google/wiki40b huggingface dataset:
Dragon Garden

Historia

Liikemies ja filantrooppi Lee Iu-cheung osti alueen vuonna 1949. Aluksi hän rakensi sinne uima-altaan koululaisille, lähes kymmenen vuotta ennen kuin Hongkongin ensimmäinen julkinen allas avattiin Victoria Parkiin. Arkkitehti Chu Pin oli mahdollisesti suunnittelemassa puistoa. Puisto valmistui vuonna 1968. Lee on haudattu puiston huipulla olevaan mausoleumiin.
Puisto esiintyy elokuvassa 007 ja kultainen ase (1974) ja sarjassa Noble House (1988).
Puisto oli hylättynä 1990-luvulla ja 2000-luvun ensikymmenellä. Vuonna 1998 Castle Peak Roadia levennettiin, missä yhteydessä Hongkongin hallinto poisti puiston juurella olleen kala-altaan ja rakensi tien ja puiston välille suuren muurin. Sen vuoksi puiston alempi osa menetti merinäkymänsä. Vuonna 2006 osa Leen suvusta aikoi myydä puiston Sun Hung Kai Propertiesille, joka suunnitteli puiston rakentamista asunnoiksi. Lee Iu-cheung lapsenlapsi Cynthia järjesti julkisuuskampanjan puiston säilyttämisen puolesta. Lopulta Lee Shiu, Lee Iu-cheungin poika, osti muun suvun osuuden puistosta sadalla miljoonalla Hongkongin dollarilla.
Puiston nykyinen omistaja Lee Shiu haluaisi lahjoittaa puiston Hongkongin hallinnolle. Puistosta on suunniteltu koulutus-, tutkimus- ja virkistysaluetta, mutta Hongkongin hallinto ei ole vielä päättänyt puiston 30 miljoonan dollarin korjaustöiden rahoituksesta. Puisto on auki yleisölle kerran kuussa.
Eleonora Duse

Eleonora Duse (3. lokakuuta 1858 – 21. huhtikuuta 1924) oli italialainen näyttelijä.
Duse aloitti näyttelemisen jo lapsena. Hänen isänsä ja isoisänsä olivat myös näyttelijöitä, ja neljän ikäisenä hänestäkin tuli näyttelijä. Duse matkusteli jo lapsena paljon. Hän saavutti suosion ensimmäisenä Euroopassa, Etelä-Amerikassa, Yhdysvalloissa ja Venäjällä. Duse oli maailman ensimmäinen nainen, joka pääsi Time-lehden kanteen.
Duse kuoli keuhkokuumeeseen 65-vuotiaana Pittsburghissa Pennsylvaniassa.
Robert’s Coffee

