Eeli Aalto

Nuoruus

Talvisodan aikana Eeli Aalto muutti vanhempiensa mukana sotaa pakoon Pohjois-Pohjanmaalle, ensin Liminkaan, ja sitten Ouluun. Taiteeseen Aalto sai ensikosketuksen nähdessään kymmenvuotiaana liminkalaisen maalarin Vilho Lammen maalauksia.

Maalaustaide

Aalto opiskeli Helsingissä Suomen Taideakatemiassa, ja myöhemmin Pariisissa André Lhoten akatemiassa.
Aalto oli mukana muun muassa Lennart Segerstrålen apuna Rovaniemen kirkon freskotöissä. Hän maalasi maisemia ja kaupunkikuvia. 1960-luvulla Aalto kokeili myös abstraktia maalaamista. Oulussa hän oli mukana ajamassa kulttuurilaitosten, kuten yliopiston ja taidemuseon saamista kaupunkiin. 1962–1979 Aalto toimi Oulun yliopiston arkkitehtiosastolla plastisen sommittelun opettajana. 
Vuosina 1993-1998 syntyi maalaussarja "Sata kuvaa Oulusta". Eeli Aalto kirjoitti sen synnystä: "Olimme saaneet turvapaikan Oulusta. Miksi en kuvaisi sitä kaupunkia, joka meidät hyväksyi." Tarkoituksena oli, että jokaisella kuvalla tulisi olemaan henkilökohtainen merkitys.Eeli Aalto halusi realistisilla kuvillaan osoittaa, ettei figuratiivinen maalaus ole mihinkään hävinnyt. Giorgio Morandin sanojen mukaan mikään ei ole nin abstraktia kuin todellisuus.

Televisiodokumentit

Maalauksien ja veistosten lisäksi Aalto teki Yleisradiolle lukuisia televisiodokumentteja, kuten tiernapojista kertova dokumentti Synti suuri surkia vuodelta 1980. Taiteilija Alpo Jaakolasta kertova dokumentti Piina (1977) palkittiin puolestaan parhaan tv-elokuvan Jussilla. 
Nevostoliiton hajoamisen jälkeen Eeli Aalto matkusti kotikaupunkiinsa Viipuriin vuonna 1991. Hän kertoi kaupungin kohtaamisen puolen vuosisadan jälkeen muistuttaneen aluksi vaipumista painajaisuneen. "Tunsin itseni vieraaksi, mutta sellaisilta vaikuttivat venäläiset asujaimetkin." Matkan tuloksena syntyi dokumenttielokuva Wiipurini (1992). 
Matkan seurauksena syntyi myös kirjoituksista ja valokuvista koostuva Viipurinmatka, jonka Eeli Aalto julkaisi verkkojulkaisuna sarjassa "100 kuvaa Oulusta".

Kirjallinen ja muu tuotanto

Aalto on kirjoittanut kaksi taiteilijoista kertovaa kirjaa, joista toinen kertoo Vilho Lammesta (1969) ja toinen Reidar Särestöniemestä (1976).
Vuosina 1983-1988 Eeli Aalto kirjoitti kolumneja Kalevaan otsikolla "Pienet filosofiat". Kirjoituksia syntyi nelisen sataa ja niihin kuului myös kirjoittajan kuvitus.
Omaelämänkerallinen Kuviensa takana julkaistiin vuonna 2016. Siitä julkaistiin englanninkielinen versio (2018), sekä venäjäksi Eeli Aallon tuotantoa tutkineen Anastasia Martynovan artikkelilla varustettuna vuonna 2019.
Eeli Aalto oli todistamassa vuonna 1987 Oulussa tapahtunutta Jumalan teatteri -esitystä, jossa yleisön päälle heitettiin virtsaa ja ulosteita. Aalto oli ainoa, joka katsoi koko näytelmän loppuun ja otti valokuvia, joita sitten käytettiin oikeudessa todisteina. Aalto julkaisi internetissä helmikuussa 2009 ennenjulkaisemattomia valokuvia esityksestä.

Yksityiselämä

Aalto asuu Kempeleessä. Aallon poika Simo Aalto tunnetaan taikurina ja lapsenlapset Saara ja Suvi Aalto ovat laulajia sekä Sari Aalto vatsastapuhuja.

Tunnustukset ja palkinnot

Eeli Aallolle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 1994.
Vuonna 2012 Aalto sai ottaa vastaan oululaiselle kulttuurihenkilölle myönnettävän Kultainen kaulin -palkinnon.