Noita palaa elämään

Taustaa

Waltari on kertonut saaneensa idean näytelmään uutisesta, jonka mukaan Tanskassa oli löydetty suosta hyvin säilynyt seivästetyn naisen ruumis. Nainen oli ilmeisesti tuomittu noitana keskiajalla ja upotettu suohon. Waltari kirjoitti näytelmän helmikuussa 1945 samoihin aikoihin kuin toisenkin näytelmän Gabriel, tule takaisin ja juuri ennen kuin alkoi kirjoittaa Sinuhe egyptiläistä, Panu Rajalan sanoin ”saman luovan innoituksen aallolla”.
Muistelmissaan Waltari kertoo, että alkujaan hänen kiinnostuksensa noita-aiheeseen heräsi Lillehammerissa Sigrid Undsetin kirjastossa Norjan noitaoikeudenkäyntejä käsittelevästä kirjasta. Undset mainitsi muutamia saksalaisia kirjoja, joissa olisi noitavainoista enemmän tietoa. Sen jälkeen hän lainasi aihetta käsitteleviä teoksia Helsingin yliopiston kirjastosta, mutta kaikki tämä tapahtui paljon ennen kuin hän kirjoitti näytelmän.
Alun perin näytelmässä oli vain viisi näytöstä. Kun Waltari tarjosi näytelmää Helsingin Kansanteatteriin, teatterinjohtaja Arvi Kivimaa piti sen loppua liian hurjana ja taikauskoisena ja ehdotti, että Waltari muuttaisi sitä. Waltari kirjoittikin vielä kuudennen näytöksen, jonka mukaan suurin osa näytelmän tapahtumista oli ollut vain painajaista. Jälkikäteen hän oli pahoillaan myönnytyksestä ja uskoi, että alkuperäinen loppu olisi ollut tehokkaampi.
WSOY julkaisi näytelmän erillisenä 1947 ja kokoelmassa Mika Waltarin näytelmät 1999. Se on 1970-luvulla käännetty tšekin ja slovakin kielille.

Teemat

Maaria Koskiluoman mukaan näytelmän teemana on pahuus. Pahuutta edustaa noita Birgit, joka herää henkiin maattuaan suolla surmattuna keskiajalta asti. Birgitin noituuden voima on seksuaalisuudessa, jonka avulla hän saa ihmiset valtaansa. Koskiluoma vertaa häntä Paracelsus Baselissa -näytelmän Dorotheaan. Rajalan mukaan Birgit on kuitenkin kehittynyt eteenpäin Waltarille tyypillisestä, miehiä villitsevästä ja hyväkseen käyttävästä naispaholaisen hahmosta. Hän on viaton sijaiskärsijä, jonka myötä Waltari puolustaa naista, joka on joutunut historiassa sorron ja julmuuksien kohteeksi. Tämä kehitys jatkui Barbaran hahmossa Mikael Karvajalassa. Samalla naiseen kätkeytyy tuntemattomia mahdollisuuksia, vaaroja ja viettelyksiä. Nainen edustaa myös käytännöllisyyttä ja tervettä järkeä, näytelmässä Gretan hahmossa. Miehet ovat helpommin huijattavissa.
Koskiluoman mukaan näytelmä jättää mahdolliseksi myös tulkinnan, että vaikka Birgit paljastuukin hysteerisyyteen taipuvaksi teatterikoululaiseksi, hän voisi sittenkin olla noita. Rajala kiinnittää huomiota siihen, että näytelmässä esitellään lähes oppikirjamaisesti kaikki keskiaikaiset noituuden tuntomerkit nykyaikaisine vastineineen. Alkuperäinen versio päättyi Birgitin yliluonnolliseen katoamiseen, ja tapahtumat esitettiin siinä todenmukaisina, ilman selityksiä. Kuudennessa näytöksessä noituus Rajalan mukaan kuitenkin kielletään ja selitetään loogisesti.
Muistelmissaan Waltari on itse kertonut näytelmän perustuvan ajatukseen, että jotkut ihmiset ”todella ovat eräässä mielessä demoneja, noitia, joihin liittyy selittämättömiä kykyjä”. Toisaalta näytelmä myös esittää haasteen katsojille, kun Hannu sanoo: ”Jokainen meistä on sisimmässään noita.” Noituus asuu ihmisten mielissä, heidän herkästi syttyvissä uskomuksissaan. Tämän ajatuksen taustalla on näytelmän kirjoitusaika, kun toinen maailmansota oli juuri loppumassa ja ihmisen julma ja muuttumaton perusluonne oli juuri paljastunut sekä sodassa että juutalaisvainoissa. Näytelmä halusi varoittaa katsojia. Ihminen ei ole muuttunut, ja sama voi tapahtua uudelleen koska tahansa.
Näytelmässä voidaan nähdä yhteyksiä Waltarin muuhun tuotantoon. Waltari kokeili näytelmässä suurten romaaniensa yliluonnollisia teemoja: se esimerkiksi ennakoi Mikael Karvajalan kuvauksia noitavainoista ja julmista kidutuksista. Rajala yhdistää Noita palaa elämään -näytelmän Gabrieliin, joka on kirjoitettu samoihin aikoihin. Kummatkin näytelmät kuvaavat sitä, millaisen vaikutuksen outo vieras tekee rauhalliseen pikkuyhteisöön, vaikka edellisessä päähenkilönä onkin nainen, jälkimmäisessä mies. Kummassakin näytelmässä on myös samoja teemoja kuin Sinuhessa.