Tavaramerkin oikeuskäsittely

Pauligin kahvisuku riiteli syksyllä 2006 Paulig-tavaramerkin käyttöoikeudesta käräjillä. Oikeudenkäynnissä tuli ilmi Pauligin suvun vanha kiista, joka johti Robert Pauligin lähtöön perheyhtiöstä vuonna 1986. Robert Paulig pyrki 1980-luvulla viemään Pauligien perheyrityksen pörssiin. Suunnitelma ei onnistunut, ja hänet erotettiin yrityksestä vuonna 1986. Vuotta myöhemmin hän perusti Robert’s Coffeen, ja samalla Pauligien yritykset sopivat keskenään, että Robert Pauligin yhtiöt voivat käyttää Pauligin nimeä tuotteissaan.
Pauligin sukuyhtiöt haastoivat Robert Pauligin yhtiöt oikeuteen syksyllä 2006 tavaramerkkioikeuden ja toiminimioikeuden loukkaamisesta. Sukuyhtiö katsoi, että tuotemerkit ovat sekoittuneet keskenään eivätkä asiakkaat enää tiedä, kumman yhtiön tuotteista on kyse. Oikeuskäsittely päättyi Robert Pauligin hyväksi. Voitettuaan oikeuden käyttää sukunimeään tuotteissaan Robert Paulig lanseerasi oman nimikkokahvinsa Robert Paulig Coffeen 1. heinäkuuta 2007.
Hovioikeus teki kuitenkin asiasta toisenlaisen päätöksen ja kielsi Robert Pauligia käyttämästä kirjoitettua iskulausetta ”The Robert Paulig Coffee Family Products” ja tunnusta ”Robert Paulig”. Hovioikeuden päätöksen jälkeen ”Robert Paulig Coffee” -tuotteen nimi muuttui ”Coffee by Robert Pauligiksi”.
Korkein oikeus vahvisti elokuussa 2010 hovioikeuden aiemman päätöksen, kun se ei myöntänyt Robert Pauligille valituslupaa nimikiistassa. Robert Pauligin yhtiöillä on kuitenkin oikeudet käyttää Robert Pauligia nimikirjoituksen muodossa ja ”by Robert Paulig” -tekstinä.
Keväällä 2014 Paulig ilmoitti ostaneensa Robert Paulig -paahtimon ja sen tuotemerkit. Robert’s Coffee -kahvilaketju ei kuulunut kauppaan, ja se jatkaa Robert Pauligin perheen omistuksessa.
Antrean verkko

Antrean verkko on Karjalankannakselta, Antrean Korpilahden kylästä, vuonna 1913 löytynyt kalaverkko ajalta noin 8540 eaa. Se on yksi maailman vanhimmista kalaverkoista.  Juha Ylimaunun väitöskirjan mukaan verkko olisi kalaverkon sijaan hyljeverkko.  Verkko ei ole enää esillä Suomen kansallismuseossa, vaan on siirretty varastoon.

Antrean verkko on osa Antrean löydöksi kutsuttua löytöä. Sen teki syksyllä 1913 maanviljelijä Antti Virolainen eli "Ämm-Mati Antti" kotitilansa Ämmä-Mattilan suoniityllä syventäessään viemäriojaa, jolloin hänen lapioonsa osui joukko kivi- ja luuesineitä. Seuraavana kesänä Theodor Schwindt kävi paikalla ja totesi löytöpaikan tarkemman tutkimuksen arvoiseksi. Sakari Pälsi toteutti paikalla kaivauksen heinäkuun lopulla vuonna 1914. Kaivauksessa paikalta löytyi 18 verkon kohoa, 31 painokiveä ja hiukan itse verkkoa. Löydettyihin esineisiin kuului lisäksi kivi-, luu- ja sarviesineitä, tuohta ja mahdollisesti tulen teossa käytettyjä käävän paloja eli taulaa. Kaivauksen perusteella tavarat olivat joutuneet paikalle samalla kertaa yhdessä kasassa. Tavarat olivat kadotessaan ilmeisesti uponneet noin 10 metrin syvyyteen Ancylusjärven pohjasaveen. Verkko on upotessaan ollut mahdollisesti puikkariin koottuna.
Itse verkko on kudottu harmaapajun niinestä. Verkon solmimistapana on käytetty ns. ryssänsolmua, jota on käytetty vielä paljon myöhemminkin itäsuomalaisella alueella ja Virossa. Verkon silmäkoko on ollut noin 6 cm, mikä on sopinut esimerkiksi lahnan ja lohen pyyntiin. Männynkaarnakohojen pituus oli noin 30 cm ja paksuus noin 1 cm. Nyrkinkokoiset verkon painokivet eli kivekset oli kiinnitetty verkon paulaan kapeilla tuohinauhoilla. Kohojen ja kivesten lukumäärän perusteella verkon pituudeksi on arvioitu 27–30 metriä ja korkeudeksi 50–70 cm. Märkänä se on painanut kolmisenkymmentä kiloa, josta kivesten paino on ollut noin puolet.

