Kenen Helsinki

Teoksen sisältö

Arvostelun pääkohteena Kenen Helsingissä on suuryritysten ja liike-elämän etuja myötäilevä ja asukkaiden tarpeista piittaamaton kaupunki- ja liikennesuunnittelu, päätöksenteon sisäpiiriverkostot ja epäinhimillinen tehokkuusajattelu. Erityistä huomiota saa Helsingin kantakaupungissa tapahtunut katutilan vähittäinen siirtyminen jalankulkijoilta autoille ja hyväkuntoistenkin historiallisten arvorakennusten säälitön purkaminen. Helanderin ja Sundmanin mukaan esimerkiksi yksityisautoilun suosiminen ei perustunut asukkaiden tahtoon tai demokraattiseen päätöksentekoon, mutta kaupungin hallintokoneisto toteutti sitä vaivihkaa kaikesta huolimatta. Teos sisältää runsaasti ”ennen ja jälkeen” -kuvapareja, jotka osoittavat havainnollisesti muutoksen suunnan. Kuvia on kaikkiaan yli 140.
Teoksessa erikseen puituja tapauksia ovat muun muassa hotelli Kämpin ja Kino-Palatsin purkaminen, Helsingin kaupungintalokorttelin raju saneeraus, Sinebrychoffin puiston raivaaminen toteutumattoman rakennussuunnitelman tieltä sekä hotelli InterContinentalin ja hotelli Hesperian rakentaminen niin sanottuun Tykistöpihan kortteliin. Huomiota saavat myös puiden poistaminen vanhoilta puistokaduilta, torialueiden muuttaminen paikoituskäyttöön, keskustan jalankulkutunnelisuunnitelmat, virkistysalueiden kaavoittaminen rakennuskäyttöön sekä vanhojen asuintalojen saneeraus- ja purkamiskeinottelusta seurannut kantakaupungin konttoristuminen ja asuinalueiden eriytyminen.

Reaktiot ja seuraukset

Kenen Helsingin sisältämä poliittisen ja taloudellisen vallankäytön kritiikki teki aikanaan suuren vaikutuksen erityisesti moniin nuoriin ja vasemmistohenkisiin radikaaleihin, joiden on sanottu lukeneen sitä ahmien. Aikalaisista myös muun muassa professorit Matti Klinge ja Sixten Korkman ovat kertoneet teoksen ja sen nostattamien reaktioiden vaikuttaneen merkittävästi ajatteluunsa. Teosta pidettiin radikaalina ohjelmanjulistuksena, vaikka vaatimus vanhojen rakennusten säilyttämisestä oli nähtävissä myös konservativiisena. Kenen Helsinki herätti huomiota myös henkilöimällä syytöksiään tunnettuihin poliittisiin ja taloudellisiin vaikuttajiin. Esimerkiksi Kansallis-Osake-Pankin (KOP) pääjohtajaa Matti Virkkusta syyllistettiin hotelli Kämpin purkamisesta. Virkkunen tiettävästi kommentoi teosta sanomalla ”Perseeni minä tällaisilla kirjoilla pyyhin”.
Teoksen julkaisu käynnisti myös WSOY:n sisällä kiistan kustantamon linjasta. Konservatiivisemmat tahot yhtiön johdossa eivät pitäneet teoksen vasemmistolaissävytteisestä kielenkäytöstä ja KOP:n johtoon kohdistetusta arvostelusta, kun taas yhtiön pääjohtaja Hannu Tarmio puolusti teoksen julkaisua. KOP oli WSOY:n tärkein luotottaja ja pääjohtaja Virkkunen oli kirjan julkaisun jälkeen yhteydessä kustantamon johtoon. WSOY:n hallintoneuvoston jäsen, akateemikko Paavo Ravila kutsui Kenen Helsinkiä häväistyskirjoitukseksi, jonka ”tarkoituksena on valmistaa maaperää vallitsevan yhteiskuntajärjestyksen väkivaltaiselle muuttamiselle”. Mikael Sundmanin mukaan kustantamon johto olisi yrittänyt jopa estää kirjan julkaisun ja vetää sen pois myynnistä. Hän väitti myös, että Tarmio olisi halunnut sensuroida kirjasta kohdan, jossa mainittiin tunnettujen sosiaalidemokraattisten poliitikkojen kuten Mauno Koiviston ja Väinö Leskisen omistuksista Helsinkiin tunneleita rakennuttaneessa Suojakäytävä Oy:ssä. WSOY:n varapääjohtaja Osmo Särkilahti taas oli pyytänyt Suomalaista Kirjakauppaa olemaan asettamatta teosta näkyvästi esille. Kenen Helsinki yhdessä kahden muun kiistellyn yhteiskunnallisen pamfletin kanssa johti vuonna 1972 Tarmion lyhytaikaiseen erottamiseen pääjohtajan paikalta, koska WSOY:n hallintoneuvoston enemmistö katsoi hänen suosineen liikaa nuoria vasemmistoradikaaleja.
Kirjan kirjoittamisen aikaan arkkitehti Helander ja arkkitehtiylioppilas Sundman olivat Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosaston nuoria arkkitehteja. He voittivat yhdessä arkkitehti Pekka Pakkalan kanssa vuonna 1972 suunnittelukilpailun Katajanokan itäosaan rakennettavasta uudesta asuinalueesta. Katajanokan suunnitelmaa on pidetty suomalaisen kaupunkisuunnittelun käännekohtana ja vastareaktiona 1960-luvun tehokkuushenkiselle asuinalueiden suunnittelulle. Sundman palkattiin vuonna 1971 Helsingin kaupunkisuunnitteluvirastoon, jonka palveluksessa hän työskenteli koko lopun uransa. Professoriksi nimitetty Helander perusti oman arkkitehtitoimiston, joka restauroi myöhemmin useita Helsingin historiallisia rakennuksia.