google/wiki40b huggingface dataset:
Robert Moog

Moog-syntetisaattorit

Myöhemmin enemmän populaarimusiikissa käytetyn Moog-syntetisaattorin läpimurto tapahtui alun perin klassisen musiikin kautta. Wendy Carlosin albumi Switched-On Bach (1968) osoitti, että syntetisaattoria voi käyttää musiikin teossa, eikä sitä pidetty enää pelkkänä efektilaitteena. Carlos loi päällekkäisäänityksillä Moogin yksiäänisillä soittimilla monimutkaisia äänimaisemia.
1970-luvulla Moogit vakiintuivat monien rock-yhtyeiden kalustoon, ja kokeellisemmat yhtyeet, kuten Emerson, Lake & Palmer ja Kraftwerk, käyttivät niitä koko soundinsa kulmakivenä. Ensimmäinen Moogia sisältävä rock-äänite oli The Doors -yhtyeen esikoisalbumi vuodelta 1967. Myös esimerkiksi Uriah Heepin vuoden 1972 ”Sweet Lorraine” -kappaleessa Moog-syntetisaattori on tärkeässä osassa.
1980-luvulla digitaaliset syntetisaattorit kuten Yamaha DX7 syrjäyttivät analogiset laitteet ja Moogitkin jäivät pienen piirin harrastukseksi. 1990-luvulla analogiset syntetisaattorit kuitenkin löydettiin uudelleen ”lämpimän” sointinsa ja ”inhimillisyytensä” vuoksi, ja Moog-syntetisaattoritkin nousivat uuteen suosioon erityisesti lukuisien analogisten ja ns. virtuaalianalogisten jäljitelmien muodossa.
Moogin yritys Moog Music päätyi vuonna 1975 erinäisten vaiheiden kautta Norlin-nimisen yhtiön omistukseen, ja Moog jätti yrityksen pari vuotta myöhemmin. Norlinin valmistamat Moog-tuotteet eivät olleet yhtä menestyksekkäitä kuin Moogin itse suunnittelemat, joten Moog Music lopetti toimintansa vuonna 1987. Moogin uusi yritys Big Briar osti oikeudet Moog Music -nimeen vuonna 2002 ja toi markkinoille uudistetun version Minimoogista, Minimoog Voyagerin.
HMS Windsor Castle (1858)

Palvelus

Alus nimettiin 1869 HMS Cambridgeksi, kun se sijoitettiin tykistökoululaivaksi Devonportiin. Alus otettiin tammikuussa 1869 palvelukseen päällikkönään Fitzgerald Algernon Charles Foley. Thomas Le Hunte Ward vastaanotti aluksen päällikkyyden 12. elokuuta 1877 ja luovutti sen edelleen 15. elokuuta 1883 George Stanley Bosanquetille. Lokakuussa 1889 aluksen päällikkyyden vastaanotti Henry John Carr ja elokuussa 1900 Charles Ramsay Arbuthnot. Alus myytiin 24. kesäkuuta 1908 romutettavaksi Coxille Falmouthiin.
Rajametsän salaisuus: Rajametsän tarinoita

Rajametsän salaisuus: Rajametsän tarinoita on suomalainen vuonna 2004 valmistunut 12-osainen televisiosarja. Suomessa sarjaa on esittänyt Yle TV2 -kanava. Sarja kertoo kahdesta nuoresta lapsesta Tuulista ja Joonaksesta, jotka menevät kesäksi mummolaan.
Päivi Luostarinen

