Houses of the Holy

Taustaa

Lehdistössä kielteisen vastaanoton saaneen Led Zeppelin III -albumin (1970) jälkeen yhtye oli marraskuussa 1971 julkaissut albumin Led Zeppelin IV. Se menestyi kaupallisesti hyvin ja sai edeltäjäänsä parempia arvosteluja. Albumin on sanottu luoneen suuntaviivat sekä silloiselle että myöhemmälle heavy metalille. Vuoden loppu kului yhtyeen Britannian-kiertueella. 
Vuoden 1972 kiertueen oli määrä alkaa Singaporesta, mutta viranomaiset eivät päästäneet yhtyeen jäseniä maahan heidän pitkien hiustensa vuoksi. Lopulta yhtye kiersi helmikuussa Australiaa ja Uutta-Seelantia. Kiertueen jälkeen kitaristi Jimmy Page ja laulaja Robert Plant kävivät Intiassa ja soittivat paikallisten muusikoiden kanssa, minkä on katsottu vaikuttaneen tulevan albumin äänimaailmaan, erityisesti kappaleeseen ”The Song Remains the Same”. Esimerkiksi Page oli jo pitkään suunnitellut länsimaisen ja intialaisen musiikin yhdistämistä.
Kesäkuussa 1972 Led Zeppelin kiersi Kanadaa ja Yhdysvaltoja. Yhtyeen manageri Peter Grant vaati, että yhtyeen on saatava konserttien tuotoista 90 prosenttia, koska liput myytiin Led Zeppelinin nimellä. Aikaisemmin, 1950–1960-luvuilla, tulot oli jaettu promoottorin ja esiintyjän kesken puoliksi. Uuden sopimuksen myötä Led Zeppelin ansaitsi kiertueista enemmän kuin mikään muu yhtye siihen mennessä. Lokakuussa oli vuorossa toinen Japanin-kiertue. Vuodenvaihteen 1972–1973 Britannian-kiertue oli puolestaan yhtyeen siihen asti laajin. Kiertueeseen kuului 24 konserttia, ja sen 120 000 lippua myytiin loppuun neljässä tunnissa. Maaliskuussa 1973, juuri ennen albumin ilmestymistä, yhtye esiintyi Skandinaviassa ja Manner-Euroopassa. Yleisö otti tulevan albumin kappaleet hyvin vastaan, mikä sai yhtyeen vakuuttuneeksi siitä, että Houses of the Holy olisi suuri menestys.

Äänitykset

Led Zeppelinin kiertuemanagerin Richard Colen ehdotuksesta albumin nauhoitukset aloitettiin The Rolling Stonesin laulajan Mick Jaggerin omistamassa maatalossa Stargrovesissa Englannissa, jossa yhtye käytti Rolling Stonesin liikkuvaa studiota. Suurin osa Houses of the Holyn kappaleista kirjoitettiinkin Stargrovesin harjoituksissa – poikkeuksia ovat Jimmy Pagen tekemät ”Over the Hills and Far Away” ja ”The Rain Song” ja basisti–kosketinsoittaja John Paul Jonesin ”No Quarter”. Äänittäjä Eddie Kramer on muistellut Stragrovesin sessioita lämmöllä:

»He olivat loistavia, innostavia, ihmeellisiä. – – Yleinen fiilis oli loistava. Muistan hyvin näyn, joka avautui äänitysrekan ovista. He kaikki tanssivat nurmikolla ”Dancing Daysin” ottoa kuunnellessaan. Robert, Bonzo, Jonesy ja Jimmy tanssivat vierekkäin vihreällä nurmikolla ja juhlivat tuota uskomatonta juttua, jonka olivat juuri tehneet.» 
(Eddie Kramer, äänittäjä)
Suurin osa albumin kappaleista äänitettiin Stargrovesissa: ”The Song Remains the Same”, ”The Rain Song”, ”Over the Hills and Far Away”, ”Dancing Days”, ”D’yer Mak’er” ja ”The Ocean”. Saman liikkuvan studion avulla äänitettiin myös ”The Crunge” Headley Grangessa sekä ”No Quarter” erikseen Island-studioilla. Kramer äänitti kaikki kappaleet tammi- ja elokuun 1972 välisenä aikana. Kun Led Zeppelinin jäsenet kuuntelivat nauhoja Lontoon Olympic-studioilla, he huomasivat, ettei äänimaailma ollutkaan ollut Stragrovesissa yhtä hyvä kuin Headley Grangen vanhassa talossa, missä yhtyeen kaksi edellistä albumia oli äänitetty. Niinpä uudelleenmiksaukseen Olympic-studioilla ja New Yorkin Electric Lady -studioilla kului kuukausikaupalla aikaa. Miksaajina Olympic-studioilla toimivat Andy Johns ja Keith Harwood ja Electric Ladyssa albumin äänittänyt Eddie Kramer. 
Äänityksissä syntyi myös kappaleita, jotka eivät päätyneet albumille. Yksi niistä on alun perin nimikappaleeksi tarkoitettu ”Houses of the Holy”, joka julkaistiin kuitenkin vasta yhtyeen seuraavalla albumilla Physical Graffiti. Samoin kävi kappaleille ”Black Country Woman” ja ”The Rover”. Oli myös muutamia nimettömiä rytmiraitoja, joista yhtä kutsuttiin nimellä ”Slush”. Kappale ”Walter’s Walk” ilmestyi vuonna 1982 postuumisti albumilla Coda.

Musiikki

Houses of the Holylla Led Zeppelin teki ehkä levytysuransa suurimman tyylinmuutoksen. Albumi on äänimaailmaltaan kirkkaampi ja elävämpi kuin aiemmat Led Zeppelin -albumit, eikä siinä ole niinkään kyse täydellisyyden tavoittelusta, vaan ”revittelystä” ja hauskanpidosta. Neljän ensimmäisen albumin ylevyys ja mahtipontisuus on väistynyt. Onkin sanottu, että tällä levyllä esiintyy yhtye, joka ”tekee juuri niin kuin haluaa”. Blues ja heavy rock ovat yhä läsnä, mutta eivät yhtä hallitsevia kuin ennen. Yhtye kokeilee esimerkiksi funkia ja reggaeta kappaleissa ”The Crunge” ja ”D’yer Mak’er”, ja John Paul Jonesin säveltämä ”No Quarter” on tunnelmaltaan ennenkuulumaton yhtyeen uralla.
Allmusicin Stephen Thomas Erlewinen mukaan Houses of the Holy jatkaa samaa kaavaa kuin edellinen albumi Led Zeppelin IV, mutta on lähestymistavaltaan irrallisempi ja rennompi. Kitaristi Jimmy Pagen folk- ja blues rock -tyylinen soitto luo albumille aiempaa valoisamman ja avoimemman tunnelman. Albumin on sanottu olevan myös epäyhtenäisempi kuin edeltäjänsä.

