google/wiki40b huggingface dataset:
Lyhyeksi myynti

Lyhyeksi myynti (myös shorttaus engl. short selling tai pelkkä short, ylimyynti) tarkoittaa arvopapereiden myymistä, vaikka ei omistakaan niitä. "Lyhyt" on oikeastaan käännösvirhe, sillä se tulee englannin sanasta short, joka ei tässä tarkoita lyhyttä vaan vajaata. Sana ei viittaa operaation ajalliseen kestoon.
Lyhyeksi myyjä odottaa kurssien laskevan ja voivansa sitten ostaa osakkeet takaisin halvemmalla. Jos kurssit nousevatkin, lyhyeksi myyjä häviää. Myyjä lainaa tai vuokraa arvopaperit myyntihetkellä välittäjältä tai toiselta sijoittajalta.
Lyhyeksi myynnin on uskottu jyrkentävän osakekurssien vaihteluita, ja osakerahastoissa on lyhyeksi myyntiä koskevia kieltoja.
Naked short on tapa, jossa lyhyeksi myyjä myy osakkeita, joita ei ole lainattu tai vuokrattu myyntihetkellä.
Kuuluisa lontoolainen lyhyeksi myyjä, Simon Cawkwell, ansaitsi tunnissa 320 000 euroa hyödyntämällä lokakuun 2008 pörssikriisiä ja myymällä lyhyeksi.

Lyhyeksi myynnin mahdolliset edut

Sijoittajan kannattaa shortata, kun hän huomaa yrityksen liian kalliiksi, esimerkiksi löytää yrityksen taseen ulkopuolisia riskejä kuten ympäristövastuita ja sosiaalisia ongelmia. 
Shorttaamalla sijoittaja estää kurssia nousemasta tarpeettoman korkeaksi ja takaisinostaessaan hän estää kurssia laskemasta vieläkin alemmaksi. Näin hän vähentää kurssiheilahtelua, lisää markkinoiden vakautta ja likviditeettiä. 
Shorttaus toimii kuten "kanarialintu hiilikaivoksessa": se paljastaa ja pysäyttää kestämättömän toiminnan aikaisemmin ja siten vähentää vahinkoja ja kehittyviä markkinakuplia. Hedgerahastot saattavat olla erityisen hyviä löytämään tällaisia ylihinnoittelutilanteita.
Lyhytmyynti on kielteistä moraalisessa kontekstissa.
Taurian palatsi

