google/wiki40b huggingface dataset:
Biopolymeeri

Biopolymeerit ovat eloperäisiä eli orgaanisia polymeereja. Tärkkelys, selluloosa, proteiinit, peptidit, DNA ja RNA ovat kaikki esimerkkejä biopolymeereista, jotka koostuvat monomeereista eli sokerista, aminohapoista ja nukleotideista.

Biopolymeerit ja polymeerit

Toisin kuin tavalliset polymeerit biopolymeerit koostuvat monenlaisista monomeereistä ja muodostavat erilaisia, usein hyvin mutkikkaita rakenteita. Monomeerien (esimerkiksi proteiinissa aminohappojen) järjestys määrää biopolymeerin primaarirakenteen. Biopolymeerin muoto (α-kierteet ja β-laskokset) määrää biopolymeerin sekundäärirakenteen. Tertiäärirakenteella viitataan koko molekyylin avaruudelliseen rakenteeseen. Jokaisella rakenteenosalla on oma merkityksensä biopolymeerin toimintaan. Suurin ero biololymeerien ja keinotekoisten polymeerien välillä on biopolymeerien useimmiten paljon yksinkertaisempi rakenne.

Biopolymeerit luontoystävällisenä materiaalina

Joitakin biopolymeereja, kuten maissin sisältämä proteiini ja polyhydroksibutyraatti (PHB) voidaan käyttää monen keinotekoisen polymeerin tilalla. Biopolymeerit ovat tavallisia polymeereja luontoystävällisempiä, sillä ne hajoavat luonnossa huomattavasti nopeammin (90% 6 kuukaudessa) kuin tavalliset öljyperäiset polymeerit ja hajotessa ne vapauttavat yhtä paljon hiilidioksidia kuin mitä kasvit - joista biopolymeerit tuotetaan - sitovat. Biopolymeereja voidaan valmistaa muun muassa sokerijuurikkaasta, perunasta ja vehnästä. Biopolymeerien valmistukseen voidaan käyttää myös monimuotoiseen metanotrofien ryhmään kuuluvia gramnegatiivisia bakteereja, jotka hapettavat metaania ja tuottavat poly-β-hydroksibutyraattia metaanista, kun niiden kasvualustasta puuttuu jokin ravinne.
Sara Rue

Sara Rue (s. 26. tammikuuta 1979 New York, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka on näytellyt useissa yhdysvaltalaisissa sarjoissa. Näitä ovat muun muassa Teho-osasto, Miehenpuolikkaat, Chicagon lääkärit ja Will & Grace. Lisäksi hän on esiintynyt kauhuelokuvassa Ring vuonna 2002 ja romanttisessa komediassa This Time Around.
Arkin planetaario

Arkin planetaario on vuodesta 1982 lähtien toiminut kiertävä planetaario. Sen omistaja Arvo "Arkki" Kuusela on vieraillut sadoissa kouluissa ja päiväkodeissa. Kuusela on ollut kiinnostunut avaruudesta koko ikänsä ja alkanut harrastaa astronomiaa syksyllä vuonna 1979. Hän jäi eläkkeelle 14. tammikuuta vuonna 2007, mutta tekee edelleen vierailuja.
Rainer Sachse

Ura

Sachse pelasi ensimmäisen pääsarjaottelunsa Dynamo Dresdenin paidassa vuonna 1970. Hän voitti seuran paidassa viisi DDR-Oberligan mestaruutta sekä kaksi FDGB-Pokalin mestaruutta. Sachse pelasi seurassa vuoteen 1980 saakka, jonka jälkeen hän siirtyi Stahl Riesaan. Seuran paidassa hän pelasi kaksi kautta pääsarjassa tehden kaksitoista maalia. Vuonna 1984 hän lopetti ammattilaisuransa.
Sachse edusti DDR maajoukkuetta kaksi kertaa, jonka lisäksi hän pelasi kolme B-maaottelua.
Hans Hartung