Päivi Luostarinen (s. 13. tammikuuta 1955) on suomalainen diplomaatti. Hän on työskennellyt ulkoministeriön palveluksessa vuodesta 1981 ja toiminut Suomen suurlähettiläänä Suomen Lontoon-suurlähetystössä 1. syyskuuta 2015 alkaen toukokuun 2019 loppuun.
Luostarinen on suorittanut oikeustieteellisen tutkinnon Helsingin yliopistossa 1980 ja suorittanut 1981 ulkoasiainministeriön diplomaattikurssin. Luostarinen siirtyi Lontooseen Suomen Berliinin-suurlähettilään tehtävästä, jossa hän oli vuodesta 2011. Sitä ennen hän toimi ulkoministeriön Eurooppa-osaston osastopäällikkönä 2008–2011. Luostarinen on toiminut ulkoministeriössä useissa tehtävissä oikeudellisella, poliittisella, hallinnollisella ja kauppapoliittisella osastolla, EU-sihteeristössä sekä ulkoministeriön Amerikan ja Aasian osaston päällikkönä. Lisäksi hän on palvellut Suomen pysyvässä edustustossa YK:ssa New Yorkissa 2006–2007 sekä Suomen pysyvässä EU-edustustossa Brysselissä. Luostarinen oli myös komissaari Erkki Liikasen kabinetin jäsenenä Euroopan komissiossa Brysselissä 1995–1996.
Polttavan auringon alla

Juoni

Jamaikan saarella nuori ja lupaava Clifford Standish (Harrison Ford) on hitaasti uppoamassa alkoholiin ja irstailuun. Hän tapaa hyväsydämisen Gingerin (Norma Talmadge), joka auttaa Cliffordin takaisin raittiuteen ja yhteiskuntaan. Kun he palaavat yhdessä Englantiin, he huomaavat, että yhteiskunta ei olekaan elämisen arvoista.
Anass Achahbar

Ura

Achahbar on pelannut Alankomaiden eri nuorisomaajoukkueissa ja oli vuoden 2013 alle 19-vuotiaiden EM-kilpailuiden paras maalintekijä yhdessä Gratas Sirgedasin ja Alexandre Guedesin kanssa neljällä maalillaan. Vuonna 2011 hän voitti Alankomaiden alle 17-vuotiaiden maajoukkueen kanssa EM-kultaa.
Feyenoordin kasvatti ja rotterdamilaisjoukkueessa uransa aloittanut Achahbar siirtyi kauden loppuun kestävällä lainasopimuksella Arminia Bielefeldiin lokakuussa 2013. Hän palasi Feyenoordiin kesäkuussa 2014.
U-83 (1940)

Palvelus

Alus liitettiin palvelukseen otettaessa 1. Sukellusvenelaivueeseen, jossa se oli koulutettavana 31. toukokuuta 1941 saakka ennen siirtoaan operatiiviseen käyttöön. Alus aloitti ensimmäisen purjehduksensa 26. heinäkuuta Kielistä ja se palasi 9. syyskuuta Brestiin.
Aluksen toinen purjehdus alkoi 28. syyskuuta Brestistä, minkä aikan se upotti portugalilaisen kauppalaivan Corte Realin ja vaurioitti pahoin saattuetta HG75 suojannutta CAM-alus HMS Ariguania. Alus palasi 31. lokakuuta Brestiin.
Aluksen seuraava purjehdus oli siirtyminen Messinaan, jonne se saapui 23. joulukuuta. Se siirtyi 25. joulukuuta Messinasta edelleen Salamiihin, jonne se saapui 30. joulukuuta liittyen seuraavana päivänä 23. Sukellusvenelaivueeseen. Alus teki Salamiista yhden tuloksettoman purjehduksen 12.-24. helmikuuta 1942.
U-83 lähti 10. maaliskuuta Salamiista merelle. Alus havaitsi saattueen AT-34, josta se vaurioitti 17. maaliskuuta torpedoimalla brittiläistä kauppa-alus Cristaa. Alus palasi 21. maaliskuuta Salamiihin. Alus siirtyi 24. maaliskuuta La Speziaan, jonne se saapui 28. maaliskuuta.
Alus lähti 5. huhtikuuta La Speziasta tuloksettomalle partiomatkalle, minkä päätteeksi se palasi 30. toukokuuta Salamiihin. Alus aloitti 4. kesäkuuta seuraavan matkansa, jonka aikana se upotti egyptiläisen höyrylaiva Saidin (231 t), palestiinalaiset Estherin (100 t)ja Typhoonin (175 t) sekä Q-alus HMS Faroukin (96 t) ennen paluutaan 20. kesäkuuta La Speziaan. Matkan aikana alus siirrettiin 30. huhtikuuta 1942 29. Sukellusvenelaivueeseen palveluksensa kolmanteen ja viimeiseen yksikköön.
Alus lähti 6. elokuuta La Speziasta viimeiselle tulokselliselle matkalleen, jonka aikana se upotti kanadalaisen joukkojenkuljetusaluksen Princess Margueriten (5875 t). Upotetulla aluksella oli lähes 1000 sotilasta, joista kuitenkin sai surmansa ainoastaan 44. Sukellusvene palasi 20. elokuuta Salamiihin.
Alus siirtyi 31. elokuuta - 4. syyskuuta Salamiista La Speziaan, jossa sen päälliköksi vaihtui 16. lokakuuta 1942 Ulrich Wörisshoffer. Alus teki uuden päällikkönsä alaisuudessa kaksi tuloksetonta purjehdusta La Speziasta 21. marraskuuta - 17. joulukuuta ja 12. -31. tammikuuta 1943 ennen tuhoutumistaan kolmannella matkallaan.
Alus lähti 1. maaliskuuta viimeiselle kohtalokkaalle matkalleen La Speziasta. Kuninkaallisten ilmavoimien Lockheed Hudson upotti 4. maaliskuuta 1943 Espanjan rannikolla Cartagenasta kaakkoon kolmella syvyyspommilla aluksen miehistöineen.
Elämän suola