Taurian palatsi (ven. Таври́ческий дворе́ц, Tavritšeski dvorets) on Pietarin keskustan ja Smolnan välillä sijaitseva uusklassista arkkitehtuuria edustava palatsi. Katariina II rakennutti palatsin vuosina 1783–1789 suosikilleen, Taurian ruhtinaalle Grigori Potjomkinille. Sen on suunnitellut arkkitehti Ivan Starov.
Yksikerroksiset käytävät liittävät doorilaisen pylväikön ja matalan kupolin koristaman päärakennuksen kaksikerroksisiin sivurakennuksiin, jotka muodostavat leveän etupihan. Alun perin piha oli yhdistetty kanavalla suoraan Nevaan, mutta vuosina 1858–1863 palatsin eteen pystytettiin Pietarin vesilaitoksen rakennusryhmä.
Palatsi toimi aikanaan lukuisten maalaiskartanoiden mallina. Sen vaatimattoman arvokkaan ulkoasun vastapainona olivat loistokkaat sisätilat, joissa järjestettiin upeita juhlia. Kahdeksankulmaisen kupolisalin yhdisti valtavaan talvipuutarhaan suurenmoinen joonialaisten pylväiden reunustama valkoinen pylvässali. Palatsin takana sijaitsee samaan aikaan rakennettu maisematyyppinen Taurian puisto.
Potjomkinin kuoltua Taurian palatsi toimi yhtenä Katariina II:n suosikkiresidensseistä. Paavali I:n aikana siitä tehtiin ratsukaartin kasarmi. Vuonna 1801 palatsi palautui tsaariperheen käyttöön, ja arkkitehti Luigi Rusca uudisti osan sen sisätiloista. Samaan aikaan taiteilija I. Scotti teki palatsin yhä jäljellä olevat kattomaalaukset.
Talvipuutarhasta tehtiin vuosina 1906–1907 Venäjän valtakunnanduuman istuntosali. Helmikuun vallankumouksen jälkeen palatsi toimi väliaikaisen hallituksen, Pietarin työläisneuvoston ja Venäjän neuvostojen toimeenpanevan keskuskomitean kokouspaikkana. Tammikuun 18. päivänä 1918 siellä ehti kokoontua Venäjän perustuslakia säätävä kokous. Myöhemmin palatsissa pidettiin neuvostojen, VKP(b):n ja Kominternin edustajakokouksia ja kongresseja. Vuonna 1918 se nimettiin Moisei Uritskin mukaan, mutta nimitys ei vakiintunut käyttöön. 1930-luvulla palatsiin oli sijoitettu Neuvostoliiton kommunistinen maatalousyliopisto ja toisen maailmansodan jälkeen vuoteen 1990 saakka Leningradin puoluekorkeakoulu. Nykyään siellä toimii IVY-maiden parlamenttien yhteistyöelin.
Taurian palatsin osoite on Špalernaja-katu 47. Lähin metroasema on Tšernyševskaja.
Pentéli

Historia

Antiikin aikana Pentelikon tunnettiin erityisesti sen valkoisesta marmorista. Sitä käytettiin veistoksiin jo arkaaisella kaudella 500-luvulla eaa. Myöhemmin 400-luvulla eaa. sitä käytettiin erityisesti Akropoliin temppelien, kuten Parthenonin ja Erekhtheionin, rakentamisessa. Vielä 100-luvulla jaa. vuoren marmoria käytettiin Panateenalaisen stadionin uusimiseen. Pausaniaan mukaan vuorella kivilouhoksen yllä oli Athenen patsas. Eräässä luolassa oli nymfien kulttipaikka. Kivilouhos sijaitsi vuoren lounaisosassa, ja on nähtävissä edelleen. Nykyään louhos on suojeltu ja varattu yksinomaan Akropoliin rakennusten restauroinnin tarpeisiin.
Pentélin nähtävyyksiä antiikkisen kivilouhoksen lisäksi on vuonna 1578 perustettu Pentélin luostari eli Neitsyt Marian kuolonuneen nukkumisen luostari (Moní Pentélis, Moní Koimíseos Theotókou) vuoren itäpuolella Marathoniin johtavan tien varrella. Vuorella on myös Ateenan kansallisen observatorion alainen Koufoún tähtitieteellinen asema, joka on tarkoitettu erityisesti opetus- ja vierailukäyttöön.
Vuoren alue on kärsinyt suurista metsäpaloista ainakin vuonna 1995, jolloin 6500 hehtaaria ja sata taloa tuhoutui, sekä vuonna 1998, jolloin tuli tuhosi 7 500 hehtaaria ja vielä enemmän rakennuksia. Myös vuoden 2007 suuret metsäpalot tuhosivat aluetta.
Telakkakriisi

Telakkakriisillä tarkoitetaan vanhojen teollisuusmaiden telakoita 1970- ja 1980-luvuilla kohdannutta kannattavuuskriisiä.

Kriisin taustat

1970-luvulla Japani alkoi vallata rahtilaivojen ja tankkerien markkinoita edullisilla hinnoillaan. Eurooppalaisten telakoiden vastaus tähän oli hintojen dumppaus. Laivanrakennus oli suuri työllistäjä, joten monet valtiot tukivat telakoita rahallisesti kompensoidakseen tappioita.
Vuonna 1984 Japanin markkinaosuus maailman telakkamarkkinoista oli 55 %, Etelä-Korean 15 % ja Länsi-Euroopan osuus oli enää 14 %. Eurooppalaisille tämä merkitsi 10 prosenttiyksikön laskua vuodesta 1980. Alaa vaivasi ylikapasiteetti, laskeva tilauskanta ja epäterve kilpailu. Tämän lisäksi kustannukset nousivat nopeasti.