Elämä

Hartung syntyi Leipzigissä, Saksassa taiteelliseen perheeseen. Hän arvosti jo varhain nuorena Rembrandtin ja Lovis Corinthin kaltaisten taiteilijoiden teoksia. Vuonna 1924 Hartung pääsi Leipzigin yliopistoon, jossa hän opiskeli filosofiaa ja taidehistoriaa. Hän opiskeli useasti Dresdenin taideakatemiassa, jossa hän jäljensi mestareiden maalauksia. Italian läpi suuntautuneen pyöräilyretken jälkeen Hartung muutti Pariisiin.
Pariisissa Hartung tapasi muita taiteilijoita ja jatkoi tunnettujen mestareiden maalausten jäljentämistä. Vuonna 1928 Hartung vieraili Münchenissä, missä hän opiskeli maalaustekniikkaa Max Doernerin kanssa. Vuonna 1929 Hartung meni naimisiin taiteilija Anna-Eva Bergmanin kanssa. Hartungin töitä oli ensimmäistä kertaa esillä vuonna 1931 Dresdenissä.
Hartungin isän kuoltua vuonna 1932 katkesivat hänen viimeisetkin siteet Saksaan. Hartung ei ollut tervetullut Natsi-Saksaan, sillä hänet leimattiin rappiolliseksi tämän edustaman taidesuuntauksen takia - taiteen joka oli ristiriidassa Natsi-Saksan ideologian kanssa. Vuonna 1935 vieraillessaan Berliinissä Hartungin tarkoituksena oli myydä teoksiaan, kun poliisi yritti pidättää hänet. Hartungin onnistui paeta maasta ystävänsä Christian Zervosksen avustuksella.
Hartungin palattua Pariisiin pakolaisena, Hartung ja hänen vaimonsa erosivat toisistaan ja Hartung masentui. Hänen maalauksistaan tuli entistä abstraktimpia ja ne eivät myyneet hyvin. Hartungin ystävät yrittivät auttaa häntä taloudellisissa ongelmissa ja kuvanveistäjä Julio González tarjosi ateljeensa Hartungin käyttöön. Vuonna 1939 Hartung meni naimisiin Gonzálezin tyttären Robertan kanssa.

Ranskan muukalaislegioonan aika ja kuolema

Joulukuussa 1939 Hartung liittyi Ranskan muukalaislegioonaan. Gestapo varjosti Hartungia ja Ranskan poliisi pidätti hänet seitsemän kuukauden ajaksi. Vapauduttuaan Hartung palasi muukalaislegioonaan mennäkseen taistelemaan Pohjois-Afrikkaan. Hartung menetti jalkansa taistelussa Belfortissa, jonka jälkeen hän sai Ranskan kansalaisuuden vuonna 1945. 1970-luvulla Hartung ja Anna-Eva Bergman menivät uudelleen naimisiin. Hartung kuoli 7. joulukuuta 1989 Pariisissa.
Vaasan Ylioppilasteatteri Ramppi

Vaasan ylioppilasteatteri Ramppi ry on vuonna 1991 perustettu vaasalainen harrastajateatteri, jolla on n. 5-6 ensi-iltaa vuodessa. Vaasan ylioppilasteatteri on valtakunnallisen Ylioppilasteatteriliitto SYTY ry:n jäsen. Ramppi on myös Suomen ainoa virallisesti kaksikielinen ylioppilasteatteri.
Ramppi esiintyy kesäisin Cumulus Tropiclandia -hotellin terassipihalla ja muina aikoina omien esitystensä puitteissa Vaasan keskustassa Hietasaarenkadulla sijaitsevan Leipätehtaan tiloissa. Lisäksi teatteri tuo kutsuttaessa esityksiään myös yksityisisiin tilaisuuksiin.
Vaasan ylioppilasteatteri Ramppi ry:n puheenjohtajana toimii vuonna 2019 Juuso Suihkonen.
Lens (kappale)

Musiikkivideo

Kappaleen musiikkivideo julkaistiin 13. toukokuuta 2013, lähes vuosi singlen julkaisun jälkeen. Musiikkivideon ohjasi Victor Indrizzo. Video on yhdistelmä kohtauksista, joissa Alanis on Israelissa backstagella edellisellä kiertueellaan.
Carl Gustaf Creutz

