google/wiki40b huggingface dataset:
Syksy Räsänen

Ura

Räsänen opiskeli teoreettista fysiikkaa Helsingin yliopistossa 1990-luvulla ja väitteli tohtoriksi 2002. Tämän jälkeen hän vietti kahdeksan vuotta ulkomaisissa yliopistoissa ja tutkimuslaitoksissa. Räsänen toimi tutkijana Oxfordin yliopistossa 2002–2005, Euroopan hiukkasfysiikan tutkimuskeskus CERN:ssä 2005–2007, Geneven yliopistossa 2007–2009 sekä sen jälkeen vierailevana tutkijana muun muassa Annecyn LAPTH-tutkimuslaitoksessa Ranskassa, jonka jälkeen hän palasi lehtoriksi Helsingin yliopistoon.
Räsänen kirjoittaa blogia Tähtitieteellisen yhdistyksen Ursan kotisivuille sekä toimii Helsingin Sanomien tiedesivujen kolumnistina. Toukokuuhun 2013 saakka Räsänen kirjoitti Maailmankaikkeutta etsimässä -nimistä blogia Tiede-lehden verkkosivuille, mutta lopetti sen pitämisen kyllästyttyään lehden julkaisemiin Marko Hamilon kirjoituksiin, joita Räsänen piti näennäisesti skepsismiä edustavina ja oikeistopopulistisina. Räsäsen mukaan hänen faktoihin pohjautuvat blogitekstinsä voivat harhauttaa ihmiset luulemaan, että myös Hamilon poliittisia näkemyksiä esittelevät kirjoitukset olisivat tiedettä.

Maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista koskeva teoria

Räsänen on tunnettu maailmankaikkeuden kiihtyvää laajenemista koskevasta tutkimuksestaan. Hän oli 2000-luvun alussa maailman ensimmäisiä tutkijoita, joka ryhtyi etsimään kiihtyvän laajenemisen syytä maailmankaikkeuden keskelle muodostuneista tyhjemmistä alueista eli niin sanotuista onkaloista. Räsäsen mukaan laajeneminen on onkaloissa nopeampaa kuin galaksijoukkojen läheisyydessä ja näiden tyhjien onkaloiden kasvu saa maailmankaikkeuden keskimääräisen laajenemisen kiihtymään. Tämä selittäisi kiihtyvän laajenemisen ilman oletetun pimeän energian olemassaoloa. Räsäsen valtavirrasta poikkeavaa teoriaa ovat esitelleet muun muassa amerikkalaiset tiedelehdet New Scientist ja Scientific American. Hän esitteli oman mallinsa ensimmäistä kertaa julkisuudessa keväällä 2007.

Kansalaisaktivismi

Räsänen on aktiivisesti mukana muun muassa palestiinalaisten oikeuksia ajavan ICAHD-järjestön toiminnassa. Hän on osallistunut Suomessa useisiin mielenosoituksiin, Räsänen oli esimerkiksi heinäkuussa 2014 puhumassa Eduskuntatalon edessä järjestetyssä mielenosoituksessa, joka vastusti Israelin tekemää Gazan hyökkäystä. Lisäksi hän on osallistunut Palestiinassa Israelin joukkojen tuhoamien asuintalojen jälleenrakennukseen. Räsänen on myös kertonut lahjoittavansa lähes puolet vuosituloistaan erilaisille järjestöille, kuten Electronic Intifadalle ja Wikileaksille.

Muuta

Räsänen on käsikirjoittanut Tanssiteatteri Hurjaruuthissa marraskuussa 2013 ensi-iltaan tulleen Talvisirkus Kosmos -nimisen esityksen yhdessä sveitsiläisen Daviden Giovanzanan kanssa. Hän on myös kertonut kirjoittavansa lastenkirjaa.
Hemagglutiniini

Hemagglutiniini (HA) on influenssavirusten pinnoilta (kuten monien muidenkin virusten ja bakteerien pinnoilta) löydetty antigeeninen glykoproteiini. Hemagglutiniinin avulla virus kykenee sitoutumaan soluun infektoidakseen sen eli tunkeutuakseen siihen. Hemagglutiniini nimi tulee aineen kyvystä aiheuttaa punasolujen yhteenkasautumista (engl. agglutinate = liimata/liimautua yhteen) in vitro.

