Peliriippuvuus

Esiintyvyys Suomessa ja muualla

Vuoden 2015 julkistetun laajan väestökyselyn  perusteella rahapeliongelmasta kärsii noin 3 prosenttia (124 000 henkilöä) suomalaisesta aikuisväestöstä. Rahapeliriippuvuus, joka on rahapeliongelman äärimmäinen muoto,  koskettaa suurin piirtein joka kolmatta ongelmapelaajaa (noin 1 % väestöstä).
Muissa Pohjoismaissa rahapeliriippuvuuden esiintyvyys vaihtelee Tanskan 0,3 %:sta Ruotsin 1,2 %:iin . Euroopassa peliongelmasta kärsivien määrä vaihtelee maittain 0,5:n ja 3,0:n % välillä, USA:ssa ongelmapelaajien määrä oli vuonna 2008 2,3 %.

Rahapeliriippuvuuden kehittyminen, riskitekijät ja muut oireet

Rahapeliongelman ja peliriippuvuuden syntymekanismi on yksilöllinen: osalle ongelma alkaa viattomasta viihdepelaamisesta ja aiheuttaa näin myös muita ongelmia, osalle taas elämyksellinen uhkapelaaminen tarjoaa pakokeinon jo olemassa olevista ongelmista ja on täten yksi lisä ongelmien kirjoon. Yhtä ainoaa yleisesti hyväksyttyä kokoavaa teoriaa pelaamishäiriön etiologiasta ei ole olemassa.  
Kansainväliset ja kotimaiset tutkimukset kuitenkin viittaavat siihen, että peliriippuvuuden syntyyn vaikuttaa ympäristötekijöiden ohella perinnöllinen alttius ja häiriöt aivojen välittäjäainetoiminnoissa.

Rahapeliongelman kehittymiseen vaikuttavat tekijät

Ongelman kehittymiseen vaikuttavat tekijät voidaan eritellä viiteen luokkaan: sosiokulttuurisiin tekijöihin, neurobiologisiin tekijöihin, psykologisiin tekijöihin, oppimistekijöihin ja kognitiivisiin tekijöihin. 
Sosiokulttuurisiin tekijöihin kuuluu pelaamisen yhteiskunnallinen hyväksyttävyys, joka on yhteydessä rahapelien tarjontaan ja sitä kautta myös rahapelaamisen määrään. Mitä enemmän yhteiskunnassa pelataan, sitä enemmän esiintyy myös ongelmallista pelaamista.
Neurobiologisilla tekijöillä on osoitettu olevan vaikutusta rahapeliongelman kehittymiseen: dopamiinin aineenvaihdunta aivojen mielihyväkeskuksessa on havaittu keskeiseksi altistajaksi toiminnallisissa riippuvuushäiriöissä.
Myös psykologisilla tekijöillä on tärkeä vaikutus rahapeliongelman synnyssä. Suurin osa peliriippuvaisten hoitomuodoista perustuu psykologien kehittämiin menetelmiin, kuten psykodynaamisiin terapioihin, kognitiivis-behavioraalisiin menetelmiin ja motivoivaan haastatteluun.
Oppimisteorioiden mukaan pelaamisessa on kyse mallioppimisesta, positiivisesta ja negatiivisesta vahvistamisesta, tunteista ja tunnesäätelystä sekä jännityksestä. 
Kognitiivisiin tekijöihin kuuluvat muun muassa rahapelaamiseen liittyvät kognitiiviset vääristymät (kts. diagnoosi) sekä impulsiivinen persoonallisuus. Myös perinnöllisillä alttiuksilla on tutkimusten mukaan nähty olevan vaikutusta. 
Näiden lisäksi peliongelmalle altistavat monenlaiset yksilölliset riskitekijät, kuten esim. elämänhistoria, pelihistoriaan liittyvä suuri yksittäinen voittokerta, taloudelliset ongelmat, oman rahapelikulutuksen seuraamattomuus, elämänkriisit tai menetykset, yksinäisyys, elämän kokeminen merkityksettömäksi, mielekkään tekemisen puute ja traumaattiset kokemukset elämässä. Varhain aloitettu rahapelaaminen on eräs suurin yksittäinen riskitekijä myöhemmälle ongelmapelaamiselle.
Tutkimusten mukaan nopeatempoiset pelit, voiton suuri todennäköisyys ja mahdollisuus käyttää voitetut rahat heti uudelleen lisäävät riskiä ajautua peliongelmiin. Esimerkiksi lotto on hidastempoinen peli ja aiheuttaa pelaajille harvoin ongelmia, mutta nopeatempoiset rahapeliautomaatit on havaittu varsin koukuttaviksi peleiksi. Myös rahapelien näyttävä ulkonäkö, erilaiset ääni- ja valotehosteet sekä läheltä piti -tilanteet (jossa pelaaja ”melkein” voittaa) houkuttelevat usein pelaamaan lisää.

