Saksan keisarikunta

Tausta

Saksan yhdistyminen oli tullut poliittiseksi päämääräksi varsin myöhään. Keskiaikana mahtavimmillaan ollutta Pyhää saksalais-roomalaista keisarikuntaa pidettiin sittemmin uuden Saksan keisarikunnan edeltäjänä, mutta itse asiassa nämä kaksi keisarikuntaa olivat luonteeltaan hyvin erilaiset. Ensimmäinen valtakunta, mitä nimeä Pyhästä saksalais-roomalaisesta keisarikunnasta käytettiin, oli ollut vain löysästi yhteen liittyvien ruhtinaskuntien ryhmä, jossa valtiovalta ei yrittänytkään esiintyä kielellisen yhtenäisyyden tai kansallisen tunteen vaalijana. 
Ranskan suuren vallankumouksen aikana vuonna 1789 Saksa oli 350 suvereenin valtion muodostama tilkkutäkki. Bismarck kirjoitti muistelmissaan: ”Ranskan vallankumouksen puhkeamiseen saakka Saksassa ei näkynyt merkkiäkään saksalaisen kansakunnan syntymisestä.” Itse asiassa sellaisia merkkejä voitiin tuskin havaita ennen vuotta 1807. Mutta tuona vuonna Napoleon riisti Preussilta yli puolet sen alueesta Tilsitin rauhassa. Tämä kovakourainen käsittely katkeroitti saksalaisia ja herätti kansallisen tietoisuuden; Ranskaa kohtaan tunnetusta vihasta tuli saksalaisen nationalismin keskeinen tekijä. Saksalaiset isänmaan ystävät kehottivat saksalaisia yhdistymään yhteistä vihollista vastaan. Saksa sai tilaisuuden nousta kapinaan ja irtautua liitosta Ranskan kanssa, kun Napoleonin Venäjän-sotaretki oli päättynyt katastrofiin vuonna 1813. Suuri valloittaja kärsi kirvelevän tappion Leipzigin taistelussa, joka käytännössä sinetöi Napoleonin kohtalon. Saksalaiselle nationalismille tämä oli suuri saavutus, sillä kymmenvuotinen nöyryyttävä alistamisen muisto oli synnyttänyt kansallishengen, joka hälvensi pienet paikalliset kiistat ja ajatus Saksan keisarikunnasta oli alkanut itää.

Hallinto ja politiikka

Saksan keisarikunnassa valtionpäämies oli luonnollisesti keisari. Keisarilla oli huomattavat valtaoikeudet kuten armeijan ylipäällikön asema, auktoriteetti nimittää ja erottaa valtakunnankansleri sekä kutsua koolle ja/tai hajottaa Valtiopäivät. Myös osavaltioiden muodostamalla liittoneuvostolla oli paljon valtaa, kuten keisarin tapaan Valtiopäivien hajottaminen sekä veto-oikeus lainsäädäntöön. Käytännössä suurin osavaltio eli Preussi kuitenkin jyräsi muut osavaltiot päätöksenteossa. Valtiopäivillä oli valtaa valtion varojen myöntämiseen, lakialotteiden tekoon ja niiden hyväksymiseen. Alun perin vaalikausi oli kolme vuotta, mutta vuodesta 1890 lähtien se nostettiin viiteen vuoteen. Äänioikeus oli yli 25-vuotiailla miehillä, minkä lisäksi vaalit olivat yleisiä, yhtäläisiä ja salaisia, mikä oli harvinaista sen ajan Euroopassa.