Carl Gustaf Creutz (Kaarle Kustaa Creutz) (1660 (t. 1661) – 1728) oli kenraaliluutnantti. Hän oli Karjalan ratsuväen ratsumestari Kaarle XII:n sotaretken alkaessa, ja jäi vangiksi Pultavan taistelussa.
Creutz kävi jälkimaailmalle säilynyttä kirjeenvaihtoa puolisonsa kanssa.
Alida Valli

Alida Valli (taitelijanimi Valli, alkup. nimi  Alida Maria Laura Altenburger von Marckenstein-Frauenberg; 31. toukokuuta 1921 Pola, Istria, Italia (nyk. Kroatia) – 22. huhtikuuta 2006 Rooma, Italia) oli italialainen näyttelijä. Hän saavutti menestystä myös kotimaansa ulkopuolella muun muassa rooleistaan Alfred Hitchcockin elokuvassa 2 pisaraa viiniä (1948) ja Carol Reedin elokuvassa Kolmas mies (1949).
Vallin tärkeimpiä palkintoja ovat kaksi David di Donatelloa. Vuoden 1982 palkinnon hän sai elokuvasta La Caduta degli angeli ribelli (1981), toinen palkinto tuli elämäntyöstä vuonna 1991. Vallille myönnettiin vuonna 1997 Venetsian elokuvajuhlilla Kultainen leijona elämäntyöstä, ja hän oli vuonna 1964 ehdolla Golden Globen saajaksi elokuvasta The Paper Man (1963). Hän näytteli myös muun muassa elokuvissa Old Fashioned World (1941) ja Eugenia Grandet (1947).
Alida Valli oli kaksi kertaa naimisissa, hänellä on kaksi poikaa Carlo ja Lorenzo, jotka ovat näyttelijöitä. Hän kuoli Roomassa 84-vuotiaana. Alida Valli on aatelista alkuperää, hänen alkuperäinen nimensä on paronitar Alida Maria Laura Altenburger von Marckenstein-Frauenberg
Eteerinen öljy

Käyttö

Aitoja eteerisiä öljyjä käytetään hajusteina, aromaterapiahoitoihin, kosmetiikkaan, suitsukkeiden valmistamiseen ja joissain tapauksissa myös ruokien ja juomien maustamiseen. Niitä voidaan käyttää myös lääkkeiden ja puhdistusaineiden valmistamiseen.

Ominaisuudet

Noin 10 % maailman kasvilajeista on aromaattisia, eli ne sisältävät ainesosia, joiden tehtävä on suojella kasvia kasvitaudeilta, homeelta, haavoilta ja kuivumiselta.
Eteerisillä öljyillä ryhmänä ei ole tiettyjä, yhteisiä kemiallisia tai lääkkeenomaisia ominaisuuksia.
Eteerisiä öljyjä ei tule sekoittaa esimerkiksi tuoksuöljyn nimellä myytäviin valmisteisiin, jotka ovat synteettisti valmistettujen tuoksuvien yhdisteiden seoksia. Eteerinen öljykin on lukuisten eri yhdisteiden seos, mutta ne ovat kaikki kasvin luontaisesti valmistamia, ei ihmisen sekoittamia.

Turvallisuus

Eteerisiä öljyjä pidetään usein luonnollisina, turvallisina ja hoitavina, vaikka tällaisia ominaisuuksia löytyy vain osasta eteerisiä öljyjä ja nekin ovat toisistaan poikkeavia. Eteeristen öljyjen ominaisuuksien yleistäminen on vaarallista, koska jotkin eteeriset öljyt ovat myrkyllisiä pieninäkin määrinä. 
Kaikki eteeriset öljyt eivät ole turvallisia käyttää, joten niiden ominaisuuksista on otettava selvää ennen käyttöä. Useimmat eteeriset öljyt ovat toksisia liian suurina määrinä tai muuten väärin käytettyinä. Eteeriset öljyt ovat usein todella voimakkaita, eikä niitä pitäisi käyttää iholle laimentamattomana. Suuri osa yleisesti käytetyistä ja turvallisina pidetyistä eteerisistä öljyistä sisältää myös allergeeneja. Eteerisiä öljyjä ei suositella käytettäväksi pienten lasten eikä koskaan vauvojen hoidossa.
Akseli Kaskela

Akseli Kaskela (vuoteen 1927 Akseli Caselius (26. maaliskuuta 1900 Varkaus – 27. toukokuuta 1979 Helsinki) oli suomalaisen liikuntakulttuurin voimahahmo. Hän oli SVUL:n ja Suomen Hiihtoliiton puheenjohtaja sekä sosiaalineuvos.