Juoni

Sarja kertoo Kunkaisten suvusta sekä heidän perheyrityksestään einestehdas Eineshovista ja ravintola Seurahuoneesta.  Armas Kunkainen perusti Eineshovin sotien jälkeen ja teki siitä yhden maan suurimmista ja menestyvimmistä einestehtaista. Hänen poikansa Aimo ja tämän vaimo Elina ovat jatkaneet Armaksen elämäntyötä. Yrityksen palvelukseen ovat päätyneet myös Aimon ja Elinan pojat Matti, joka on toimitusjohtaja Aimo-isän "oikeakäsi", ja "tuhlaajapoika" Asko, joka työttömänä palkataan Eineshoviin talonmieheksi. Tytär Salla pitää käytettyjen vaatteiden myyntiliikettä nimeltä "Pandoran lipasto".
Helsingin Kokoomus

Vuosaaren Kokoomus

Vuonna 1964 perustettu Vuosaareen Kokoomus on yksi Helsingin Kokoomuksen jäsenyhdistyksistä. Se vastaa omalta osaltaan Kansallisen Kokoomuksen Helsingin järjestö-, tiedotus- ja vaalitoiminnasta Vuosaaressa. Yhdistys järjestää lisäksi alueellaan HOK-Elannon valtuuston vaalit ja Vuosaaren seurakunnan kirkolliset vaalit. Kokoomus on ollut vuoden 2007 kuntavaaleista lähtien Vuosaaren suurin puolue.
Yhdistyksen jäsenkuntaan kuuluu toinen helsinkiläisistä Euroopan Parlamentin jäsenistä, Petri Sarvamaa. Jäsenkuntaan on kuulunut aiemmin muun muassa Helsingin kaupunginhallituksen puheenjohtaja Risto Rautava. Yhdistyksen puheenjohtajana toimi vuosina 2012-2014 Ossi Mäntylahti. Vuodesta 2014 lähtien puheenjohtajana toimi Eppie Eloranta.  2015-2017  puheenjohtajana  Aarno Lyytinen.
Robert Taylor (näyttelijä)

Ura

Taylor teki elokuvadebyyttinsä vuonna 1934. Hänen uransa kulta-aikaa olivat 1930- ja 1940-luvut, jolloin ilmestyivät hänen kuuluisimmat elokuvansa, kuten Lääkärin omatunto (Magnificent Obsession, 1935) jossa vastanäyttelijänä oli Irene Dunne, Kamelianainen (Camille, 1936), jossa hänen vastanäyttelijöinään olivat Greta Garbo ja Lionel Barrymore, ja Sumujen silta (Waterloo Bridge, 1940), jossa hänen vastanäyttelijänään oli Vivien Leigh. Viimeksi mainittu oli Taylorin oma suosikki elokuvauraltaan. 1950-luvulla ikä alkoi jo näkyä Taylorin kasvoilla ja elokuvaroolien saaminen vaikeutui. Hän näytteli kuitenkin aina kuolemaansa asti.