Tietoa kappaleista

Albumin avauskappale ”The Song Remains the Same” on kunnianosoitus maailmanmusiikille. Kerroksittain soivat kitarat ja korkeaääninen laulu luovat selvästi intialaislaistyylisen vaikutelman. Jimmy Page oli säveltänyt kappaleen alun perin instrumentaaliksi ja antanut sen nimeksi ensin ”The Overture” (suom. alkusoitto) ja sitten ”The Campaign”, mutta se sai lopullisen muotonsa ja nimensä Robert Plantin tekemän sanoituksen jälkeen. ”The Song Remains the Same” on yksi neljästä Pagen ja Plantin ripeästi tekemästä kappaleesta, jotka muodostavat koko levyn perustan. Bluesmaisen ja euforisen ”The Rain Songin” piti alun perin olla jatkoa samaan kappaleeseen kuin ”The Song Remains the Same”, mutta ne erotettiin toisistaan, kun Plant kirjoitti avauskappaleeseen erillisen sanoituksen. ”The Rain Song” kertoo ”rakkauden keväästä”, ja siinä on John Paul Jonesin mellotronilla tekemä orkestrointi. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun Led Zeppelin käytti mellotronia. Folkriffejä sisältävä ”Over the Hills and Far Away” on Pagen säveltämä, ja Plantin sanoituksissa on aforismeja ja arvoituksia. Kappale yhdistelee akustista ja sähköistä musiikkia, mistä oli tullut yhtyeen tavaramerkki. A-puolen päättää spontaani funkparodia ”The Crunge”, jossa tavoitellaan James Brownin soundia. Plant laulaa sekaan myös pätkän Otis Reddingin ”Mr. Pitifulia”. Kappaleen on sanottu kuvastavan hyvin sitä yhdessä tekemisen tunnetta, joka välittyy koko albumilta.
B-puolen avaava rock-kappale ”Dancing Days” on raskaampaa musiikkia kuin edelliset. Se syntyi Bombayn-matkalla korvaan tarttuneen melodian pohjalta. ”D’yer Mak’er” osoittaa Led Zeppelin kiinnostuneen reggae-musiikista ajan hengen mukaan, sillä tyyli oli tuolloin nousemassa suosioon Englannissa. ”D’yer Mak’er” ei ole kuitenkaan parodiaa vaan uusi tulkinta reggaesta. Kappaleen nimi on sanaleikki: kysymys did you make her? äännetään samaan tapaan kuin sana Jamaica. ”No Quarter” on lähinnä Jonesin säveltämä, ja pahaenteisesti soiva piano ja syntetisaattori tekevät siitä albumin ainoan synkän laulun. Plantin tekemät sanat käsittelevät ”viikinkien kuolemanpartiota matkalla kohti saatanallista kohtaloa”. ”No Quarteria” oli alettu tehdä studiossa jo noin kolme vuotta aiemmin, mutta se viimeisteltiin vasta nyt. Siitä muodostui konserttien kulmakivi ja Jonesin bravuuri. Päätöskappale ”The Ocean” on kitaravoittoinen kappale, jota yhtye oli soittanut encorena jo kauan ennen sen levyttämistä. Laulun nimi viittaa Plantin näkemykseen konserttien nuoresta, ”sekopäisestä” yleisöstä, joka keinui lavan edessä kuin vuorovesiaalto. Rolling Stone -lehden Gavin Edwardsin mukaan solisti Plant olisi kuitenkin omistanut kappaleen tyttärelleen. ”The Oceanin” lopussa on doo-wop-tyylistä taustalaulua.