Ongelmapelaajan samanaikaisoireet

Ongelmalliseen rahapelaamiseen liittyy usein myös muita samanaikaisongelmia: velkaantumis-, ihmissuhde- ja työpaikkaongelmia, minäkuvan muuttumista sekä erilaisia päihde- ja mielenterveysongelmia. Myös stressi, hermostuneisuus, ahdistus ja masennus ovat ongelmapelaajalle melko tyypillisiä. Ongelmapelaajilla esiintyy myös keskivertoa enemmän persoonallisuus-, tarkkaavaisuus- ja ylivilkkaushäiriöitä sekä itsemurha-alttiutta. Rahapeliriippuvaisilla on havaittu tavanomaista useammin myös muita impulssikontrollin häiriöitä, kuten ostovimmaa ja pakonomaista seksuaalikäyttäytymistä.

Rahapeliongelman mittaaminen

Suomessa käytetään tällä hetkellä neljää mittaria rahapeliongelman tunnistamiseen. Nämä mittarit ovat kahden kysymyksen Lie/Bet, uusimpana käyttöön otettu BBGS sekä näitä kahta mittavammat SOGS ja PGSI.

Rahapeliongelman ja -riippuvuuden väestötason mittaaminen

Väestötutkimusten lisäksi South Oaks Gambling Screen (SOGS) -mittaria käytetään myös kliinisessä työssä diagnostisointiin. SOGS sekä sen pohjalta kehitetty SOGS-R pohjautuvat DSM-luokituksen eri vaiheisiin. SOGS on käytetyin rahapeliriippuvuuden tunnistamismenetelmä eri puolella maailmaa. SOGS-R on laajempi kuin SOGS siten, että sen perusteella saadaan selville sekä nykyiset että mahdolliset aikaisemmat rahapeliongelmat.
PGSI (Problem Gambling Severity Index) on kehitetty vastapainoksi SOGS ja DSM-IV kriteereille tavoitteena paremmin mitata väestötason rahapeliongelmia ja myös tunnistaa paremmin rahapeliongelman eri asteita.

Seulontatyökalut

Seulontatyökalut on kehitetty terveydenhoidon henkilökunnan käyttöön. Niiden tehtävänä on nopeasti ja lyhyesti selvittää, kärsiikö heille hakeutunut asiakas mahdollisesti myös peliongelmasta.
BBGS on lyhytseula rahapeliongelman tunnistamiseen. Se mittaa rahapeliongelmaa viimeisen vuoden aikana vieroitusoireiden, valehtelun ja taloudellisten ongelmien näkökulmista. Lie/Betin tavoitteena on erotella ongelmapelaajat niistä, joille pelaamisesta ei aiheudu ongelmaa. Kysymykset mittaavat peliongelmaan liittyvää salailua ja rahankäyttöä. Lie/bet on DSM-V -kriteerien perusteella rakennettu lyhytseula, joka sisältää kaksi kysymystä: myöntävä vastaus vähintään toiseen merkitsee, että asiakkaalla saattaa olla peliongelma. Tällöin asiaa on selvitettävä tarkemmin ja arvioitava asiakkaan tarvitsemien palvelujen tarve.

Rahapeliriippuvuuden lääketieteellinen diagnosointi

Euroopassa on ensisijaisesti käytössä Maailman terveysjärjestön International Statistical Classification of Diseases -tautiluokitus (ICD-10), jossa psykiatrinen pelaamishäiriö luokitellaan käytös- ja hillitsemishäiriöihin kuuluvaksi pelihimoksi (luokka F63.0). Pelihimo-diagnoosin kriteereitä ovat tämän tautiluokitusjärjestelmän mukaan mm. seuraavat: pelaamisjaksoja on vähintään kaksi vuodessa, pelaaminen jatkuu haitoista riippumatta, henkilöllä on voimakkaasta tarpeesta johtuva kyvyttömyys lopettaa pelaamista ja pelaamiseen ja peliympäristöön liittyvät mielikuvat hallitsevat henkilön ajattelua.
American Psychiatric Associationin luoma DSM on toinen kansainvälisesti käytössä oleva tautiluokitusjärjestelmä. Toukokuussa 2013 ilmestyi DSM-V (5. painos), jossa käsite patologinen pelaaminen muutettiin rahapeliriippuvuudeksi. Ennen rahapeliriippuvuus oli kuulunut impulssikontrollin häiriöiden luokkaan yhdessä mm. kleptomanian, pyromanian ja karvojen nyppimishäiriön kanssa, mutta uudessa luokituksessa rahapeliriippuvuus siirrettiin käyttäytymis- ja hillitsemishäiriöiden (päihde- ja addiktiohäiriöiden) luokkaan. Rahapeliriippuvuus oli ensimmäinen ja toistaiseksi ainoa ei-kemiallinen riippuvuus, joka sisällytettiin tähän luokitukseen. Nettiriippuvuutta harkittiin myös luokitukseen, mutta ainakaan vielä toistaiseksi sitä ei sisällytetty. Uudesta riippuvuusluokituksesta keskustellaan kriittiseenkin sävyyn. Mihin riippuvuuksien raja vedetään, suuntaako lääketeollisuus entistä enemmän voimavaroja addiktiolääkkeiden kehittelyyn ja laajenevatko terapiamarkkinat, kriitikot kyselevät.