Ura

Kaskela oli kiinnostunut paitsi ammattilaisurheilusta, myös kunto- ja työpaikkaliikunnan kehittämisestä. Hänellä oli myös henkilökohtaisia saavutuksia urheilussa, kuten korkeushypyn akateeminen mestaruus. Hänen harrastuksiinsa kuuluivat muun muassa hiihto, pesäpallo, uinti ja jalkapallo. Vuonna 1919 Kaskela voitti kahdensadan kilpailijan joukosta Sortavalan Suojeluskuntapiirin 25 kilometrin marssikilpailun kantamuksinaan 15 kilogrammaa hiekkaa ja 150 patruunaa. Kaskela oli niin ikään innokas hiihtovaeltaja Lapin tuntureilla. Hänen lähtökohtansa oli kansallinen ja kansanterveydellinen: "Kansalaisten piti liikunnassa kokea riemastuttavia elämyksiä, mutta tuntea samalla toimivansa Suomen kansan parhaaksi." Kaskela toimi 1920-luvulla Suojeluskuntain Yleisesikunnan urheilutarkastajana, jonka jälkeen hän siirtyi Heinolan maalaiskunnan Vierumäelle perustetun Suomen urheiluopiston ensimmäiseksi rehtoriksi vuosiksi 1928–1939. Olympiavuonna 1932 Akseli Kaskelasta tuli myös Suomen Urheilulehden vakituinen toimittaja vajaan vuoden ajaksi. Kaskelasta tuli vuonna 1941 Suomen Työnantajain Keskusliiton (STK) urheiluasiamies. Tässä tehtävässä hänen tavoitteenaan oli Suomen urheilun ja liikuntaelämän säilyttäminen kansallismielisten voimien käsissä.
Toisen maailmansodan jälkeen Kaskelasta tuli SVUL:n ensimmäinen varapuheenjohtaja, jolloin hän toimi usein V. A. M. Karikosken sijaisena, koska tämä päätoimessaan STK:n toimitusjohtajana joutui toimimaan tiiviisti ajankohtaisissa työ- ja palkkariidoissa. Kesällä 1947 SVUL:n ensimmäisissä Suomen Suurkisoissa Kaskela toimi järjestelytoimikunnan puheenjohtajana. Vuodesta 1949 alkaen Kaskela valittiin SVUL:n mandaatilla Suomen olympiakomitean johtokuntaan. Vuonna 1956 hänestä tuli SVUL:n hallituksen, entisen johtokunnan, varapuheenjohtaja ja vuonna 1963 puheenjohtaja vuoteen 1969 asti. Suomen Hiihtoliiton puheenjohtajana Kaskela toimi vuosina 1954–1960. SVUL:n puheenjohtajuudesta Kaskela luopui vuonna 1971.
Akseli Kaskelalla oli 1950-luvun loppupuoliskolla useita erimielisyyksiä Suomen tasavallan presidentti Urho Kekkosen kanssa. Vastakkainasettelu kärjistyi, kun presidentti Kekkonen toimi välittäjänä vuoden 1960 Rooman kesäolympialaisten olympiaedustuksessa, koska SVUL:n ja TUL:n sopimukseton tila oli estämässä TUL:n urheilijoiden mukaantulon olympiajoukkueeseen. Neuvottelut ajautuivat umpikujaan; tässä yhteydessä Kaskela ja presidentti Kekkonen leimautuivat toistensa urheilupoliittisiksi vastustajiksi.