Muut löydöt

Paikalta löytyneet kiviset työkalut ovat kookas kirveenterä, tasataltta, taltan teelmä sekä kourutaltta. Kourutaltta on valmistettu Äänisen viherliuskeesta.  Kivikirveen tyyppiä esiintyy myös Virossa ja Itä-Karjalassa. Paikalta löytyi myös pieniä kvartsinsirpaleita, hiekkakivisiä hiomakiviä sekä pieniä sileitä luonnonkiviä. Löydetty luuaines on puolestaan enimmäkseen peräisin hirvestä. Silmiinpistävin löytynyt luuesine oli 27 cm pitkä ja 3,3 cm leveä luukärki, joka oli teritetty kvartsinsirpaleilla. Paikalta löytyneitä joutsenen putkiluiden palojen on arveltu olleen peräisin kourutaltasta, yksinkertaisesta huilusta tai pilleistä joita muun muassa saamelaisten tiedetään käyttäneen. Luuesineille tunnetaan vastineita Kundan kulttuurin piiristä Baltiasta ja Luoteis-Venäjällä.
Qiangit

Historia

Noin kolme vuosituhatta sitten qiangit olivat yhteyksissä han-kiinalaisten ja zhuangien esi-isien kanssa. Vielä tuolloin ylä- ja alamailla asuneiden kansojen materiaalinen kulttuuri oli melko samankaltainen. Kaikki ne harjoittivat elinkeinoinaan metsästystä, keräilyä ja pienimuotoista maanviljelyä. Noin 600-luvulla eaa. han-kiinalaiset ottivat käyttöön tehokkaammat viljelymenetelmät ja heidän vaikutusvaltansa alkoi kasvaa. Tuolloin qiangit muuttivat vuoristoseuduille länteen säilyttääkseen elintapansa ja itsenäisyytensä. Heidät alistettiinkin sittemmin vasta mongoliarmeijoiden tullessa Kiinaan 1200-luvulla. Sittemmin heidän hallitsemisekseen otettiin käyttöön niin sanottu tusi-järjestelmä, jolla paikallisia kansoja hallittiin paikallisten välikäsien kautta. Mongolien Yuan-dynastian romahdettua valtaan tulivat ensin han-kiinalaiset Ming-dynastian kautta ja sittemmin mantšut Qing-dynastian kautta. Osa qiangien alaryhmistä, kuten jiarongit, säilyivät kuitenkin käytännössä itsenäisinä aina Kiinan sisällissodan puhkeamiseen saakka vuonna 1949. Sichuanin maanjäristys 2008 aiheutti suuret tuhot qiangien asuinalueilla.

Kulttuuri

Qiangit jakautuvat useisiin eri alaryhmiin, joiden etninen identiteetti on usein varsin epäselvä. Esimerkiksi pumeja pidettiin pitkään qiangien alaryhmänä, kunnes he saivat keskushallinnon myöntämään heille erillisen tunnustuksen omana vähemmistönään vuonna 1960. Monet qiangien alaryhmistä, kuten baimat, ersut ja jiarongit, ovat pyrkineet siinä kuitenkin epäonnistuen saamaan samanlaisen aseman omina ryhminään. Suurin osa qiangeista ei enää puhu qiangikieliä äidinkielenään kiinan kielen vallatessa alaa. Monet ovat myös siirtyneet käyttämään han-kiinalaisia sukunimiä. Qiangikielet ovat tiibetiläis-burmalaisia kieliä.
Qiangit asuvat usein kylissä, joiden väestö koostuu toistensa sukulaisista. He jäljittävät usein sukuhistoriansa yhteen mies- tai naispuoliseen esi-isään. Perinteisesti qiangien yhteiskunta oli matriarkaalinen naisten toimiessa esimerkiksi kylien päämiehinä. Qiangit ovat maanviljelijöitä ja he kasvattavat esimerkiksi ohraa, perunaa, tattaria ja papuja. Raha-kasveina myyntiä varten kasvatetaan myös esimerkiksi omenoita, pippureita ja oopiumia. Osa qiangeista harjoittaa edelleen sivuelinkeinona metsästystä ja keräilyä. Pieniä joukkoja elää myös nomadeina kasvattaen lampaita, jakkeja, hevosia ja karjaa.
Qiangien uskonto on sekoitus animismia, taolaisuutta ja buddhalaisuutta. Uskontoon liittyen valkoisia kiviä asetellaan usein talojen katoille ja alttareille. Niiden uskotaan pitävän loitolla pahoja henkiä. Qiangien syntytarinan mukaan ihmiset polveutuvat erään jumalan tyttären ja tarinan eri versioiden mukaan ihmisen tai apinan tuottamista jälkeläisistä. Monet qiangit harjoittavat perinteisen uskonnon ohella lamalaista buddhalaisuutta ja esi-isien palvontaa.
Barney-karhu ja Benny-aasi