Telakkakriisi maailmalla

1970-luvulla Euroopassa suljettiin telakoita tiheään tahtiin tai ne kansallistettiin, kuten maineikas brittiläinen Harland and Wolff.
Kaukoidän telakoiden vahvinta aluetta olivat rahtialukset, ja juuri näihin alustyyppeihin erikoistuneet telakat joutuivat ensimmäisinä pulaan. ruotsalaistelakat Kockums, Götaverken ja Öresundsvarvet yrittivät haastaa japanilaiset bulkkituotannossa. Tuottavuutta yritettiin parantaa kehittämällä laivanrakennusta sarjavalmistuksenomaiseen suuntaan. Myös Ruotsissa valtio pumppasi rahaa telakkateollisuuteen; vuosina 1978–1979 valtio tuki telakoita 214 000 kruunulla työläistä kohden. Summa oli kaksinkertainen verrattuna normaalin työläisen vuotuisiin palkkakustannuksiin. Öresundsvarvet suljettiin jo 1970-luvulla ja Kockums, joka kerran oli maailman suurin telakka, suljettiin vuonna 1986.

Telakkakriisi Suomessa

Suomen ja Neuvostoliiton välinen bilateraalinen kauppa viivytti telakkakriisin saapumista jonkin verran, vaikka telakoita olikin jo autettu aiemmin erilaisin tukitoimenpitein. Vielä 1980-luvun alussa Suomen telakoiden tilauskanta oli kohtuullinen. Lisäksi suomalaistelakat olivat erikoistuneet korkeamman jalostusasteen aluksiin kuten matkustajalaivoihin, joiden markkinoilla kilpailu ei ollut aivan yhtä kovaa. 1980-luvun puolivälissä Neuvostoliiton kaupan ehtyessä telakkakriisi kuitenkin ulottui Suomeen.
Tehokkuutta yritettiin hakea yhdistämällä Wärtsilän ja Valmetin telakat vuoden 1987 alusta. Fuusion tuloksena syntyi Wärtsilä Meriteollisuus. Vaikka kapasiteettia karsittiin ja tilauksia onnistuttiin saamaan, yhtiö ajautui konkurssiin 1989 muun muassa huonon kannattavuuden tähden. Yrityksen raunioille perustettiin valtio-omisteinen Masa-Yards, joka myytiin pian norjalaisyritys Kværnerille. Yritys on tämän jälkeen vaihtanut omistajaa pariinkin otteeseen mutta jatkaa laivanrakennusta edelleen kannattavasti.
Ainoat telakkakriisistä ehjin nahoin selvinneet suomalaistelakat olivat Hollming ja Rauma-Repola Raumalla. Ne yhdistyivät 1990-luvulla Finnyardsiksi, jonka norjalainen Aker myöhemmin osti.
KNM Svenner

