutusta. Ensimmäisen maailmansodan aikana hänen kiinnostuksensa suuntautui kirurgiaan, ja hän sai kirurgin pätevyyden 1918. Seuraavana vuonna hän sai kirurgian dosentuurin suoritettuaan joitakin alan tutkimuksia.
Vuonna 1919 Langenskiöldistä tuli Helsingin Diakonissalaitoksen kirurgisen osaston esimies ja vuonna 1931 koko laitoksen ylilääkäri vuoteen 1945 saakka, jolloin hän väistyi kasvaneen työtaakan ja uusien haasteiden vuoksi.
Langenskiöldistä oli 1920-luvulla tullut myös raajarikkoisten hoitolaitoksen ortopedisen sairaalan ylilääkäri ja Föreningen för lyttas väl r.f. –yhdistyksen puheenjohtaja. Hän totesi, että Suomen vammaishuollossa oli suuria puutteita, koska hoitopaikkoja oli vähän ja vammaisten mahdollisuudet saada ammatillista koulutusta ja edelleen työtä olivat heikot. Alan kehittäminen sai vauhtia talvisodan aikana, jolloin Langenskiöld pääsi toteuttamaan keskitettyä vammaishuoltoa. Hänen apunaan oli vuodesta 1940 professori Kalle Emil Kallio. Välirauhan aikana 1940 perustettiin Invalidisäätiö, ja 1943 valmistui Invalidisäätiön sairaala ja ammattikoulu Helsingin Ruskeasuolle. Langenskiöldistä tuli sairaalan ylilääkäri. Koska hän oli osallistunut sairaalan suunnitteluun ja rakentamiseen, hänestä tuli tällä alalla pätevä asiantuntija. Talvisodassa Langenskiöld toimi helsinkiläisistä sairaaloista muodostetun 1. Sotasairaalan päällikkölääkärinä ja jatkosodassa saman sairaalan johtajalääkärinä, lääkintäeverstin (1940) sotilasarvolla. Langenskiöld toimi myös Päämajan lääkintäosaston sotasairaaloiden tarkastajana ja julkaisi sota-aikana erityisesti raaja-amputaatioista.
Sairaalatyön ohella Langenskiöld hoiti myös Helsingin yliopistossa kirurgian dosentuuria. Hän haki professorin virkaa, mutta jäi toiseksi. Vuonna 1948 hän kuitenkin sai ruotsinkielisen professuurin, josta hän eläkkeelle 1953, mutta jatkoi Invalidisäätiön ylilääkärinä kuolemaansa saakka. Hänen poikansa Anders Langenskiöld jatkoi tässä tehtävässä isänsä jälkeen.
Langenskiöldin työ herätti myös kansainvälistä arvostusta. Hänelle myönnettiin ensimmäisenä suomalaisena Lasker Awards-palkinto 1957. Hän oli luottamustehtävissä useissa lääkäreiden ammatillisissa ja tieteellisissä yhdistyksissä. Hänet kutsuttiin 1947 Suomen Tiedeseuran jäseneksi. Hän oli lähes 25 vuotta Helsingin kaupunginvaltuustossa, ja toimi myös liike-elämässä. Hän kuului Andelslaget Varubodenin perustajiin sekä toimi Pohjoismaiden Yhdyspankin hallintoneuvostossa. Hän oli myös Stockmannin hallituksen jäsen ja puheenjohtajana lähes 20 vuotta.