Teollistuminen

Puuttuvan teknologisen perustan takia Saksa joutui aluksi hankkimaan laitteistoa ja osaamista Isosta-Britanniasta. Saksalaiset oppivat kuitenkin nopeasti ja alkoivat laajentamaan rautatieyhteyksiä eri puolille maata. 1850 Saksa oli jo omavarainen rautateiden rakentamisessa, joka puolestaan lisäsi teknologista osaamista, koulutusta ja terästeollisuuden kasvua. Toisin kuin Ranskassa, tavoitteena oli tukea raskasta teollisuutta hyvillä rautatieyhteyksillä, etenkin Ruhriin, sekä merkittäviin suursatamiin kuten Bremen ja Hampuri. Saksalla oli 1913 maailman toiseksi suurin rautatieverkosto Yhdysvaltojen jälkeen.
Teollisuus eteni dynaamisesti Saksassa ja saksalaiset valmistajat alkoivat vallata kotimaan markkinoita, syrjäyttäen englantilaisen tuontitavaran. Ne alkoivat kilpailla myös ulkomaanmarkkinoilla brittiteollisuuden rinnalla. Erityisen suosion Yhdysvalloissa teki saksalainen tekstiili- ja metalliteollisuus, joka oli vuoteen 1870 ylittänyt englantilaisyritysten tuotannon teknillisellä tehokkuudellaan. Saksasta tuli hallitseva taloudellinen valta mantereella ja oli toiseksi suurin viejämaa Ison-Britannian jälkeen. Teknologisen kehityksen aikana saksan teollistumisessa esiintyi neljä aaltoa: rautatieaalto 1877–1886, väriaineaalto 1887–1896, kemiallinen aalto 1897–1902 ja sähkötekniikan aalto 1903–1918. Saksa investoi enemmän tutkimukseen kuin Iso-Britannia, erityisesti kemianteollisuuteen, moottoreihin ja sähköteollisuuteen. Saksan valta-asema fysiikan ja kemian aloilla toi kolmasosan kaikista Nobel-palkinnoista saksalaisille keksijöille ja tutkijoille. 
Saksan kartellijärjestelmä (Konzerne) voimakkaasti keskitettynä, pystyi tehostamaan pääoman käyttöä. Lisäksi 1871 Saksaan liitetty Elsass-Lothringen oli ranskalaisen teollisuuden pohja, joka auttoi saksalaisen teollisuuden kehittymisessä. 
Vuoteen 1900 mennessä Saksan kemianteollisuus hallitsi maailmanmarkkinoita synteettisellä väriaineellaan. Kolme suurta yritystä: BASF, Bayer ja Hoechst tuottivat satoja väriaineita viiden pienemmän yrityksen kanssa. Vuonna 1913 nämä kahdeksan yritystä tuottivat 90 prosenttia maailman väriaineista ja myivät noin 80 prosenttia tuotannosta ulkomaille. Nämä kolme suurta yritystä oli myös integroitu tuotantoketjun alkupäähän välttämättömien raaka-aineiden tuotantoon. Näin ne laajentuivat muille kemianteollisuuden aloille kuten lääkkeiden, valokuvafilmien, maatalouskemikaalien ja sähkökemian teollisuuden aloille. 
Ensimmäisen maailmansodan alkuun mennessä Saksan teollisuus oli siirtynyt sotateollisuustuotantoon, johon vaadittiin paljon hiiltä ja terästeollisuutta. Kemiallinen tuotanto joutui tuonti kieltoon tai varattiin kemiallisten aseiden kehittämiseen.

Laki

Bismarck aloitti myös ponnistelut yhteisen lainsäädännön luomiselle eri osa-valtioissa, joissa lainsäädännön kehitys oli kulkenut erillään vuosisatoja. Täysin erilainen juridinen historia ja oikeuslaitos aiheutti valtavia ongelmia, erityisesti Saksan sisäisessä kaupassa, vaikka yleiset kauppasopimussäännöt oli otettu käyttöön jo Saksan liiton aikoihin 1861. Vuonna 1871 tuli voimaan yhteinen rikoslaki (Reichsstrafgesetzbuch) ja vuonna 1877 yhteiset tuomioistuinmenettelyt perustettiin (Gerichtsverfassungsgesetz). 1873 perustuslakia muutettiin korvaamaan erilaiset siviililaki menetelmät, joita oltiin historian saatossa peritty Napoleonin Ranskalta 1800-luvun alussa.

Perustuslaki

Keisarikunnan perustuslaki pohjautui kaksikamariselle parlamentille, liittoneuvostolle (Bundesrat) ja valtiopäiville (Reichstag), jotka valittiin yleisillä vaaleilla. Uuden lain säätäminen vaati hyväksynnän molemmissa huoneissa. Liittoneuvosto sisälsi valtioiden edustajat, jotka valittiin äänestysjärjestelmällä joka perustui yhteiskuntaluokkaan ja vaurauteen. Tämä tarkoitti sitä, että vauraammilla luokilla oli aina veto-oikeus lainsäädännössä.

Saksan keisarillinen armeija

Rauhanajan keisarillinen armeija (Deutsches Heer) koostui tarkastusyksiköistä (Armee-Inspektion), Armeijakunnista (Armeekorps), divisioonista ja rykmenteistä. Sota aikana luotiin korkeamman komentotason armeijaryhmä Heeresgruppe.