Alatyypit

On olemassa ainakin 16 erilaista HA-antigeenia. Nämä alatyypit merkitään H1:stä H16:een. Viimeisin alatyyppi (H16) löydettiin influenssa A-viruksista, jotka eristettiin naurulokeista Ruotsissa ja Norjassa vuonna 2005. Kolme ensimmäistä hemagglutiniinia (H1, H2 ja H3) esiintyvät ihmisten influenssaviruksissa.
Erittäin patogeenisen eli herkästi tautia aiheuttavan lintuinfluenssaviruksen (H5N1-tyyppi) on havaittu infektoivan ihmisiä huonosti. Tämän virustyypin infektoimien ihmispotilaiden virusnäytteiden viruksista on havaittu, että niiden hemagglutiniinissa on yksittäisiä aminohappomuutoksia, jotka voivat merkittävästi muuttaa kyseisen lintuinfluenssaviruksen reseptorispesifisyyttä antaen niille kyvyn sitoutua samoihin reseptoreihin, kuin ihmisen influenssavirus. Nämä havainnot selittävät miksi H5N1-virus, joka ei normaalisti infektoi ihmisiä, voi mutaatioiden avulla muuntua ihmisiä tehokkaasti infektoivaksi. H5N1-viruksen hemagglutiniini on yhdistetty myös tämän influenssaviruksen korkeaan patogeenisyyteen, johtuen sen helposta muuttumisesta aktiiviseen muotoon proteolyyttisesti.

Rakenne

HA on homotrimeerinen integraalinen kalvoglykoproteiini. Se on sylinterimäinen ja noin 13,5 nanometriä pitkä. HA:n kolme identtistä monomeeria koostuvat kukin kahdesta osasta, HA₁ ja HA₂. HA:n kärkiosassa olevat globulaariset HA₁-osat vastaavat sitoutumisesta kohdesolujen sialihapporeseptoreihin ja säiemäiset α-heliksejä sisältävät HA₂-osat kohottavat HA-monomeerit viruksen pinnasta ja kiinnittävät ne viruksen solukalvoon. Yhdessä HA₂-osat stabiloivat HA:n varsimaisen rakenteen lateraalisilla vuorovaikutuksilla. HA on glykosyloitunut monesta kohtaa.
Ródoksen muslimit

Historia

Sulttaani Suleiman Suuri joukkoineen valloitti Ródoksen osaksi osmanien valtakuntaa vuonna 1522, ja suurin osa saaren nykyisistä muslimeista on valloituksen jälkeen saarelle asettuneiden osmanien jälkeläisiä. Ródoksen kaupungin eteläpuolella sijaitsee pieni Kritikán asutuskeskus, jonne 1800-luvulla saapui Kreetan saarelta kreikankielisiä muslimeja. Muslimit pakenivat Ródokselle Kreetan levottomuuksia. Kritikáan rakennettiin ensimmäisten kreetalaismuslimien saapumisen aikoihin moskeija, jonka vieressä on myös hautausmaa.
Ródos liitettiin osaksi Kreikkaa vuonna 1947, minkä seurauksena kaikista saaren muslimeista tuli Kreikan kansalaisia. Muslimit eivät saaneet minkäänlaista erikoisasemaa, eikä heitä tunnustettu vähemmistöksi. Ródoksella ja läheisellä Kosilla toimi vuonna 1947 noin kymmenen muslimeille tarkoitettua epävirallista koulua, kuten vuonna 1876 perustettu Süleymaniye Madrasah, joissa voitiin opettaa Koraania ja turkin kieltä. Italialaismiehityksen aikaan Ródoksen muslimiyhteisö pyysi Turkin hallitukselta kouluille rahoitusta ja kirjalähetyksiä. Nämä epäviralliset koulut suljettiin vuonna 1971, jonka jälkeen Ródoksella ei ole saanut turkin opetusta. Vuodesta 1972 lähtien entiset muslimikoulut aloittivat toimintansa normaaleina kouluina.