Barney-karhu ja Benny-aasi (engl. Barney Bear and Benny Burro) ovat yhdysvaltalaisia sarjakuva- ja piirroselokuvahahmoja.

Filmit

Barney-karhu-hahmon keksi vuonna 1939 animaattori Rudolf Ising MGM Cartoon Studios -yhtiöstä. Ensimmäinen Barney- filmi "The Bear that Couldn't Sleep" ilmestyi heinäkuussa 1939. Ising lähti yhtiön palveluksesta 1943, jonka jälkeen filmejä ohjasivat George Gordon, Preston Blair, Michael Lah ja Dick Lundy. Barney-piirrosfilmien teko lopetettiin 1954. Filmejä tehtiin yhteensä 26. Benny-aasi oli mukana näistä vain yhdessä, "Little Gravel Voice" vuonna 1942 eikä hänen nimeään mainittu filmissä.

Sarjakuvat

Dell-yhtiö alkoi vuonna 1942 julkaista sarjakuvalehteä Our Gang, jonka sarjat perustuivat MGM:n piirroselokuvahahmoihin.
Alusta alkaen lehdessä oli Barney-karhu-sarjakuvia, joita kahden ensimmäisen vuoden ajan piirsi Walt Kelly. Benny-aasin ensimmäinen sarjakuvaseikkailu ilmestyi marraskuussa 1943, ja sen piirsi Carl Barks. Toukokuussa 1944 alkoi Barks piirtää Benny-aasi-sarjoja. Benny-aasi tuli mukaan samaan sarjakuvaan Barneyn kanssa, ja tästä lähtien sarjakuvan nimi oli "Barney Bear and Benny Burro". Barks piirsi lehteen yhteensä 29 näiden hahmojen sarjakuvatarinaa, kolme Benny-sarjakuvaa ja 26 sarjakuvaa, joissa olivat sekä karhu että aasi. Viimeinen ilmestyi heinäkuussa 1947.
Sarjakuva jatkui lehdessä muiden piirtämänä 1950-luvulle saakka.

Sarjakuvat Suomessa

Tom ja Jerry -lehdessä julkaistiin Barksin (ja muidenkin) piirtämiä Barney-karhu ja Benny-aasi -sarjoja vuosina 1983-1985 sekä uusintoina 1990-luvulla. 1990-luvun alussa ilmestyi kaksi Barney-karhu ja Benny-aasi -albumia.

Sarjakuvien uusintapainoksia muissa maissa

Englanniksi Barksin piirtämiä Benny- ja Barney-sarjoja on julkaistu uusintoina harvoin. Vuonna 1979 ilmestyi mustavalkoinen Barks Bear Book, johon oli koottu kaikki Barksin piirtämät ei-Disney-sarjakuvat. Yhdysvaltalaisessa Tom & Jerry -lehdessä julkaistiin 1990-luvulla muutamia k.o. sarjoista värillisinä
Vuonna 2010 ilmestyi Ruotsissa kirja Bruno Björn och hans vänner, jossa kaikki Barksin Barney- ja Benny-sarjat julkaistiin värillisinä. Mukana on myös kaksi Lurppa-tarinaa sekä Barksin ainoa Putte Possu-sarjakuva.
Kristuksen luostari