Palvelus

KNM Svenner liitettiin palvelukseen otettaessa 23. hävittäjälaivueeseen. Alus aloitti 3. huhtikuuta koeajojen ja varustamisen jälkeen koulutuksen Scapa Flow'ssa.
Alus määrättiin huhtikuussa Normandian maihinnousuun osaksi Force S:ää. Sen  tehtäväksi annettiin tukea osastonsa mukana Sword-rannan maihinnousua tykkitulella ampuen määrättyjä maaleja Cabourgissa. Alus osallistui 2. toukokuuta Fabius-harjoitukseen, joka oli sen viimeinen Kanaalissa pidetty maihinnousuharjoitus. Seuraavana päivänä se osallistui Littlehamptonin länsipuolella maihinnousuharjoitukseen yhdessä osastonsa alusten kanssa ja lopulta 18. toukokuuta osastot S, J ja G pitivät yhteisharjoituksen Brightonin edustalla. Harjoitukseen oli sisällytetty ilma-aseen, E-veneiden, miinojen sekä sukellusveneiden aiheuttamien uhkien torjunta. Harjoituksen päätyttyä alus siirtyi osastonsa mukana keskitysalueelle Portsmouthiin.
Svenner saattoi 5. kesäkuuta yhdessä fregattien HMS Rowleyn ja HMS Holmesin kanssa risteilijät HMS Arethusan, HMS Dragonin, HMS Danaen ja HMS Frobisherin, monitori HMS Robertsin sekä 40. miinanraivaajalaivueen Portsmouthista Sword-rannalle muodostettavaan sillanpäähän. Seuraavana alus saapui 35 merimailia Le Havresta länsiluoteeseen maihinnousurannan edustalle odottamaan miinanraivaajien ilmoitusta raivauksen päättymisestä ja reitin avautumisesta tulitukiosaston aluksille, kun se kohtasi Saksan laivaston 5. torpedovenelaivueen alukset T28:n, Möwen ja Jaguarin. Seuranneessa taistelussa saksalaisten laukaisema torpedo osui alukseen, joka katkesi kahtia upoten nopeasti vieden mukanaan 32 norjalaista ja yhden britin. Aluksen miehistöstä pelastettiin 185, joista viisitoista oli haavoittunut.
SFOR

SFOR (Stabilisation Force in Bosnia and Herzegovina) oli NATO:n johtama monikansallinen rauhanturvaoperaatio Bosnia ja Hertsegovinassa Bosnian sodan jälkeen. Vaikka SFOR olikin NATO:n johtama, rauhanturvaajia tuli myös useista maista, jotka eivät kuuluneet Natoon. EUFOR Althea korvasi SFOR:in joulukuussa 2004.
Pilkkasiipi

Koko ja ulkonäkö

Pilkkasiiven vartalonmuoto muistuttaa haahkaa. Koiraan höyhenpeite on samettisen musta lukuun ottamatta valkoisia läikkiä siivissä ja silmän alla. Nokka on paksu ja keltainen. Naaras ja nuori lintu ovat tummanruskeita, poskella on vaalea täplä ja siiven yläpinnalla laaja valkoinen kuvio. Niiden nokka on harmahtava.
Pilkkasiipi-yksilön pituus on 48–57 cm, siipien kärkiväli 95 cm ja paino 800–2 000 grammaa.
Naaraan matalan karheaa ääntä kuulee usein etenkin alkukesäisillä soidinlennoilla. Koiras taas on melko hiljainen.
Vanhin suomalainen rengastettu pilkkasiipi on ollut 21 vuotta 5 kuukautta vanha. Se on samalla Euroopan vanhin pilkkasiipi.

Levinneisyys

Pilkkasiipi pesii Euroopan, Aasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa. Suomessa pesii ulko- ja välisaaristossa sekä Pohjois-Suomen järvillä, parimäärä 13 000 – 17 000. Pesimäkanta on voimakkaasti taantunut 30 viimeisen vuoden aikana. Pilkkasiipi on muuttolintu, joka talvehtii Etelä-Itämerellä ja Pohjanmerellä. Leutoina talvina pieni osa talvehtii Pohjois-Itämerellä. Euroopan pesimäkanta on 20 000 – 32 000 paria. Venäjällä pesii 50 000 – 70 000 ja Turkissa 15–50 paria.
Pesivät linnut saapuvat keväällä huhti-toukokuussa. Arktiset pesijät muuttavat vasta toukokuun lopulla. Alkukesällä havaitaan ulkosaaristossa voimakasta koiraiden sulkasatomuuttoa kohti etelää. Naaraat ja nuoret muuttavat melko huomaamattomasti syksyn kuluessa, ja usein pilkkasiivet viipyvät järvillä jäiden tuloon saakka.

