Jean Clottes

Jean Clottes (s. 1933 Ranska) on merkittävä ranskalainen esihistorioitsija. Hän keskittyi alkujaan kivikautisiin dolmeneihin, jotka olivat hänen väitöskirjansa aiheena, jonka hän teki vuonna 1975 Toulousen yliopistoon. Saatuaan nimityksen Midi-Pyrénées’n esihistorian tutkimuksen johtajaksi 1971 hän alkoi tutkia esihistoriallista luolataidetta täyttääkseen tehtävään liittyvät velvollisuudet. Seuraavina vuosina hän johti kaivauksia seudun esihistoriallisilla paikoilla. Hän sai vuonna 1992 nimityksen arkeologian ylitarkastajaksi Ranskan kulttuuriministeriöön; vuonna 1993 hänet nimitettiin Ranskan kulttuuriministeriön esihistoriallisen kalliotaiteen tieteelliseksi neuvonantajaksi. Hän jäi virallisesti eläkkeelle 1999 mutta toimii alalla aktiviisesti edelleen. 
Hän on kirjoittanut yhteensä yli 300 tieteellistä tutkimusta ja on toimittanut sekä yksin että yhdessä ja kirjoittanut yksin ja yhdessä yli 20 kirjaa. Hän on myös kiertänyt luennoimasa ympäri maailmaa, opettenut Toulousen yliopistossa, Kalifornian yliopistossa Berkeleyssa ja ollut mukana monissa julkisissa neuvontatehtävissä ja ammatillisissa palvelutoiminnoissa. Ranskan valtio on myöntänyt hänelle useita kunnianosoituksia, ja Saharan tuaregit nimittivät hänet vuonna 2007 kunniatuaregiksi.

Esihistorialliset löydöt

Clottes oli johtavassa asemassa tutkittaessa kahta tunnetuinta esihistoriallista maalattua luolaa, vedenalaista Cosquerin luolaa, joka löydettiin 1985 rantakallioista läheltä Marseillea; sekä upeaa Chauvet'n luolaa, joka löydettiin 1994. Radiohiiliajoitus osoitti että Chauvet'n maalaukset ovat suunnilleen 30 000-32 000 vuotta vanhoja, yli 2 000 vuotta vanhempia kuin seuraavaksi vanhimmat tunnetut luolamaalaukset. Chauvet'n kauniiden ja usein äärettömän taitavasti tehtyjen maalauksien löytyminen nähtiin iskuna vasten teorioita, joiden mukaan taidehistoria on tarinaa "kehityksestä" karkeasta, kömpelöstä alusta, jota seurasi nousu yhä korkeammalle taidokkuuden tasolle.

Teoria esihistoriallisesta shamanismista

Clottesin esihistoriantutkimuksista suurinta julkisuutta ei kuitenkaan ole saanut kenttätutkimus vaan hänen pyrkimyksensä esittää vakuuttava eoria siitä psykologisesta ja sosiaalisesta kontekstista, jossa esihistoriallinen luolataide on tehty. Vuonna 1994 hän ryhtyi eteläafrikkalaisen antropologin David Lewis-Williamsin kanssa tutkimaan esihistoriallista taidetta shamanistiseen transsiin liittyvien tunnettujen neuropsykologisten ilmiöiden valossa. He tulivat siihen tulokseen, että on vahva peruste uskoa, että esihistoriallinen taide on paljoltu tuotettu shamanismiin liittyvien toimien yhteydessä. He julkaisivat 1996 havaintonsa kirjassa Les Chamanes de la Préhistoire: Transe et Magie dans les Grottes Ornées. Teos sai ankaraa kritiikkiä muiden tutkijoiden taholta. Jotkut vastalauseet johtuivat haluttomuudesta käyttää nykyaikaisai etnografisia ja psykologisia havaintoja pohjana spekuloitaessa esihistoriallisen taiteen merkityssisältöä 1900-luvun kömpelöiden yritysten jälkeen. Jotkut muut asiantuntija ovat pitäneet ajatuksia kiehtovina ja esittäneet että akateeminen valtataistelu ja mustasukkaisuus ovat saattaneet vaikuttaa arvosteluun. Vastauksena arvosteluun Clottes ja Lewis-Williams julkaisivat teoksestaan 2001 laajennetun version (Les Chamanes de la Préhistoire: Texte Intégral, Polémique et Réponses). David Lewis-Williams jatkoi myöhemmin heidän väitteidensä eräiden puolien kehittelyä edelleen omassa kirjassaan The Mind in the Cave ja sen jatkossa Inside the Neolithic Mind (jonka hän teki yhdessä David Pearcen kanssa).