Perhe

Akseli Kaskelalla oli viisi veljeä ja kuusi siskoa. Hänen ensimmäinen aviopuolisonsa oli Elna Routamo (1926–1937; liitto päättyi puolison kuolemaan). Toinen puoliso oli Irma Aurora Augusta Aarra (naimisiin 1938). Kaskelalla oli neljä lasta: Kaarina (1927), Ritva (1929), Mauri (1933) ja Leena (1939).
Keskiyö hyvän ja pahan puutarhassa (elokuva)

Vastaanotto

Arvostelijat ovat olleet melko yksimielisiä siitä, että romaanin elokuvasovitus ei ollut kovin onnistunut.
AMIA:n pommi-isku

Räjähdys

Itsemurhapommittaja räjäytti autopommin juutalaisen AMIA-järjestön rakennuksen edessä. Pääepäiltynä pidetään Hizbollahia. Tekotapa oli samanlainen kuin pari vuotta aikaisemmin tehdyssä iskussa Israelin suurlähetystöä vastaan, josta Hizbollahin alainen Islamilainen Jihad -järjestö otti vastuun.

Tutkinta

Interpol julkaisi 15. maaliskuuta 2007 etsintäkuulutuksen kuudesta iskusta epäillystä, jotka ovat Imad Fayez Mughniyah, Ali Fallahijan, Mohsen Rabbani, Ahmad Reza Asghari, Ahmad Vahidi ja Mohsen Rezai.
Entinen tutkijaryhmän jäsen Claudio Lifschitz väitti joutuneensa tiedustelupalvelun agenttien sieppaamaksi ja kiduttamaksi.
Pietarsaaren keskuskenttä

Ominaisuudet

FF Jaron noustua Veikkausliigaan kaudeksi 2002 kenttää on kunnostettu ahkerasti, jotta se täyttäisi Veikkausliigan olosuhdeohjelman vaatimukset. Kaukolämmöllä lämmitettyä kenttää kiertää kahdeksan tartan-pinnoitettua juoksurataa. Pelikentän koko on 100 x 64 metriä. Keskuskentän pääkatsomo on katettu ja se vetää noin 2 000 katsojaa. Pääkatsomon lisäksi kentällä on siirrettäviä katsomoita.
Kenttä on valaistu Veikkausliigan vaatimusten mukaisesti 800 luxin keinovaloin. Kuriositeettina mainittakoon, että kyseiset valot ovat Jaron perustaman osakeyhtiön Jakobstads Ljusservice AB:n (jonka osakekannan seura omistaa kokonaisuudessaan) rahoittamat, vaikka ne sijaitsevatkin kunnallisella urheilukentällä.

Konsertit

Toto esiintyi keskuskentällä 5. heinäkuuta 2013. keikalle myytiin lähes 9 000 lippua, mikä on keskuskentän yleisöennätys. Aiempi ennätys oli Veikkausliigan pelissä noin 5 600 katsojaa. Scorpions esiintyi kenttä 1. elokuuta 2015. Keskuskentällä järjestettiin Pietarsaari Open Air 12. heinäkuuta 2019. Tapahtumassa esiintyivät Whitesnake, Europe, Skindred, Brother Firetribe, sekä One Desire. Pietarsaari Open Airin järjesti RH-Entertainment Oy. Festivaali keräsi yli 7 000 kävijää. Festivaali järjestetään myös vuonna 2020, jos sopivat pääesiintyjät löytyvät.

Ennätykset

Katsojaennätys 5 611 on Veikkausliigan kauden 2007 Pohjanmaan paikallisottelusta FF Jaro–VPS. Entinen ennätys ylittyi 21. heinäkuuta pelatussa ottelussa lähes 1 300 katsojalla.
Veli Krogerus

Veli Erkki Krogerus (23. joulukuuta 1915 Konginkangas – 5. helmikuuta 1987 Helsinki)  on suomalainen professori. Hän toimi Helsingin yliopiston farmasian teknologian professorina 1966–1978.
Krogerus valmistui filosofian kandidaatiksi 1947, proviisoriksi 1949 ja filosofian tohtoriksi 1964. Hän oli Helsingin yliopistossa farmaseuttisen kemian assistenttina vuodesta 1946 ja farmasian teknologian opettajana 1955–1957 sekä Lääkintöhallituksen apteekkineuvoksena vuosina 1957–1966. Krogerus edisti lääketurvallisuuden kehittämistä. Hän oli Suomen Farmaseuttisen yhdistyksen puheenjohtaja vuosina 1964–1974.
Benjamin Whichcote