Kristuksen luostari (port. Convento de Cristo) on luostari Tomarissa, Portugalissa. Se rakennettiin alun perin 1100-luvulla. UNESCO lisäsi Kristuksen luostarin maailmanperintöluetteloon vuonna 1983.
Luostari rakennettiin Reconquistan eli muslimien karkotuksen muistoksi, mutta siitä kehittyi Emanuelintyyliä edustava Portugalin avautumisen symboli. 1100-luvulla Temppeliherrain ritarikunta kutsuttiin Portugaliin auttamaan Reconquistassa, ja Tomar oli heidän ensimmäinen ja tärkein linnoituksensa. Kun Temppeliherrojen ritarikunta hajotettiin 1314–1315, Portugaliin perustettiin Kristuksen veljeskunta ja Tomarin luostari siirtyi heille.
Luostarin keskeisen kirkon rakennutti 1100-luvun lopulla temppeliherrain ensimmäinen suurmestari Gualdim Pais. Se on temppeliherroille tyypillinen rotunda. Muita rakennuksia ristikäytävineen lisättiin seuraavien vuosisatojen aikana, ja niissä näkyy goottilaisia ja emanuelintyylin piirteitä.
Suolapunka

Ulkonäkö ja koko

Suolapunka on monivuotinen, 3–40 senttimetriä korkeaksi kasvava kalju merenrantakasvi. Kasvin juurakko on lyhyt ja pysty. Varren tyvessä kasvaa lehtiruusuke, ja varrella vuorottain lusikkamaisia, pyöreäkärkisiä meheviä varsilehtiä. Lehdet ovat ehytlaitaisia. Valkoiset kukat muodostavan kasvin latvaan harsun tertun. Toisinaan esiintyy myös lyhyempiä lehtihangoista lähteviä kukkaterttuja. Kellomaiset kukat ovat halkaisijaltaan noin 3 millimetriä ja niissä on viisi terälehteä. Siemenkota on pallomainen. Suolapunka kukkii Suomessa heinä-elokuussa.

Levinneisyys

Suolapunkaa esiintyy laajalti lauhkean vyöhykkeen eteläosassa ja lämpimän vyöhykkeen pohjoisosassa Euroopassa, Aasiassa ja Pohjois-Amerikassa. Lajia tavataan myös Afrikasta ja Australiasta. Etelämpänä se kasvaa sekä rannikoilla että sisämaassa, varsinkin vuoristoissa. Itämeren piirissä suolapunkaa tavataan vain rannikoilla. Sen esiintymät Suomessa ja samalla korkeudella Ruotsin puolella ovat lajin pohjoisimmat kasvupaikat maailmassa.
Suomessa suolapunkaa tavataan vain Ahvenanmaalla ja Suomenlahden rannikolla Itä-Uudeltamaalta Kaakkois-Suomeen. Runsaimmat esiintymät ovat Ahvenanmaalla Lemlandissa, Finströmissä ja Hammarlandissa sekä Manner-Suomessa entisen Porvoon maalaiskunnan, Haminan ja Vehkalahden alueilla.

Elinympäristö

Itämeren rannikolla suolapunka viihtyy avoimilla, kivikkoisilla ja matalakasvuisilla merenrantaniityillä. Se kasvaa tyypillisesti lähellä vesirajaa, ja on usein pitkiäkin aikoja veden pinnan alla. Suolapunka on harvinaistunut Itämeren piirissä rantaniittyjen laidunnuksen loputtua, kun merenrantaniityt ovat monin paikoin kasvaneet umpeen. Itämeren rehevöityminen on omalta osaltaan kiihdyttänyt rantaniittyjen umpeutumista.
Joseph Merrick