Yksityiselämä

Taylor oli kaksi kertaa naimisissa, ensin näyttelijä Barbara Stanwyckin kanssa vuodet 1939–1951 ja sitten Ursula Thiessin kanssa vuodesta 1954 aina kuolemaansa asti. Ursulan kanssa hänellä oli kaksi lasta. Hän kuoli keuhkosyöpään. Hän on saanut elokuvaurastaan tähden Hollywood Walk of Famelle.
Lance Bouma

Amatöörinä

WHL:ään Bouma varattiin vuonna 2005 toisella kierroksella Vancouver Giantsiin. Hän pelasi joukkueessa viiden ottelun verran jo 15-vuotiaana. Niissä hän teki yhden maalin ja yhteensä neljä pistettä. Kaudella 2006–2007 hän vakiinnutti paikkansa Giantsin kokoonpanossa. Hän pelasi runkosarjassa 49 ottelua ja pudotuspeleissä 22 ottelua, kun Giants eteni WHL:n finaaleihin asti. Vaikka joukkue hävisi finaaleissa mestaruuden Medicine Hat Tigersille, se pääsi isäntäjoukkueena mukaan Memorial Cupiin, jossa se voitti Tigersin ja otti CHL:n mestaruuden. Bouma sijoittui playoffseissa joukkueensa toiseksi parhaaksi pistemieheksi James Wrightin jälkeen.
Seuraavan kauden runkosarjassa Bouma teki 12 maalia ja yhteensä 35 pistettä 71 ottelussa. Bouma varattiin NHL:ään kolmannella kierroksella NHL:n varaustilaisuudessa 2008. Hän kuitenkin pelasi sen jälkeen vielä kaksi kautta Vancouverissa ja oli joukkueen kapteeni kaudella 2009–2010. Joukkue eteni WHL:n pudotuspelien kolmannelle kierrokselle, jossa Tri-City Americans tiputti sen.

Ammattilaisena

Kun Bouman joukkue tippui vuonna 2010 WHL:n pudotuspeleistä, hän liittyi Flamesin farmijoukkue Abbotsford Heatiin, jossa pelasi viisi ottelua. Hän teki ensimmäisen maalinsa Hamilton Bulldogsia vastaan. Kaudella 2010–2011 Bouma liittyi kokonaan AHL:ään ja teki ensimmäisissä 49 ottelussa 11 maalia.
3. helmikuuta 2011 Bouma nostettiin NHL-kokoonpanoon. Kaksi yötä myöhemmin hän teki debyyttinsä NHL:ssä Los Angeles Kingsiä vastaan. 7. helmikuuta hän sai ensimmäisen pisteensä syöttäessään Mikael Backlundin tekemän maalin Chicago Blackhawksia vastaan. Se oli hänen ainoa pisteensä hänen kauden aikana pelaamissaan 16 ottelussa.
Kaudella 2011–2012 Bouma pelasi Heatissa 31 ja Flamesissa 26 ottelua. Ensimmäisen maalinsa hän teki 7. tammikuuta 2012 Minnesota Wildin maalivahti Niklas Bäckströmiä vastaan. Bouman odotettiin aloittavan kauden 2012-2013 Flamesin kokoonpanossa, mutta hän joutui kuitenkin pelaamaan Abbotsfordissa. Hän pelasi vain kolme ottelua ennen kuin loukkaantui ja joutui olemaan polvivamman takia loppukauden sivussa.
Kaudella 2013–2014 Bouma onnistui vakiinnuttamaan paikkansa Flamesissa. Valmentaja Bob Hartley kehui hänen olevan joukkueen eniten kehittynyt pelaaja. 27. elokuuta 2014 Calgary kiinnitti Bouman yksivuotisella jatkosopimuksella, jonka arvo oli 577 500 dollaria.
Sidney Bechet