Benjamin Whichcote (1609–1683) oli englantilainen Cambridgen platonisteihin kuulunut filosofi ja teologi sekä Cambridgen yliopiston King's Collegen rehtori. Hän syntyi Stokessa Shropshiressä. Whichcote aloitti opinnot Cambridgen Emmanuel Collegessa vuonna 1628 ja sai diakonin- ja pappisvihkimyksen vuonna 1637. Hän toimi sekä kirkon että yliopiston viroissa.
Whichcote vastusti puritanistista käsitystä ihmisen täydellisestä turmeltuneisuudesta ja omaksui semipelagiolaisen näkemyksen, jonka mukaan ihmiset ovat "järjen lapsia" eivätkä siten luonnoltaan täydellisen turmeltuneita. Hän katsoi, että jotkut uskontoon liittyvät kysymykset ovat ihmisille mahdottomia ratkaista, ja kannatti siksi uskonnollista suvaitsevaisuutta. Häntä syytettiin uransa aikana mm. arminiolaiseksi, socinolaiseksi ja latitudinaristiksi.
Mikko Piela

Mikko Piela (s. 1956) on suomalainen elokuvakriitikko ja dokumentaristi. Hän kirjoittaa elokuva-arvosteluja Uuteen Suomeen. Hänen tunnetuimpia elokuviaan ovat Maitotilipäivä (1991), joka sai Vaasan Panoramassa lyhytdokumenttien kunniamaininnan sekä Viimeiset liiviläiset? (1995), joka sai vuonna 1996 Anjalankosken elokuvapalkinnon.
Lentsikat 2: Pelastajat

Juoni

Maailmankuulu kilpalentokone Dusty saa tietää vaihdelaatikkonsa olevan vakavasti vahingoittunut, jonka seurauksena hän ei ehkä enää koskaan voi lentää kilpaa. Dusty liittyy lentopalokuntaan, jossa hän tapaa uusia tuttavuuksia. Heidän tehtävänään on sammuttaa metsäpalo ja Dusty saa oppia, mitä todellinen sankaruus on.

Vastaanotto

Elokuvalla on Rotten Tomatoesissa 44 % "mätä" arvosana. Jussi Huhtala totesi Episodissa elokuvan olevan "näyttävä ja viihdyttävä koko perheen animaatio, jossa on kekseliäitä hahmoja ja lennokkaita kohtauksia" ja antoi arvosanaksi 3/5. Myös Tuomas Riskala antoi Iltalehdessä arvosanaksi 3/5 ja totesi elokuvan olevan "perushyvää lastenviihdettä, joka ei räjäytä mielikuvitusta mutta ei myöskään turruta sitä".
Game Over (televisio-ohjelma)

Vito

Vito oli liikuteltava ihmisen kokoinen nukke, jolla oli kumiset kasvot. Sen päätä ja käsiä pystyttiin liikuttamaan sekä kasvojen ilmeitä muokkaamaan hieman. Viton liikuttajina toimivat Alex Ojasti ja Arttu Harkki: Ojasti seisoi nuken takana mustassa asussa ohjaten käsiä, ja Harkki piti kättään nuken suussa liikuttaen sen suuta. Ojasti ja Harkki olivat ennen ohjelman alkamista käyneet kurssin nuken ohjaamisesta Saksassa. Vaikka vastaavanlaisia ohjelmia oli tehty jo aiemmin, Game Over oli ensimmäinen, jossa nukkejuontoa tehtiin suorassa lähetyksessä.
Vito oli puhelias hahmo, joka oli lasten ja nuorten suosiman ohjelman juontajaksi myös melko räväkkä. Sillä oli ohjelmissaan tapana keksiä lennosta sutkauksia. Se myös usein kehui naispuolisia vieraitaan ja hieman flirttailikin heidän kanssaan.
Game Overin lisäksi Vito juonsi ilta-aikaan esitettyä keskusteluohjelmaa Viton vieraat, jota tehtiin kesällä 1995 kahdeksan jakson verran. Ohjelmat esitettiin myöhäisaikaan MTV3-kanavalla. Viton haastateltavina oli muun muassa Juha Föhr, Peter Fryckman ja vuoden 95 Offshore Ykkösten maailmanmestari Jukka-Pekka Mattila.
Puhtaat valkeat lakanat