Uhanalaisuus

IUCN luokitteli pilkkasiiven erittäin uhanalaiseksi ja allin vaarantuneeksi keväällä 2012, sillä niiden määrä on Itämerellä romahtanut kymmenessä vuodessa vajaaseen puoleen.

Elinympäristö

Merellä pilkkasiipeä esiintyy ulko- ja välisaaristossa, Pohjois-Suomessa taas kirkasvetisissä järvissä ja lammissa. Ulkosaaristossa pesimisen edellytyksenä ovat luotojen katajikot. Sisäsaaristosta laji on kadonnut, mikä saattaa johtua rannikon vesien sameudesta ja likaisuudesta.

Lisääntyminen

Pilkkasiiven pesintä alkaa myöhään, Etelä-Suomessakin vasta kesäkuussa. Soitimella koiras ja naaras lentelevät matalalla pesimäsaaren yllä huimaa vauhtia, naaraan raakkuessa karheasti. Ennen haudonnan alkamista pariskunnat partioivat pesimäsaaren rantavedessä. Pesä on tavallisesti katajan tai muun kasvillisuuden suojassa, joskus melko avoimesti mättään kupeessa. Naaras munii 7–10 munaa, jotka ovat hieman kananmunaa suurempia ja väriltään kermankeltaisia. Naaras hautoo munia noin 4 viikkoa. 
Pilkkasiiven poikaset ovat pesäpakoisia ja seuraavat heti emoaan vesille. Ne oppivat lentämään vasta 9–10 viikon ikäisinä. Jos muninta alkaa siis kesäkuun puolivälissä, ovat poikaset lentokykyisiä syyskuun lopulla. Pilkkasiipinaaras on huono poikueensa puolustaja, ja isot lokit saattavat helposti hotkia suihinsa koko poikueen. Pilkkasiiven onneksi suuri osa lokeista lähtee kohti etelää jo heinäkuussa.

Ravinto

Pilkkasiipi syö nilviäisiä, kuten simpukoita ja kotiloita.
Walter Kollo

Walter Elimar Kollo (oik. Walter Elimar Kollodzieyski; 28. tammikuuta 1878 Neidenburg, Itä-Preussi – 30. syyskuuta 1940 Berliini) oli saksalainen säveltäjä. Hän sävelsi ensisijaisesti operetteja ja jonkin verran viihdemusiikkia. Hänen sävellyksistään on esitetty suomeksi Kolme pientä tyttölasta (myös nimellä Sininen viitta), Se naista miellyttää, jota esitettiin 21 kertaa vuosina 1931–1932 Viipurin Kaupunginteatterissa, ja Sinä vain (myös nimellä Pariisin yöt). 
Hänen poikansa Willi Kollo sävelsi kevyttä musiikkia, ja hänen pojanpoikansa René Kollo on maineikas Wagner-tenori.
Kemer

Historia

Tutkimusten mukaan Kemerin paikalla on ollut lyykialainen Idyrosin kaupunki.
Piirikunnan nimi oli Eski Köy (suom. vanha kylä) 1910-luvun lopulle saakka, jolloin sinne rakennettiin 26 kilometriä pitkä pato ohjaamaan vuoristopuroja ja estämään niiden tulvimista asutukseen. Nykyinen nimi Kemer viittaa juuri patorakennelmaan.
1960-luvulle saakka Kemeriin ei päässyt sisämaan kautta lainkaan, kunnes tieyhteys sisämaahan saatiin. 1980-luvulla Kemerin infrastruktuuriin investoitiin huomattavasti, ja se sai tukea myös Maailmanpankilta, ja sen ansiosta piirikunnasta kehittyi turistikohde.