Joseph Carey Merrick (5. elokuuta 1862 – 11. huhtikuuta 1890) oli viktoriaanisen ajan Englannissa elänyt mies, joka tunnettiin epämuodostumiensa vuoksi nimellä ”Elefanttimies”.
Merrick syntyi Leicesterissä kolmilapsisen perheen esikoisena. Hänessä alkoi näkyä epämuodostumia noin kolmevuotiaana. Hänen äitinsä kuoli pojan ollessa 11- tai 12-vuotias, ja noin 15-16-vuotiaasta alkaen hän asui köyhäintalossa, oli kengänkiillottaja kaduilla ja sai kuulla paljon pilkkaa työssään. Hän vietti suurimman osan elämästään sirkuksen vetonaulana. Myöhemmin hän saavutti rujon ulkomuotonsa vuoksi ihmisten ja jopa kuningatar Viktorian myötätunnon. Epämuodostuneiden ihmisten esitteleminen kuitenkin kiellettiin 1886.
Elefanttimiestä hoitanut lääkäri Frederick Treves otti 1886 tämän hoiviinsa. Siitä alkaen hän eli lahjoitusvarojen varassa, ja Traves saattoi jopa laajentaa sairaalaansa yläluokan runsaan tuen ansiosta. Kuningas Edward VII vieraili tapaamassa elefanttimiestä ja piti häneen säännöllisesti yhteyttä.
Merrick nukkui yleensä istuma-asennossa pystyäkseen hengittämään. Hän kuoli 11. huhtikuuta 1890 laskettuaan päänsä tyynylle, jolloin hänen niskansa murtui.

Proteus-oireyhtymä

Merrickin uskotaan kärsineen Proteus-oireyhtymästä, joka on perinnöllinen epämuodostumia aiheuttava sairaus. Tämä diagnoosi tehtiin vasta 1970-luvulla. Merrickin elinaikana lääkärit uskoivat hänen sairastavan elefantiaasia eli elefanttitautia. Merrickin luurankoa säilytetään Royal London Hospitalissa.
Tiedemiehet ovat tutkineet proteus-oireyhtymästä kärsivien geenimuutoksia, tutkijat ovat selvittäneet geenimutaation osuutta taudin syntyyn. Yhdysvaltalaisen National Genome Research -instituutin tutkijat löysivät sairastuneissa kudoksissa mutaation geenissä AKT1. Tutkijoiden tarkoituksena on varmistaa vielä Merrickin jäännöksistä, sairastiko hän proteus-sairautta.

Filmatisoinnit

David Lynch on ohjannut Merrickin elämään löyhästi perustuvan elokuvan Elefanttimies.

Muuta

Amerikkalainen progressive metal yhtye Mastodon on omistanut kappaleet "Elephant Man", "Joseph Merrick" ja "Pendulous Skin" Merrickille.
Pelihiiri

Pelihiiri on tietokonepelien pelaamiseen tarkoitettu hiiri, joka on normaalia hiirtä kestävämpi ja reagoi herkemmin kosketukseen. Pelihiiret on muotoiltu joko vain oikeakätisille tai molemmilla käsillä hiirtä käyttäville. Erityisesti ensimmäisen persoonan ammuntapeleihin suunnitelluissa pelihiirissä on korkea päivitysnopeus. Pelihiirissä on ohjelmoitavia painikkeita usein hiiren vasempaan kylkeen asemoituna. Erityisesti MOBA-pelejä varten suunniteluissa pelihiirissä on monia ohjelmoitavia painikkeita, joiden toimintoja voi säätää hiiren mukana tulevalla ohjelmistolla. Ohjelmiston kautta voi määrittää pelihiireen makroja ja säätää hiiren DPI:tä. Omat asetukset voi joissakin pelihiirissä tallentaa hiiren omaan muistiin, joten niitä voi käyttää missä tahansa tietokoneessa. Kalleimmissa pelihiirissä hiiren kosketustuntumaa voi säätää lisäpainoilla. Pelihiirien tuntumaa voi säätää hiiren johdon pidikkeellä ja rannetuella. Pelihiiren sopivuus omaan käteen riippuu käden koosta ja käytetystä otteesta (claw vai palm).
HMS Magicienne (1849)