New Orleansista Pariisiin

Bechet kuului ensimmäiseen merkittävään jazzmuusikoiden sukupolveen ja hänen uransa heijasteli jazzin nopeaa leviämistä. Toisaalta Bechet oli myös poikkeuksellisen kansainvälinen hahmo. Hän oli syntynyt monen muun muusikon lailla New Orleansissa perheeseen, jossa mustien ja ranskalaisvaikutteinen kreolien kulttuuri kohtasivat. Hänestä kasvoi klarinettia soittava lapsitähti, joka nautti jo 1910-luvun alussa suurta arvostusta. Bechet ei kuitenkaan jäänyt kotikaupunkiinsa, vaan hän suuntasi ensin Chicagoon ja New Yorkiin. Vuonna 1919 hän matkasi ensimmäistä kertaa Eurooppaan. Bechet yhtyeineen kävi jopa Neuvostoliitossa vuonna 1926.
Bechet oli 1920-luvun jazzajan suuria nimiä, mutta seuraavalla vuosikymmenellä hänestä tuli Noble Sislen viihteellisen orkesterin jäsen. Hän kuitenkin palasi parrasvaloihin jo saman vuosikymmenen lopulla. Tuolloin uudestaan herännyt mielenkiinto neworleanslaiseen pikkuyhtyejazziin teki hänestä tähden. Kun ranskalaiset eksistentialistit löysivät jazzin sota-aikana, juuri Bechet ja hänen musiikkinsa sai suurimman huomion.
Bechet muuttikin Pariisiin pysyvästi sodan jälkeen. Amerikkalaisesta muusikosta oli tullut palvottu ranskalainen kulttuurihenkilö, joka oli saanut jopa oman kadun Pariisiin. Bechet meni naimisiin Elisabeth Zieglerin kanssa. Hän julkaisi omaelämäkertansa hieman ennen kuolemistaan syöpään 62-vuotispäivänään.

Ensimmäinen suuri solisti?

Sidney Bechetä pidetään yhdessä Louis Armstrongin kanssa ensimmäisenä suurena jazzsolistina. Kumpikin kehitti kappaleen melodiaa muokkaavan improvisointityylin, joka säilyi jazzin perustana 1940-luvun bebopiin asti. Bechetin ja Armstrongin yhdessä levyttämä Cake Walking Babies (1924) on varhainen esimerkki tästä tyylistä.
Vaikka Bechet vaihtoikin soittimensa sopraanosaksofoniin, hänen tapansa soittaa ei enää muuttunut. Hänen 1930-40-luvun levytyksensä ovat kuitenkin tunnetumpia kuin varhaiset taltioinnit. Bechet levytti klassisen version George Gershwinin Summertimesta (1939). Hän oli myös mukana tekemässä yhtä historian ensimmäisistä trikkilevytyksistä: Bechet soitti The Sheik of Arabyssa (1941), klarinettia, tenori- ja sopraanosaksofoneja, pianoa, bassoa ja rumpuja.
Viimeisen kymmenen elinvuotensa aikana Bechet soitti lähinnä jazzin alkuaikojen hittejä. Säveltäjänä hänen suosionsa oli tuolloin suurimmillaan. Suomessakin hänet tunnetaan sävellyksestä Pieni kukkanen (Petite Fleur).
Karađorđe