Kylät

Beldibi, Beycik, Çamyuva, Göynük, Kemer, Kuzdere, Ovacık, Tekirova, Tekirova

Muuta

'Kemer' tarkoittaa myös turkin kielessä vyötä.
Kemer on huomattavasti rauhallisempi kuin Marmaris ja Alanya ja siksi lapsiperheiden suosiossa.
HMCS Beacon Hill

Kanadan laivasto

HMCS Beacon Hill liitettiin syyskuussa 1944 Londonderryyn sijoitettuun 26. saattajaryhmään, ja se palveli Euroopan sotatoimien päättymiseen saakka Londonderryn, Plymouthin ja Portsmouthin edustalla. Toukokuun 1945 lopulla alus palasi Kanadaan. Alus poistettiin palveluksesta Esquimaltissa 15. syyskuuta ja se sijoitettuna reserviin.
Alus palautettiin palvelukseen 16. kesäkuuta 1949 kadettien koululaivana. Alus muutettiin Prestonian-luokan saattuefregatiksi 1954-1957 ja se palautettiin muutostöiden päätyttyä palvelukseen 21. joulukuuta 1957 NATO runkonumerolla FFE 303. Alus poistettiin palveluksesta 15. syyskuuta 1967 ja se myytiin 1968 romutettavaksi Sakaihin Japaniin.
Vaaniin Neittamo

Historia

Ensimmäiset tiedot Neittamonjärven kuivatushankkeesta ovat vuodelta 1814, jolloin tarkastettiin siihen mennessä tehty kuivatustyö. Vuonna 1822 varatuomari J.P. Timm haki taas lupaa suorittaa Neittamojärvellä järvenlasku, johon lupa saatiin samana vuonna. Hankkeen etenemisestä ei ole tarkkaa tietoa, mutta vuoden 1850 Euran pitäjänkartassa (ruots. Eura socken) järvi on merkitty nimellä "Neittamo" ja varustettu lisämerkinnällä kuivattu (ruots. uttorkadt). Tämän mukaisesti koko järvi oli tuolloin jo laskettu tyhjäksi eikä kartanpiirtäjällä ollut syytä merkitä järvialtaaseen enää järveä tai suota. Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa Neittamojärvi oli merkitty jo kokonaan niityksi. Järviä kuivattiin alun perin laidunmaaksi ja talvirehuksi karjalle. Kuivatetulle järvelle vedettiin piirirajat vuonna 1878 . Järven kuivattaminen peltomaaksi vaati lisätoimia, joihin ryhdyttiin 1920-luvulla. Peltoa syntyi järvestä noin 325 hehtaaria.
Vuonna 1944 sotavuosien jälkeen Neittamoon saapui karjalaisia, joiden asuttamiseksi niittyaukealta lohkottiin 10 tilaa viljeltäväksi. Seutu oli hallanarkaa eikä pellon pohja kantanut aina edes hevosta.
Kangassinisiipi

Koko ja ulkonäkö

Siipien kärkiväli on 18–27 mm. Koiraan siipien yläpinta on syvänsininen ja siiven ulkoreunassa on melko leveä musta reunus. Naaraan siipien yläpinta on tummanruskea, tyviosasta melko usein sinisävyinen. Naaraalla sekä taka- että etusiiven yläpinnalla ulkoreunan tuntumassa on yleensä nähtävissä oransseja täpliä, mutta niiden voimakkuus vaihtelee yksilökohtaisesti paljon. Siipiripset ovat molemmilla sukupuolilla valkoiset. Siipien alapinnat ovat sinertävänharmaat, naaraalla sävyltään ruskeammat. Alapinnoilla on valkoreunaisia mustia täpliä ja takasiiven submarginaalialassa oranssit täplät ovat sulautuneet yhtenäiseksi juovaksi. Aivan takasiiven reunassa on mustia täpliä, joissa on sininen keskus. Etummaisen raajaparin säärten kärjissä on suurennuslasilla näkyvä oka.
Kangassinisiipi muistuttaa suuresti ketosinisiipeä (Plebeius idas) sekä rinnesinisiipeä (Plebeius argyrognomon), mutta sen erottaa varmimmin siitä, että näistä kolmesta ainoastaan kangassinisiiven eturaajojen säärissä on selvä oka. Pelkät siipien tuntomerkkierot aina riitä kolmikon lajien varmaan tunnistukseen, joskaan rinnesinisiipeä ei tavata Suomessa.