Sarjan tekeminen

Tuottaja Solja Kievarin mukaan sarjan roolituksessa käytettiin melko tarkkaa harkintaa ja esille haluttiin tuttujen näyttelijöiden ohella uusia kasvoja. Näyttelijät valittiin Suomessa tuolloin vielä harvinaisten koekuvausten perusteella ja tavoitteena oli löytää sellaiset henkilöt, joiden kautta tuli uskottava tunne oikeasta perheestä. Kievarin mielestä sarjan suosio perustui ratkaisevasti Raija Orasen käsikirjoitukseen, jonka muokkaukseen osallistuivat Orasen ja Kievarin lisäksi ohjaaja Ilkka Vanne ja dramaturgi Elina Halttunen. 
Sarjaan tehtiin ensin 20 osaa, joiden esittäminen alkoi marraskuussa 1993 ja päättyi maaliskuussa 1994. Sarjasta tuli hetkessä erittäin suosittu ja sitä seurasi viikoittain yli miljoona katsojaa. Tuotantoa jatkettiin ja sarjaa tehtiin 20 osaa lisää. Toinen kausi alkoi televisiossa lokakuussa 1994 ja jatkui kevään 1995 puolelle. Pääsiäisenä 5. – 8. huhtikuuta 1996 esitettiin vielä neljä uutta osaa, joihin sarja päättyi. Sarja on uusittu kokonaisuudessaan touko – lokakuussa 1999. 
Kymmenen lisäjakson suunnitelmat sarjaan olivat jo loppusuoralla, mutta suunnitelmat kuitenkin kariutuivat. Näistä tapahtumista Raija Oranen kirjoitti vuonna 1997 julkaistun romaanin Puhtaat valkeat lakanat: Onnela – Varjot, autere ja aamurusko.

Näyttämösovitukset

Raikkaan perheen tarinaa haviteltiin Pyynikin kesäteatteriin vuonna 2007 sarjan näyttelijöihin kuuluneen Ismo Apellin ollessa puuhamiehenä. Ajatuksena oli saada kaikki sarjan alkuperäiset näyttelijät jälleen kokoon. Tässä ei kuitenkaan onnistuttu ja hanke raukesi. Orimattilalainen harrastajateatteri esitti vuonna 2016 Outi Keskevaarin sarjasta tekemää näyttämösovitusta. Kesällä 2018 Puhtaat valkeat lakanat nähdään kahdella näyttämöllä. Tampereen komediateatteri toteuttaa sovituksen, jossa sarjan alkuperäisistä näyttelijöistä on mukana ainakin Juhani Laitala.  Keiteleen Kesäteatteri Pohjois-Savossa tuo Raikkaan perheen tarinan Nilakka-järven rannalle Katja Väänäsen ohjaamana.
Taavi Tainio

David (Taavi) Tainio (25. kesäkuuta 1874 Keuruu – 17. maaliskuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen toimittaja ja poliitikko. Hän oli ahkera työväen oikeuksien puolustaja sekä yksi Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen perustajajäsenistä.