Karađorđe (syntyjään George Petrović, serbokroaatiksi Ðorđe Petrović, tunnettiin myös nimellä Musta George; 14. marraskuuta (J: 3. marraskuuta) 1762 Viševac – 25. heinäkuuta (J: 13. heinäkuuta) 1817 Radovanje) oli serbialainen kapinajohtaja, joka johti serbien itsenäisyystaistelua ottomaanien valtaa vastaan vuosina 1804–1813. Hän oli myös Karađorđevićin dynastian perustaja.
Karađorđe oli lähtöisin talonpoikaisesta perheestä ja vietti nuoruutensa siko- ja vuohipaimenena. Hän muutti vuonna 1787 Itävaltaan ja soti Itävallan armeijassa italialaisia ja turkkilaisia vastaan. Itävallan–Turkin sodan loputtua hän asettui asumaan Serbian Topolaan ja elätti itsensä karjakauppiaana. Kun serbit vuonna 1804 nousivat turkkilaisia janitsaareja vastaan, he valitsivat Karađorđen johtajakseen. Sulttaani Selim III hyväksyi janitsaarien kukistamisen, sillä hän piti näitä kapinallisina. Menestys kuitenkin innoitti serbit vaatimaan itsehallintoa, mihin sulttaani ei enää suostunut. Tämän seurauksena Karađorđe aloitti vuonna 1805 itsenäisyyssodan. Taitavalla sissisodankäynnillä hän onnistuikin karkottamaan turkkilaiset Serbiasta ja maa itsenäistyi väliaikaisesti. Vuonna 1808 hyväksyttiin Serbian ensimmäinen perustuslaki ja Karađorđe nimitettiin maan valtionpäämieheksi nimikkeellä ”Serbian ylin perinnöllinen johtaja”.
Vuodesta 1807 sodassa Turkkia vastaan ollut Venäjä toimi Serbian liittolaisena, mutta sen tuki Serbian itsenäisyydelle oli lähinnä muodollinen. Vuonna 1810 serbit ja venäläiset voittivat yhteisvoimin turkkilaiset Varvarinin ja Loznican taisteluissa, mutta Napoleonin hyökättyä Venäjälle vuonna 1812 Venäjä solmi pikaisesti Turkin kanssa rauhan, joka ei antanut kunnollisia takeita Serbian itsenäisyyden säilymiselle. Turkkilaiset hyökkäsivätkin pian Serbiaan ja valloittivat maan takaisin vuonna 1813. Karađorđe pakeni Itävaltaan. Miloš Obrenović käynnisti vuonna 1815 Serbiassa uuden kapinan turkkilaisia vastaan, mutta hän piti Karađorđea kilpailijanaan eikä sallinut tämän palata maahan. Karađorđe palasi kuitenkin Venäjän kautta salaa Serbiaan tarkoituksenaan johtaa uutta kansannousua kreikkalaisten tuella. Hänet murhattiin nukkuessaan Obrenovićin käskystä, joka lisäksi määräsi Karađorđen pään lähetettäväksi sulttaanille Konstantinopoliin. Karađorđevićin ja Obrenovićin sukujen suhteet olivat tämän jälkeen pitkään vihamieliset, mikä vaikutti merkittävästi Serbian politiikkaan.
Karađorđen poika Aleksanteri Karađorđević oli Serbian ruhtinaana vuosina 1842–1858, mutta hänen syrjäyttämisensä jälkeen Obrenovićit palasivat valtaan vuoteen 1903 asti.
Huáscar

Huáscar (Inti Cusi Huallpa Huascar ketšuaksi: Waskhar, "Auringon ilo") oli viimeisen voimakkaan inkahallitsijan Huayna Capacin poika. Huayna Capac ja hänen aiottu seuraajansa Ninan Cuyochi kuolivat ennen aikojaan, molemmat isorokkoon.
Inkavaltiossa syntyi tämän jälkeen Huascarin ja hänen veljensä Atahualpan välille sisällissota
Huayana Capacin seuraajasta. Huascar oli sodan syttyessä Cuzcossa, ja oli voitolla Ecuadorissa majaa pitänyttä Atahualpaa vastaan. Hän sai Atahualpan vangiksi, mutta Atahualpa pakeni pienen tytön avustamana.
Atahualpa voitti Huascarin kolmen vuoden sisällissodan jälkeen. Atahualpa joutui espanjalaisten vangiksi, ja pian tämän jälkeen Huascarin omat miehet tappoivat hänet.
Kolmas Johanneksen kirje