Levinneisyys ja lentoaika

Kangassinisiipeä tavataan lähes koko Euroopassa. Laji puuttuu Skotlannista, Irlannista ja Euroopan pohjoisimmista osista. Euroopasta esiintymisalue jatkuu Aasian lauhkeiden osien kautta Japaniin. Suomessa lajia tavataan suunnilleen napapiirille saakka. Kangassinisiiven lentoaika on Keski-Euroopassa toukokuusta alkaen, Pohjois-Euroopassa kesä–elokuu. Suomessa kesäkuun loppupuolelta elokuun lopulle.

Elinympäristö ja elintavat

Kangassinisiipi on yleinen avoimissa maastoissa, kuten kuivissa kangasmetsissä, kuivilla kedoilla ja niityillä sekä rämeillä. Se kuitenkin puuttuu tuntureilta ja ulkosaaristoista. Perhoset ovat erittäin paikkauskollisia eivätkä yksilöt yleensä lennä koskaan yli 50 m päähän kuoriutumispaikastaan. Lajin leviämisnopeudeksi uusille elinpaikoille onkin arvioitu vain noin kilometri vuosikymmenessä. Koiraat lentelevät ympäriinsä etsien naaraita ja parittelu tapahtuu usein maanpinnalla. Laji suosinee kuivempia elinympäristöjä kuin ketosinisiipi.
Naaras laskee munat yksitellen ravintokasveille ja kangassinisiipi talvehtii muna-asteena.  Toukilla on läheinen suhde muurahaisiin, jotka lypsävät niiden erittämää sokeripitoista nestettä. Vastapalveluksena muurahaiset suojelevat toukkia saalistajilta. Myös koteloituminen tapahtuu muurahaispesään. Toukkavaihe kestää 5–10 viikkoa, kotelovaihe 2–3 viikkoa.
Valtakunnallisessa päiväperhosseurannassa 2013 kangassinisiipi oli Suomen kuudenneksi eniten havaittu päiväperhonen. Maatalousympäristöjen päiväperhosseurannassa 2013 se oli sijalla 23.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasveja ovat muun muassa juolukka (Vaccinium uliginosum), niittynätkelmä (Lathyrus pratensis), hiirenvirna (Vicia cracca), ja kanerva (Calluna vulgaris).
Mauboussin