Elämä

Tainion vanhemmat olivat mäkitupalainen Heikki Kaletoin ja Maria Kaletoin. Tainio jäi orvoksi, mutta kävi kansakoulun ja oppikoulua kolme luokkaa, minkä jälkeen hän työskenteli kirjakauppa-apulaisena Weilin & Göösillä Jyväskylässä 1889–1893, varastokirjanpitäjänä Helsingissä 1893–1896 sekä lankkumaalarina Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa 1896–1899.
Tainio oli Länsi-Suomen Työmiehen toimitussihteerinä Turussa 1899–1900 ja toimi agitaattorina ja puhujana 1900–1903. Vuonna 1904 hänet pidätettiin kutsuntalakkoihin yllyttämisestä. Tainio siirtyi sitten Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi 1904–1906 Amerikan Suomalaisen Työmiehen, Pohjan Tähden ja Raivaajan toimittajana sekä luennoitsijana. Vuonna 1906 hän palasi Suomeen ja oli Länsi-Suomen Työmiehen (huhtikuusta 1906 Sosialisti) päätoimittajana Turussa 1906–1907 sekä 1908 ja tämän jälkeen kansankeittiön omistajana Turussa 1909–1914. Tänä aikana hän oli kahdesti vankilassa, 1909 sakramentin pilkasta ja majesteettirikoksesta vuosina 1913–1914.
Tainio muutti taas Yhdysvaltoihin, jossa hän toimi luennoitsijana 1914–1916. Suomeen paluun jälkeen hän oli Savon Työmiehen päätoimittajana Kuopiossa 1917–1918. Hänet pidätettiin vuonna 1918 sisällissodan aikana ja tuomittiin neljäksi vuodeksi vankeuteen, mutta armahdettiin, ja hän vapautui jo saman vuoden aikana.
Tainio toimi SDP:n puheenjohtajana vuosina 1903–1905 ja SDP:n puoluesihteerinä vuosina 1918–1926. Hän oli SDP:n kansanedustaja 1907–1909 ja 1911–1914 edustaen Turun läänin eteläistä vaalipiiriä. Suomen itsenäistyttyä hän oli uudelleen edustaja 1922–1927 Kuopion läänin läntisestä vaalipiiristä ja viimeksi 1927–1929 Uudenmaan läänin vaalipiiristä. Vuosina 1926–1929 hän toimi valtion tilintarkastajana.
Tainio suomensi runsaasti yhteiskunnallista ja valtiollista kirjallisuutta ja laati vuonna 1910 lentokirjasen Valtiokirkko säilytettävä. Postuumina ilmestyi vuonna 1929 kokoomateos Puheita ja kirjoituksia.
Tainion puoliso vuodesta 1901, Olga Tainio o.s. Johansson, oli sosialidemokraattisen naisliikkeen aktivisti. Heidän poikansa oli OTK:n sihteeri ja kirjallisuuden suomentaja Tauno Tainio.
Toni Lähteenmäki

Tiina ”Toni” Lähteenmäki (s. 1964) on suomalainen muusikko, joka on toiminut 1980-luvulla rock-yhtye Ilonan lauluntekijänä ja kitaristina. Ilonan lisäksi Lähteenmäki on levyttänyt myös kaksi sooloalbumia: Haaveilen (1990) sekä Tulevaisuuden portti (1996). Lähteenmäki on ollut mukana 1990-luvulla cover-yhtye AllWays+:ssa, jonka muita jäseniä ovat Pia Bos, Sami Ruusukallio ja Aku Syrjä.
Lähteenmäki on ollut naimisissa 1998—2008 muusikko Heikki Silvennoisen kanssa. Heillä on kaksi v. 1992 ja v. 1994 syntynyttä poikaa.  
Nykyään Lähteenmäki on muutamissa bilebändeissä mukana. Lisäksi hän työskentelee satunnaisesti hevostallilla maatalouslomittajana, graafikkona sekä Tuula Lehtisen taiteen parissa assistenttina.
Bantuopetuksen laki

Bantuopetuksen laki vuodelta 1953 oli Etelä-Afrikan säädös, joka määritteli maan mustan enemmistön kouluolot apartheid-järjestelmän aikana. Lain perusteella kaikki oppilaitokset eroteltiin rotujen perusteella. Lain valmistelleen alkuasukasasian ministerin Hendrik Verwoerdin mukaan afrikkalaisille tuli opettaa heidän omaa kulttuuriperinnettään, ja koulujärjestelmän "tulee valmentaa ja opettaa ihmisiä heidän elämänsä mahdollisuuksien mukaisesti". Hallitus sääteli bantukoulutuksen sisältöä, ja koulukirjat sisälsivät yleisesti sellaisia lauseita kuin "Kafferi on varastanut veitsen, tämä kafferi on laiska".