Rahapeliriippuvuudesta toipuminen ja hoitojärjestelmä

Vuonna 2011 Australiassa julkaistiin ensimmäinen laaja tutkimukseen perustuva suositus rahapeliriippuvuuden seulontaa, arviointia ja hoitoa varten. Suosituksen mukaisesti lyhytkestoinen terapeutin ohjaama kognitiivis-behavioraalinen terapia ja sen rinnalla tarvittaessa tarjottava lääkehoito sekä motivoiva haastattelu ovat tämänhetkisen tutkimustiedon valossa tehokkaimmat lähestymistavat rahapeliriippuvuuden hoidossa.
Rahapeliriippuvuuden hoidossa avainasemassa ovat sairauden varhainen toteaminen ja hoitoon ohjaus. Kansainvälisesti sovelletaan kognitiiviseen käyttäytymisterapiaan (KBT) perustuvia lähestymistapoja. KBT on tutkimusnäytön perusteella rahapeliriippuvuuden lupaavin hoitomuoto. Myös lääkeaineita on kokeiltu: keskushermoston mielihyväjärjestelmään vaikuttavat opiaatinsalpaajat näyttävät vähentävän erityisesti voimakasta rahapelihimoa. Ne toimivat sitä paremmin, mitä vaikeammasta rahapeliriippuvuudesta on kyse.
Koska syitä rahapeliongelman synnylle on monia ja ongelman vaikeusaste vaihtelee, myös mahdollisia toipumispolkuja ongelmasta eroon pääsemiseksi on lukematon määrä. Monet toipuvat myös ilman apua.
Peliongelmaa hoidettaessa alkukartoitus on tärkeää, sillä asiakkailla on usein muitakin mielenterveyteen, taloudelliseen selviytymiseen tai riippuvuuksiin liittyviä ongelmia. Ongelman moniulotteisuus asettaa haasteita hoidolle.

Hoidon hakua ehkäisevät asiat

Monet henkilökohtaiset syyt, kuten häpeä ja pelko leimautumisesta sekä maantieteelliset etäisyydet estävät rahapeliongelmaisia hakemasta apua: muutamien tutkimusten mukaan vain 7–12 % peliriippuvaisista oli etsinyt apua rahapeliongelmaansa. Myös se, että perinteisiä terapia- ja tukimuotoja rahapeliriippuvuuden hoitoon ei ole Suomessa kaikkialla tarjolla, hoitojonot ovat paikoin pitkiä ja rahapeliongelman tuntevista terapeuteista on puutetta, aiheuttaa ongelmia ja usein viivästyttää ihmisten hoitoon hakeutumisesta tarpeettomasti.

Hoitojärjestelmä Suomessa

Suomessa ei ole rahapeliongelmien hoitoon kehitettyä erityistä hoitojärjestelmää. Rahapeliongelmaa hoidetaan Suomessa sekä päihde- että mielenterveyspalveluissa. Ongelman vuoksi voi hakeutua hoitoon A-klinikoille, mielenterveystoimistoihin, kriisikeskuksiin, sosiaalitoimistoihin, terveyskeskuksiin, seurakuntien diakoniatyöntekijöille, psykiatrian poliklinikoille, laitoshoitoon ja vertaisryhmiin. Suurimmaksi osaksi avohoitoa on julkisella sektorilla järjestetty A-klinikoiden kautta. 
Useissa kaupungeissa kokoontuu myös GA-ryhmiä (Gamblers Anonymous) ja muita vertaistukea tarjoavia ryhmiä. Vuonna 2010 aloitti pääkaupunkiseudulla valtakunnallisia ja alueellisia palveluita peliriippuvaisille, ongelmapelaajille sekä heidän läheisilleen tarjoava Peliklinikka. Erilaiset sosiaalialan järjestöt ovat myös kunnostautuneet palveluiden kehittäjinä.
Peliongelman hoitoon on kehitetty myös virtuaalisia tukipalveluita (neuvonta, seulontatyökalut ja testit, oma-apu, virtuaaliset vertaistukiryhmät ja virtuaaliterapia), joita Suomessa tarjoaa Peluuri-palvelukokonaisuus.