Etu- ja takakansi

Houses of the Holyn kannen suunnitteli Hipgnosis-yhtiön taiteilija Aubrey Powell. Siinä on yksitoista alastonta, esiteini-ikäistä lasta, jotka on kuvattu takaviistosta kipuamassa ylös kukkulan rinnettä. Powell suunnitteli kannen sen jälkeen, kun Jimmy Page oli hylännyt Powellin yhtiökumppanin Storm Thorgersonin luomuksen, jossa oli kuvattuna tennismaila sähköisenä hohtavalla vihreällä tenniskentällä. Page oli suuttunut ja lopettanut yhteistyön Thorgersonin kanssa, kun tämä oli kertonut, että kannen aiheena oli sanaleikki: englanniksi sanat ”maila” (engl. racquet) ja ”melu” (engl. racket) äännetään samalla tavalla. Page ei pitänyt sitä, että Thorgerson vihjasi Led Zeppelinin musiikin olevan melua. 
Aubrey Powell, joka ei ollut kuullut albumin musiikkia, teki tulevasta kannesta kaksi erilaista suunnitelmaa. Niistä toinen olisi vaatinut kuvausmatkaa Peruun ja toinen Pohjois-Irlantiin Giant’s Causeway -nimiselle basalttikivimuodostelmalle. Jälkimmäinen suunnitelma, joka perustui Arthur C. Clarken vuonna 1953 julkaistun romaanin Lapsuuden loppu loppuhuipennukseen, valittiin lopulliseksi kansikuvaksi. Vaikka suunnitelma kävi hyvin kalliiksi, Led Zeppelinin manageri Peter Grant ilmoitti, ettei rahasta tarvitse kantaa huolta. Hän kustansi lentoliput Pohjois-Irlantiin itselleen, kahdelle lapsimallille, kameraryhmälle ja meikkaajalle. Alun perin kuva piti ottaa värifilmille, mutta Powell joutui muuttamaan suunnitelmaa, koska kuvauspaikalla satoi vettä koko työhön varatun viikon ajan. Niinpä kuvat otettiinkin mustavalkofilmille eräänä sateisena aamuna. Lopullinen kuva on kollaasi, joka väritettiin käsin ja koostettiin yli kolmestakymmenestä ruudusta. Kuvauksissa oli vain kaksi mallia, jotka saatiin näin monistettua yhdeksitoista. Powell maalasi lapset kulta- ja hopeavärillä, mutta ihosta tuli lopuksi hyvin vaalean punainen, lähes valkoinen. Powell ajatteli ensin epäonnistuneensa, mutta huomasi sitten värissä olevan ”tiettyä vierasmaalaista hehkua”. Kannen yleisilme sai värierottelun jälkeen oranssin sävyn, eikä muutoksia enää tehty. 
Yhtyeen fanit ovat pitkään spekuloineet sitä, mistä kansikuva kertoo. Sen on epäilty viittavan niin elokuvaan Kirottu kaupunki kuin Pagen okkultistisiin mieltymyksiinkin. Kun Houses of the Holy ilmestyi, kansi herätti pahennusta. Esimerkiksi toimittaja Mat Snow näki kuvassa olevan ”alastomia tyttöjä kiipeämässä vuorelle”, eikä hänen mukaansa kansi viitannut okkultismiin vaan esitti sen sijaan ”esiseksuaalisia ihmisiä seksuaalisessa valossa”. Page on puolestaan sanonut, että kuvan lapset ovat ”pyhyyden taloja” (engl. Houses of the holy). Kansikuva oli vuonna 1973 ehdolla parhaan kansitaiteen Grammy-palkinnon saajaksi. Led Zeppelin – Jättiläisten aika -kirjan kirjoittajan Mick Wallin mielestä Houses of the Holyn kansikuva oli Led Zeppelinin kansikuvista ”toistaiseksi kiehtovin”. Albumi julkaistiin avattavakantisena mallina, jossa etu- ja takakansi muodostivat yhdessä kokonaisuuden. 
 
Alkuperäisessä vinyylipainoksessa ei lukenut yhtyeen tai albumin nimeä. Brittipainoksissa oli kuitenkin kannen ympärillä paperinen vyöte, johon oli kirjoitettu yhtyeen, albumin ja levy-yhtiö Atlantic Recordsin nimi. Ideana oli, että albumin ostaja repäisee sen irti ryhtyessään kuuntelemaan levyä. Vyöte oli viime hetken myönnytys Atlanticille, koska yhtiön mielestä markkinointiin piti panostaa edellislevyä enemmän; Led Zeppelin IV -albumiin ei myöskään oltu kirjoitettu yhtyeen tai albumin nimeä. Toisen lähteen mukaan vyöte lisättiin levyn ympärille siksi, että se peitti lasten paljaat pakarat. Joissain osissa Yhdysvaltoja albumi oli kansikuvansa vuoksi pannassa useita vuosia. 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa julkaistiin CD-painoksia, joihin oli lisätty yhtyeen ja albumin nimi peittämään alaston lapsi. 
Kansikuvan lapset ovat sisarukset Stefan ja Samantha Gates. Stefan Gatesista tuli sittemmin maailmankuulu televisiotoimittaja.