Historia

Vuonna 1827 Rocher-niminen mies perusti pienen koruliikkeen Pariisiin. Liikkeen toimintaan tuli mukaan 1869 Jean Baptiste Noury, minkä jälkeen Nouryn suku jälkeläisineen on omistanut Mauboussinin jalokiviliikkeen näihin päiviin asti. Jean Baptiste Nouryn sukulaispoika Georges Mauboussin nousi liikkeen johtoon. Alusta alkaen Mauboussin oli yläluokan ja muiden varakkaiden ihmisten suosiossa. Liikkeen nimi muuttui 1922 muotoon "Mauboussin, Succeseur de Noury", ja hieman myöhemmin se lyhentyi muotoon "Mauboussin". Vuonna 1923 liike muutti suurempiin tiloihin. Taitavana liikemiehenä Georges Mauboussin laajensi toimintaa vuosina 1924–1931 ulkomaille. Sivuliikkeitä syntyi muun muassa New Yorkiin, Rio de Janeiroon, Buenos Airesiin ja Milanoon. Yhdysvalloissa Mauboussinilla oli lukuisia kuuluisia asiakkaita, kuten filmitähdet Marlene Dietrich, Greta Garbo ja Paulette Goddard. 1928 Mauboussinin liike alkoi järjestää suuria jalokivinäyttelyitä. Ensimmäisenä esiteltiin yleisölle ja ostajille eri kokoisia smaragdeja, 1930 rubiineja ja 1931 timantteja. Liike otti osaa myös muihin ajan suuriin näyttelyihin ja messuihin ympäri Eurooppaa. Esimerkiksi Pariisin suuressa maailmannäyttelyssä 1925 liike sai grand prix -palkinnon. Jo tuolloin Mauboussin käytti koruissaan jalokivien istuttamisessa vaikeasti työstettävää platinaa.
Georges Mauboussinin poika Pierre Mauboussin (1900–1984) tuli mukaan sukuyritykseen 1924 ja samoihin aikoihin myös toinen Jean Baptiste Nouryn sukulaispoika Marcel Goulet. Vuoden 1929 maailmanlaajuinen lama koetteli pahoin Mauboussinin yritystä. New Yorkin liike suljettiin samana vuonna. 1936 Mauboussin ja newyorkilainen jalokiviliike Trabert and Hoeffer solmivat yhteistyösopimuksen Mauboussinin korujen myynnistä, ja myöhemmin 1946–1953 Trabert and Hoefferilla oli yksinoikeus Yhdysvalloissa Mauboussinin koruihin. Siellä myydyt korut on markkinoitu ja leimattu nimellä "Trabert and Hoeffer-Mauboussin".
Vaikka Mauboussinin korut ovat yhä tasokkaita, sen kulta-aikana voidaan pitää niin kutsuttua art deco -kautta (noin 1915–1935), jolloin tyyliä hallitsi yksinkertaisen selkeä geometria ja kaiverretut jalokivet, väreinä kulta, valkoinen, punainen, sininen, vihreä ja musta. Suunnitteluun saatiin ideoita muun muassa Egyptistä, Kiinasta ja erityisesti Intiasta, jonne Mauboussinin liikkeellä oli hyvät yhteydet ja suhteet.
Susinukke Kosola

Susinukke Kosola (oik. Daniil Kozlov, s. 1991 Leningrad) on suomalainen runoilija, kirjankustantaja ja sanataideohjaaja. Hän on syntynyt Neuvostoliitossa, mutta muutti tutkijoina työskentelevien vanhempiensa mukana Turkuun jo lapsena. Vuonna 2012 Kosola perusti Turussa toimivan Kolera-kollektiivin, joka on hänen omien teostensa lisäksi julkaissut muun muassa Aura Nurmen ja Virpi Vairisen tuotantoa sekä anarkismia käsittelevää kirjallisuutta. 
Kosola julkaisi esikoiskokoelmansa .tik. vuonna 2014 ja sai siitä Teos-kustantamon myöntämän Silja Hiidenheimon muistostipendin. Vuonna 2016 ilmestynyt Avaruuskissojen leikkikalu oli ehdolla Tanssiva karhu- ja Toisinkoinen-runokilpailujen sekä Einari Vuorelan runopalkinnon saajaksi. 
Vuonna 2018 Kosola sai omakustanteena julkaistulla runokokoelmalla Varisto Kalevi Jäntin palkinnon. Teos oli myös Tanssiva karhu -kilpailun palkintoehdokkaana. Hän kirjoitti yli satasivuisen teoksen kokonaan käsin ja sen teksti painettiin sellaisenaan ilman korjauksia. Kokoelmasta otettiin 1 500 kappaleen painos, josta 200 meni julkisiin laitoksiin ja kirjastoihin. Loput 1 300 kirjaa Kosola jakaa ilmaiseksi vastaanottajalta saamaansa henkilökohtaista tunnustusta vastaan. Saamiaan tunnustuksia hän aikoo myöhemmin käyttää taideprojektissaan.