Palvelus

Aluksen päälliköksi määrättiin 25. marraskuuta 1852 Thomas Fisher, jonka johdolla alus siirtyi 1854 Itämerelle. Aluksen päälliköksi määrättiin 26. tammikuuta 1855 Nicholas Vansittart, jonka johdolla alus purjehti uudelleen Itämerelle osallistuakseen Oolannin sotaan. Alus poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin Plymouthin telakalle 26. toukokuuta 1856.
Alus palautettiin palvelukseen 29. toukokuuta edelleen Vansittartin alaisuudessa. Se siirtyi Välimerelle ja edelleen Itä-Intiaan ja Kiinaan. Aluksen päälliköksi määrättiin 28. syyskuuta 1859 John Edmund Commerell palveluksen jatkuessa Itä-Intiassa ja Kiinassa. Alus palasi Englantiin, jossa se poistettiin palveluksesta ja se siirrettiin telakalle Plymouthiin.
Alus palasi palvelukseen 13. maaliskuuta 1862 päällikkönään Ernest L. V. C. A. J. E. Leiningen, jonka johdolla alus purjehti Itämerellä ja sen jälkeen Välimerellä. Aluksen päälliköksi määrättiin 1. huhtikuuta 1863 sen ollessa Välimerellä William Armytage. Alus poistettiin palveluksesta 12. joulukuuta 1854 Plymouthissa.
Alus myytiin romutettavaksi syyskuussa 1866 Marshallille Plymouthissa.
William Holman Hunt

William Holman Hunt (2. huhtikuuta 1827 – 7. syyskuuta 1910) oli englantilainen taidemaalari ja yksi prerafaeliittien perustajajäsenistä. Huntin maalauksille olivat tyypillisiä selkeät ja kovat väripinnat, voimakas valaistus ja tarkat yksityiskohdat.
Hunt aloitti taideopintonsa Royal Academyssa vuonna 1843. Myös John Everett Millais opiskeli tuolloin akatemiassa, ja heistä tuli elinikäiset ystävät. Vuonna 1848 Hunt, Millais ja Dante Gabriel Rossetti perustivat prerafaeliittien taiteilijaryhmän (The Pre-Raphaelite Brotherhood). Ryhmän tarkoituksena oli vastustaa tuolloin vallalla ollutta akateemista taidetta.
Hunt ei aluksi ollut kovin suosittu taiteilija, mutta vuonna 1854 maalattu The Light of the World muodostui hänen läpimurrokseen. Seuraavana vuonna Hunt teki matkan Syyriaan ja Palestiinaan, missä hän maalasi teoksen The Scapegoat (”Syntipukki”), joka esittää Kuolleenmeren rannalla olevaa hyljeksittyä eläintä.
Huntin myöhemmistä töistä huomattavimpiin kuuluu The Triumph of the Innocents, josta hän maalasi kaksi versiota. Huntin näkö heikkeni 1890-luvun lopussa, eikä hän pystynyt loppuvuosinaan enää työskentelemään.
Impi Muroma

Impi Karoliina Muroma (12. joulukuuta 1925 Jyväskylän maalaiskunta – 17. toukokuuta 1999) oli kansanedustaja ja herätyssaarnaaja Urho Muroman miniä. Hän edusti Suomen Kristillistä Liittoa 1975–1987 Uudenmaan vaalipiiristä. Presidentin valitsijamies Muroma oli 1978. Hän toimi kristillisen liiton varapuheenjohtajana ja puolueen naisjärjestön puheenjohtajana sekä istui Espoon kaupunginvaltuustossa. Koulutukseltaan hän oli farmaseutti.
Lastenkasvatus