Sisäkansi ja -pussi

Albumin sisäkannessa on kuva, jossa vanhempi miespuolinen hahmo on nostanut lapsen poikittain päänsä päälle. Tämän on katsottu viittaavaan ihmisuhraukseen. Henkilöiden takana on esihistoriallista linnaa muistuttava rakennelma, jonka takaa aurinko on juuri nousemassa. Sisäkannen kuva otettiin samoilla tienoilla kuin etukannenkin, läheisen Dunlucen linnan luona.
Alkuperäiseen sisäpussiin oli kirjoitettu laulujen sanat ja tekijätiedot vanhanaikaisella fontilla. Sanoituksia ei ollut aiemmin painettu Led Zeppelinin leyvjen kansiin, mistä tosin oli poikkeuksena edellislevyllä yksi kappale, ”Stairway to Heaven”. Sanoituksissa oli lukuisia virheitä, ja ”The Oceanissa” oleva viittaus helvettiin oli sensuroitu. Levyn nimi oli ikään kuin maalattu sapluunalla pussin molemmille puolille – yhdelle puolelle normaalisti ja toiselle peilikuvana.

Julkaisu ja vastaanotto

Houses of the Holyn oli tarkoitus ilmestyä elokuussa 1972, mutta ongelmat miksauksessa ja kansikuvan työstössä viivyttivät julkaisua. Atlantic Records julkaisi albumin lopulta 28. maaliskuuta 1973. Se ilmestyi LP-, 8-raita- ja MC-formaateissa. Albumi nousi Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla ykköseksi pudottaen kärkipaikalta pois Elvis Presleyn albumin Aloha from Hawaii: Via Satellite. Levy pysyi listalla kaikkiaan 99 viikkoa, ja sitä oli myyty kultalevyyn oikeuttava määrä 10. huhtikuuta mennessä. Britanniassa albumi nousi ykköseksi heti avausviikollaan 14. huhtikuuta 1973 ja oli kärjessä myös seuraavalla viikolla. Listaviikkoja kertyi kaikkiaan kolmetoista. Houses of the Holy nousi listaykköseksi myös Kanadassa sekä Australian Go-Set-listalla.
Kaikkiaan Houses of the Holy on myynyt Yhdysvalloissa 11-kertaista platinaa, eli yli yksitoista miljoonaa kappaletta. Britanniassa albumia on myyty platinalevyyn oikeuttava määrä, 300 000 kappaletta. Myös Ranskassa ja Saksassa se on ylittänyt kultalevyrajan. Vuonna 2004 Houses of the Holy oli kymmenenneksi myydyin 1970-luvulla julkaistu albumi.
CD-levynä albumi julkaistiin ensimmäisen kerran vuonna 1987. 27. lokakuuta 2014 ilmestyi uusi Jimmy Pagen miksaama remasteroitu versio CD- ja vinyyliformaatissa. Tavallisen version lisäksi ilmestyi Deluxe Edition, joka sisälsi bonuslevyn. Lisäksi julkaistiin boksi, joka sisälsi molemmat versiot sekä CD- että vinyyliformaatissa. Mukana oli myös 80-sivuinen kirja, moniste kansikuvasta sekä latauskortti. Uudelleenjulkaisun myötä Houses of the Holy palasi lukuisten valtioiden listoille. Yhdysvalloissa albumi nousi seitsemän viikon aikana parhaimmillaan sijalle 12.