Historia

Perimätiedon mukaan kirjoittajana on pidetty Johannesta, ja kirjoituspaikkana Efesosta. Johannes kirjoitti kirjeen todennäköisesti vanhalla iällä, ensimmäisen vuosisadan loppupuolella.
Kirje on osoitettu Gaiukselle, mutta ei ole tietoa siitä, kuka Uudessa testamentissa mainittu Gaius on kyseessä. Kyseessä sattaa olla samanniminen kristitty Makedoniassa (Ap.t. 19:29), Korintissa (Room. 16:23) tai Derbessä (Ap.t. 20:4).
Kirjeen kieli on huomattavan samanlaista kuin Toisessa Johanneksen kirjeessä. Siksi tutkijat pitävät yleensä kirjoittajana varmuudella samaa henkilöä. Jonkin verran enemmän on epäilty sitä, että sama henkilö olisi kirjoittanyt myös Johanneksen evankeliumin, Ensimmäisen Johanneksen kirjeen ja Johanneksen ilmestyksen.

Sisältö

Kirjeen kirjoittaja halusi jättää Gaiuksen haltuun joukon kristittyjä, joita johti Demetrius. Gaiuksen tehtävä oli suojella heitä, sillä he olivat muukalaisia hänen kotipaikallaan. He olivat tulleet sinne saarnaamaan evankeliumia. Tämän vuoksi kirjoittaja pyrkii antamaan mainituista henkilöistä hyvän todistuksen.
Demetrius oli todennäköisesti kiertelevä saarnaaja, jonka tarkoitus oli korjata seurakunnissa valloillaan olleet harhaopit. Harhaoppisista opettajista mainitaan kirjeessä nimeltä Diotrefes. Hän oli sulkenut seurakunnan ovet kierteleviltä saarnaajilta, parjasi apostoleja, eikä suostunut lukemaan apostolista alkuperää olleita kirjeitä.
Väiski Vemmelsääri – Tuhat ja yksi kanitarinaa

Väiski Vemmelsääri – Tuhat ja yksi kanitarinaa (Bugs Bunny's 3rd Movie: 1001 Rabbit Tales) on Warner Bros. -studion tuottama vuonna 1982 valmistunut animaatioelokuva, jonka on ohjannut Friz Freleng. Kyseessä on kooste-elokuva, johon on yhdistetty sisältöä kolmestatoista 1940–1960-luvuilla tehdystä Looney Tunes -lyhytanimaatiosta. Tuhannen ja yhden yön tarinoita parodioivassa kehystarinassa Väiski Vemmelsääri ja Repe Sorsa toimivat kiertävinä satukirjakauppiaina, ja Väiski päätyy vastentahtoisesti lukemaan satuja arabialaisen sulttaanin hemmotellulle pojalle.
Suurin osa elokuvaan sisältyvistä lyhyistä tarinoista on Looney Tunes -hahmoilla toteutettuja parodioita klassikkosaduista, kuten Jaakko ja pavunvarsi, Punahilkka, Hannu ja Kerttu, Kultakutri ja kolme karhua sekä Hamelnin pillipiipari. Vanhoja lyhytanimaatioita on useissa kohdin lyhennetty ja niihin on paikoin lisätty uusia kohtauksia ja repliikkejä, jotta ne sopisivat paremmin osaksi elokuvan pääjuonta. Lyhytanimaatioista pääosa on Chuck Jonesin ja Friz Felengin ohjaamia, sekä yksi kohtaus Robert McKimsonin ohjaama. Tämä on järjestyksessä kolmas Warner Bros.:in 1970- ja 1980-luvuilla julkaisemasta neljästä vastaavantyylisestä kooste-elokuvasta, jotka sisälsivät kultakauden Looney Tunes -tarinoita.
Lähes kaikkia hahmoja elokuvassa – sekä vanhoissa pätkissä että uusissa kohtauksissa – ääninäyttelee Mel Blanc. Lyhyissä tarinoissa muina näyttelijöinä ovat Arthur Q. Bryan ja June Foray sekä eräiden kehystarinassa esiintyvien sivuhahmojen ääninä Shepard Menken ja Lennie Weinrib.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 kooste saa kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
Artturi Nikula

Artturi Alarik Armas Nikula (1. joulukuuta 1892 Isokyrö – 12. joulukuuta 1942) oli suomalainen jääkärimajuri. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri, joka sai tulikasteensa Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan talouspäällikkönä. Nikula osallistui vielä talvi- ja jatkosotaan, jossa viimeksi mainitussa hänen sotilasuransa päättyi haavoittumiseen Uhtualla.