Vapaa kasvatus - väärinymmärrettynä

Väärinymmärretystä vapaasta kasvatuksesta voidaan puhua silloin, jos lapsi hallitsee kasvattajiaan omien mielihalujensa mukaan. Lapsi pitää ohjat käsissään ja hyppyyttää kasvattajiaan. Vanhemmat toteuttavat hyvää tarkoittaen lapsen kaikki toiveet, eikä lapsi pääse kehittymään normaalia elämässä tarvittavaa turhautumien sietokykyä. Pienetkin vastoinkäymiset ja pettymykset aiheuttavat tällöin lapsessa ahdistusta ja masennusta, mikä voi ilmetä hyvinkin vahvoina käyttäytymisongelmina ja raivon purkautumisena. Kasvatus saattaa ilmetä myös ehdollisena toimintana, jolloin lapsi käy kauppaa erilaisista asioista: tekemisistä seuraa vastapalveluja.
Kirjatori

Kirjatori Oy oli kirjakauppaketju, joka myi eri kirjakustantamoiden tarjouseriä. Lisäksi Kirjatorit myivät  edullisia postikortteja ja konttori- ja paperitarvikkeita. Myynnissä oli myös valikoima uutuuskirjoja. Kirjatori-kirjakauppoja oli tällä hetkellä neljällä eri paikkakunnalla ympäri Suomen. Lisäksi Kirjatorin osastoja löytyy Filmtown-liikkeistä Turussa, Piispanristissä ja Kuopiossa.

Kirjatorin historia

Kirjatorin tarina sai alkunsa vuonna 1976 Jyväskylässä, kun Kreeta Salojärvi ryhtyi myymään jo myyntiaikansa ylittäneitä kirjoja kilohinnalla Kilokirja-nimen alla. Sen jälkeen myymälöitä on perustettu ympäri Suomea, ja parhaimmillaan niitä oli 12. Ketjun omistajuus siirtyi Eero Salojärvelle 1990-luvun alussa. Matkan varrella yrityksen nimi on vaihtunut Kirjatoriksi, ja kirjat myydään kappalehinnalla. Kirjatori Oy on osa Gummerus-konsernia, mutta myymälöitä pyöritetään nykyisin yksityisyrittäjävetoisesti.

Kirjatorin liikeidea

Uusien kirjojen kustannustahti on tiheä, ja julkaistavien nimikkeiden määrä Suomessa niin suuri, ettei yksi uutuuskirja ehdi olla kirjakaupassa myynnissä yli puolta vuotta. Kirjatori "pidentää kirjan ikää" ottamalla myyntiin lisäksi myös hieman vanhempia kirjoja ja täydentämällä valikoimaansa viikoittain.
Padankoski

Padankoski on Pälkäneen (vuoteen 2006 asti Luopioisten) kylä, joka sijaitsee Kukkiajärven rannalla, Kyynärön ja Kuohijoen kylien välissä. Harvaan asutulla Padankoskella on noin 80 vakituista asukasta, mutta kesällä väkeä on puolet enemmän. Palveluina Padankoskella toimii kauppa-auto, kirjastoauto sekä kesäisin Kotakahvio. Muut palvelut ovat tarjolla Rautajärvellä, jonne on matkaa noin 10 kilometriä.
Padankoskella oli Luopioisten kunnan toiseksi vanhin kansakoulu, joka lakkautettiin vuonna 1966. Koulurakennus toimi kyläläisten kokoontumispaikkana, kunnes kunta myi sen 1990-luvun lopulla. Padankosken kyläyhdistys ry rakensi EU-hankerahoituksen turvin kodan kylän uudeksi kokoontumispaikaksi 2000-luvun alussa.
Padankoski-niminen postitoimipaikka (postipysäkki) perustettiin 1. heinäkuuta 1912 ja lakkautettiin 1. tammikuuta 1981. Ennen vuoden 1991 uudistusta postitoimipaikkojen lakkaamiset merkitsivät myös postinumeron (Padankosken tapauksessa 36950) lakkaamista. Nykyisin Padankosken postiosoite on 36930 Kyynärö.