Kritiikki

Albumi sai ilmestyessään hyvin ristiriitaisen vastaanoton niin kriitikoilta kuin yhtyeen faneiltakin. Erään yhdysvaltalaisen arvostelijan mielestä suurin osa albumin materiaalista oli vain huonoja vitsejä, kun taas Let It Rockin John Inghamin mukaan levy oli todiste yhtyeen ”lisääntyneestä monipuolisuudesta, huumorintajusta ja rikkaudesta, joiden seassa on omahyväisyyttä vain kohtalaisesti.” Billboard totesi omassa arvostelussaan albumin sisältävän intensiivistä rock-materiaalia. Rolling Stone kutsui levyä ”roskaruuaksi” ja ”veteläksi kaasupalloksi”. Kritiikin osasyynä on pidetty sitä, että levyä oli edeltänyt kaikin puolin onnistunut albumi, Led Zeppelin IV, minkä vuoksi odotukset olivat kasvaneet suunnattomiksi. Samoin oli käynyt vuonna 1970, kun Led Zeppelin III ilmestyi. Yhtye itse ilmoitti uuden albuminsa olevan ”taas yksi erävoitto”. Kuitenkin sen saama kritiikki hämmensi yhtyettä, ja se pelkäsi olevansa menettämässä otteensa.
Myöhemmin albumi on saanut hyviä arvosteluja. Allmusicin Stephen Thomas Erlewine antoi sille viisi arvostelutähteä viidestä. Hän kehui erityisesti yhtyeen soittoa ja yksittäisistä kappaleista varsinkin ”The Rain Songia”. Kappaletta ”Over the Hills and Far Away” hän kuvasi vaikuttavaksi metallin ja folkin sulaumaksi. Viisi tähteä albumille antoi myös Rolling Stone -lehden Gavin Edwards. Entertainment Weeklyn Tom Sinclairin mielestä Houses of the Holy on Led Zeppelinin viimeinen ”tinkimätön mestariteos”. Mick Wall sanoo kirjassaan Led Zeppelin – Jättiläisten aika, että albumi on ”äärimmäisen itsevarma, joskin aliarvostettu”. Wallin mukaan ”Over the Hills and Far Away” kuulostaa uudenlaiselta ja tuoreelta, ja ”No Quarterin” hän sanoo olevan John Paul Jonesilta erittäin korkeatasoinen työnäyte. Toisaalta hän pitää ”The Crungea” ”täysin turhana tanssibiisinä, jota ei voi edes tanssia”.

Julkaisun jälkeen

Led Zeppelin jatkoi esiintymiskiertuetta maalis–huhtikuussa 1973 Skandinaviassa ja muualla Euroopassa. Kiertueella oli ongelmia. Erityisesti rumpali John Bonhamin käytös oli hyvin ristiriitaista, ja tällä kiertueella hän saikin uuden lempinimen, The Beast (suom. Peto). Yhtyeen jäsenten huono käytös kiertueilla oli johtanut siihen, että lehdistö alkoi vältellä yhtyettä. Niinpä Peter Grant palkkasi yhtyeen lehdistösihteereiksi Lee Soltersin ja Danny Goldbergin. Yhtyeen lehdistösihteeriksi oli tosin jo kesäkuussa 1972 palkattu B. P. Fallon, mutta Grant koki yhtyeen tarvitsevan enemmän tukea. Rolling Stone -musiikkilehti, joka oli kritisoinut yhtyeen varhaisia albumeja, pyysi sitä turhaan esiintymään kansikuvassa. Yhtye kieltäytyi myös lukuisista televisioesiintymisistä. 
Kun uudet lehdistösihteerit palkattiin, alkoi samalla uusi 33 konsertin Pohjois-Amerikan-kiertue, jonka aikana yhtyeellä oli käytössään ylellinen yksityinen suihkukone, Starship. Eräs syy tähän oli Jimmy Pagen lentopelko, mutta yhtye halusi myös tehdä asemansa selväksi. Hotelleissa Grant vuokrasi yhtyeen käyttöön kokonaisia kerroksia ja osia. Kiertueen aikana toukokuussa Led Zeppelin esiintyi 56 000 ihmiselle Tampa Stadiumilla Floridassa, mikä rikkoi The Beatlesin kahdeksan vuotta vanhan ennätyksen suurimmasta yhden esiintyjän keräämästä yleisöstä. Kolmeen konserttiin New Yorkin Madison Square Gardeniin puolestaan järjestettiin kuvausryhmä. Kyseistä materiaalia käytettiin vuonna 1976 julkaistussa Laulu jää pystyyn -elokuvassa. Enimmäkseen Amerikan-kiertueen ansiosta Led Zeppelinin on kuitenkin sanottu ansainneen vuonna 1973 kaikkiaan 30 miljoonaa dollaria.

Singlet

Yhtyeen kotimaassa Britanniassa ei julkaistu yhtäkään singleä.