Perhe ja koulutus

Nikulan vanhemmat olivat kruununvouti Matti Nikula ja Maria Hyyppä. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Rauha Elisabet Hannukselan kanssa. Hän kävi viisi luokkaa Kokkolan suomalaista yhteiskoulua. Hän suoritti Taistelukoulun komppanianpäällikkökurssin vuonna 1930.

Jääkärikausi

Nikula työskenteli konttorialalla ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän osallistui taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Nikula astui Suomen armeijan palvelukseen vänrikiksi ylennettynä Saksassa 11. helmikuuta 1918 ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan talouspäälliköksi 1. Jääkärirykmentin 2. jääkäripataljoonaan. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Lempäälässä, Kämärällä ja Viipurissa.

Sisällissodan jälkeinen aika

Nikula palveli sisällissodan jälkeen nuorempana upseerina Kaartin jääkäripataljoonassa, josta hänet siirrettiin päälliköksi 22. tammikuuta 1919 alkaen Jääkäriprikaatin polkupyöräosastoon (myöhemmin polkupyöräkomppania). Seuraavaksi hänet siirrettiin 31. maaliskuuta 1920 alkaen Pohjanmaan jääkäripataljoonan 2. komppanian ja 21. maaliskuuta 1923 alkaen Lapin rajavartioston 1. komppanian. Lapin rajavartiostosta Nikula siirrettiin 16. lokakuuta 1928 Kainuun rajavartioston 2. komppanian ja edelleen 1. tammikuuta 1930 alkaen päälliköksi Salmin rajavartioston 1. komppaniaan.
Päijät-Hämeen avoimet langattomat verkot

Päijät-Hämeen avoimet langattomat verkot muodostuvat (2007) kolmesta kunnallisesta verkosta: Hartolan kirjastoverkosta, Hollolan WLAN:sta sekä Mastonetistä. Mastonet on Suomen toiseksi laajin avoin langaton verkko panOulun jälkeen.

Hollolan WLAN

Hollolan WLAN on Hollolan kunnan avoin langaton verkko, jota ylläpitää Hollolan kunta omassa kunnallisessa tietoverkossaan. Langattomuuden osalta teknistä tietoa on hyödynnetty Mastonetin kanssa. Verkko toimii sekä Hollolan pääkirjastossa Salpakankaalla kuntakeskuksessa että Kalliolan sivukirjastossa Vesikansassa.
Verkko perustettiin 2006 vuoden 2005 lopussa tehdyn toteutettua laajempaa avointa langatonta verkkoa koskevan kunnallisaloitteen tarjoamasta ideasta.

Mastonet

Mastonet on Lahden kaupungin omistaman Suomen 4G:n alkujaan perustama kaupallinen verkko, joka kunnallistettiin ja liitettiin Lahden kaupungin tukiasemin varustettavaan kouluverkkoon. Siihen lisättiin myöhemmin kaupungin virkistystoiminnalle oleellinen Lahden satama sekä kulttuuri- ja urheilutapahtumille oleelliset Lahden stadion ja Sibeliustalo.

Muuta

Päijät-Hämeessä on lisäksi kaupallisia avoimia langattomia verkkoja, joita on ravintoloissa. Niissä ei edellytetä rekisteröitymistä tai yhteydestä maksamista, mutta ne ovat toisaalta periaatteessa tarkoitetut asiakkaille. Yksi tällainen verkko on Lahdessa Kuvapalatsissa Vapaudenkadun varrella. Sen SSID on kuvapalatsi. Toinen samoissa tiloissa toimiva avoin langaton lähiverkko on ruotsalaisen Way Cup:n.