Arvioita

Noita palaa elämään herätti aikoinaan kohua ja keskustelua sekä erikoisen, uniepisodia käyttävän rakenteensa että rohkeaksi koetun vuoropuhelun vuoksi.  Se menestyi teattereissa hyvin heti ilmestymisensä jälkeen, ja siitä tehtiin myös kuunnelma ja elokuva. Panu Rajalan mukaan näytelmä on Waltarin parhaita vakavia komedioita, railakkain toteutus hänelle läheisestä noita-aiheesta. Vaikka teksti on puheliasta ja siinä selitetään asioita liikaa, näytelmässä on myös toimintaa ja suorastaan farssimaisia piirteitä: erotiikkaa, mustasukkaisuutta, väärinkäsityksiä, spiritismiä ja kummittelua. Sitä on luonnehdittu myös eroottiseksi kauhunäytelmäksi.
Myöhemmin näytelmää ei ole esitetty teatterissa kovin paljon. Koskiluoma sanoo syyksi, että noita-symboli ei ole riittävän tehokas eikä monikerroksinen, mutta epäilee osansa olevan myös siinä, että Waltarin noita ei menesty kilpailussa uudempien elokuvien vampyyrien ja humanoidien kanssa. Rajala puolestaan arvelee, että näytelmän mystiikkaa ja ”tieteilevää vuoropuhelua” on kaihdettu.

Esitykset

’’Noita palaa elämään’’ sai kantaesityksensä 23. maaliskuuta 1946 Helsingin Kansanteatterin Koiton näyttämöllä. Sen ohjasi Arvo Lehesmaa. Arvioiden mukaan hän onnistui tuomaan esiin voimakkaan tunnelman ja juonen käänteet, mutta vakava teema jäi huvittavien tapahtumien varjoon. Päärooleissa olivat Sasu Haapanen (Hannu), Aino-Inkeri Notkola (Greta), Vilho Ruuskanen (Kauko) ja Artturi Laakso (paroni Hallberg). Birgitiä esitti Ritva Arvelo, joka ei kuitenkaan suostunut esiintymään kokonaan alastomana ohjaajan toiveista huolimatta. Arvelon jälkeen rooliin tuli Ella Eronen, joka juoksi alastomana näyttämön poikki. Veikkoa esittäneen Tarmo Mannin mukaan se oli ensimmäinen kerta Suomen teattereissa.
Ammattiteattereissa näytelmää on esitetty myöhemmin muun muassa 1985–1987 Jyväskylän kaupunginteatterissa, 1991 Mikkelin Teatterissa ja 1993–1994 Kotkan Kaupunginteatterissa. Sitä on esitetty myös harrastajateattereissa; esimerkiksi Panu Rajala ohjasi sen Vammalan teatterissa vuonna 1998. Vuonna 2008 Waltarin tyttärenpoika Joel Elstelä teki näytelmästä perikunnan luvalla uuden sovituksen, josta viimeinen kohtaus on jätetty pois, ja sitä esitettiin teatteri Beowulfissa Kulosaaressa . Panu Rajalan päiväkirjan mukaan esitys oli reipas ja miltei riehakas, ja lopun poistamisen myötä ”ajoittainen farssi kääntyy tragediaksi”.