Milgramin tottelevaisuuskoe

Milgramin koeasetelma

Klaus Helkama on kuvannut Milgramin koesarjan perusasetelman seuraavasti:
»Koehenkilöiksi kerättiin lehti-ilmoituksella suuri joukko eri-ikäisiä, eri koulutus- ja ammattiryhmiä edustavia, miehiä. Kokeen kerrottiin koskevan muistia ja oppimista, ja se tulisi tapahtumaan Yalen kunniakkaan yliopiston tiloissa. Laboratorioon tullessaan koehenkilö tapasi siellä tiukkailmeisen, laboratoriotakkiin pukeutuneen tutkijan ja toisen osallistujan, lupsakannäköisen keski-ikäisen miehen. Ensin arvottiin roolit – toinen joutuisi oppijaksi, toinen opettajaksi -, ja koehenkilö huomasi joutuneensa opettajaksi. Hän sai seurata, miten oppijaksi joutunut kumppani sidottiin jonkinlaiseen ”sähkötuoliin”. Hänelle itselleenkin annettiin näyte iskuista, joita oppijalle voitiin antaa. Koehenkilö tuotiin toiseen huoneeseen ja asetettiin ”iskugeneraattoriksi” kutsutun laitteen ääreen. Hänen tuli lukea oppijalle pieniä tehtäviä ja antaa tälle väärästä vastauksesta sähköisku, jokaisen virheen jälkeen astetta kovempi. Iskugeneraattorista näki, että iskujen asteikko nousi asteittain 15:stä 450 volttiin. Sitä paitsi generaattorissa luki selvästi, millä alueella volttimäärät merkitsivät lievää, voimakasta tai intensiivistä iskua. Asteikon loppupäässä luki ensin ”vaara: vakava isku” ja sitten arvoituksellisesti XXX. Itse tutkija asettui valvomaan tilannetta oman työpöytänsä ääreen.» 
YouTube-palvelusta on katseltavissa kymmeniä eri aikoina tehtyjä videoita Stanley Milgramin tottelevaisuuskokeesta. Marja Ahokkaan mukaan Milgram oli pohjimmiltaan taidevalokuvaaja ja hän uskoi voivansa kuvilla kertoa paljon sellaista, mihin sanoilla ei voi päästä.

Milgramin koesarjan kritiikki

Koska Stanley Milgramilla ei ollut psykologin tutkintoa, häntä ei hyväksytty aluksi edes American Psychological Associationin (APA) jäseneksi, eikä hän saanut hakemaansa virkaa yliopistosta juuri näiden vuosina 1963–65 tekemiensä kokeiden kiistanalaisuuden takia. Myöhemmin (1974) hän sitten sai palkinnon kirjastaan Obedience of Authority, jossa hän tiivisti systemaattisesti koetuloksensa.
Tuohon aikaan oli suhteellisen tavallista, että koehenkilöitä harhautettiin luulemaan asemastaan ja tehtävästään muuta kuin mikä oli varsinainen tutkimuksen kohde. Harhauttamista sinänsä ei pidetty eettisesti arveluttavana, vaan se oli pikemminkin tae siitä, että koehenkilö ei pystynyt teeskentelemään saadakseen toivomiaan tuloksia. Kokeen jälkeen koehenkilöille sitten selitettiin todellinen asianlaita ikään kuin piilokamera-ohjelmassa. Vakavana eettisenä ongelmana pidettiin sitä, että ”viattomat” koehenkilöt saatettiin ”tieteen nimissä” havaitsemaan itsestään jotakin sellaista, johon he itse eivätkä juuri ketkään muutkaan kansalaiset uskoneet heidän sortuvan: lähes kiduttamaan hengiltä tuntemattoman lähimmäisensä pelkästään jonkin mitättömän oppimistehtävän takia.
Tiedeyhteisön suunnasta esitettiin myös runsaasti suppeampaa kritiikkiä tulosten yleistämisestä, kokeellisen manipuloinnin onnistumisesta yms. Tällaisella kritiikillä on yleensä se seuraus, että tutkijat keksivät yhä uusia koeasetelmia ja manipuloinnin muotoja. Tutkimustulosten arvo tietona joutuu punnittavaksi tiedon hankinnassa käytettäviä menetelmiä vastaan.
Myöhemmin, 1990-luvulla, syntyneen ”kriittisen sosiaalipsykologian” kritiikki pyrki kiistämään Milgramin koesarjan tyyppisen menetelmän arvon kokonaan. Epätavalliset, arkielämälle vieraat ja hyvin lyhytaikaiset tilanteet eivät tämän näkemyksen mukaan pysty kertomaan mitään ihmisten ja yhteisöjen kannalta olennaisista kysymyksistä. Milgramin koeasetelma tukee ajatusta, että vaikeat moraaliongelmat voidaan ratkaista objektiivisen tieteen avulla ja että eettiset ongelmat voidaan jättää lautakuntien tai asiantuntijoiden ratkaistaviksi.
1960- ja 70-luvun akateemisessa ilmapiirissä tutkijat – erityisesti yhteiskuntatieteilijät – määrittelivät asemansa ”oikean tietoisuuden” esille nostajina. Paradoksaalisesti – näin väittää kriittinen näkemys – moraalisen valinnan alistaminen empiiriselle tieteelle on vai ongelman kääntöpuoli. Jotta ihmiset ja yhteisöt tulisivat tämän ajatuksen mukaan paremmiksi, joidenkin on kärsittävä, tunnistettava itsessään ”pahan alkujuuret”.
Marja Ahokas pitää Stanley Milgramia käsitelleessä luennossaan yhtenä tottelemiseen johtavana tekijänä yksilön lupautumista tiettyyn asemaan suhteessa kokeenjohtajan auktoriteettiin. Tullessaan koehenkilöksi hän on hyväksynyt pelin säännöt ja niiden rikkominen – vaikkakin moraalisesti kunniakkaalla tavalla jälkikäteen ajatellen – on vaikeaa, varsinkin kun sopimuksen toinen osapuoli on monin tavoin arvostettu ja vahva. Ahokas toteaa myös, että tottelevaisuuskokeiden inhorealistinen ihmiskuva ei miellytä katsojaa, mutta sen katseleminen on yhä – yli 40 vuoden jälkeen – terveellistä.