Nykytilanne

Ródoksen muslimiväestön mielestä Kreikan hallitus ei ole ollut riittävän halukas korjaamaan ja ylläpitämään turkkilaisperäisen väestön kulttuuriperintöön kuuluvia tärkeitä rakennuksia. Muslimiväestö on pyytänyt hallitukselta myös, että moskeijoihin nimitettäisiin imaamit ja muessinit, ja että islamilaista ja turkin kielen opetusta tulisi tarjota saarella. Yhteisö on vaatinut myös, että vuonna 1971 suljetut muslimikoulut avattaisiin jälleen. Erityisesti on vaadittu Süleymaniye Madrasahin uudelleenavaamista. Muslimiyhteisöllä oli italialaismiehityksen aikana oma edustaja samoin kuin oma mufti, joita yhteisö niin ikään on vaatinut takaisin.
Muslimeista pääosa työskentelee palvelualoilla, ja heitä asuu Ródoksen kaupungin lisäksi myös esimerkiksi Líndoksessa, Ixiássa ja Sálakoksessa.
Mustasara

Ulkonäkö

Mustasara kasvaa 30–70 senttimetriä korkeaksi. Varsi on pysty, paksu, jäykkä, yläosastaan kaareva, sileä ja täyteinen. Tyvitupet ovat punaruskeat tai viininpunaiset. Lehdet ovat ruodittomat, tupelliset ja lähes varren pituiset. Lehtilapa on 3–6 millimetriä leveä, litteä ja kellanvihreä. Kukinnon alimman tähkän tukilehti on yleensä kukintoa pitempi, tukilehden tuppi on lyhyt ja vihreä. Kukinto on monitähkäinen, emi- ja hedekukat ovat yleensä eri tähkissä (valeyhtäläistähkäinen sara). Kukinto on 3–6-tähkäinen, tähkät ovat 10–25 mm pitkiä ja liereitä, lähekkäin, aluksi pystyjä, kypsinä nuokkuvia. Latvatähkä on kärjestä emikukkainen, tyvestä hedekukkainen, muut tähkät emikukkaisia. Latvatähkä on lähes perätön, emitähkät ovat perällisiä, alimpien perä tähkän pituinen. Hedekukka on kolmiheteinen, emikukka kolmiluottinen, pullakon ympäröimä. Tähkäsuomut ovat puikeita ja lähes mustia, pullakon pituisia. Pullakot ovat 3–4 mm pitkiä, luumunmuotoisia, tylppiä, suonettomia, vaalean kellanvihreitä, kypsinä ruskeita, pullakon suuota on hyvin lyhyt. Hedelmä on pähkylä pullakon sisällä.
Mustasara risteytyy harvoin kirjosaran (Carex norvegica) kanssa.

Levinneisyys

Suomessa mustasaraa esiintyy harvinaisena Itä- ja Pohjois-Lapissa.
Se kasvaa tunturinrinteillä, puronvarsilla, niityillä, vyörysoraikoilla, usein polkujen varsilla. Metsävyöhykkeessä kallioseinämillä. Laji viihtyy runsaskalkkisella, soistuvalla alustalla.
Škoda Octavia

Škoda Octavia on Škoda Auton vuodesta 1996 lähtien valmistama henkilöautomalli. Ensimmäiset kaksi sukupolvea sijoittuivat kokonsa puolesta keskiluokkaan, mutta uusin vuonna 2012 esitelty sukupolvi on edeltäjiään suurempi ja sijoittuu ylempään keskiluokkaan.
Arto Karila

Arto Tapio Karila (s. 28. lokakuuta 1957 Helsinki) on suomalainen tietoliikenteen ja tietoturvan tutkija ja asiantuntija. Hän on uransa aikana toiminut muun muassa tietokoneverkkojen ja tietoturvan professorina Teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1995–2001. Hän on tullut julkisuudessa tunnetuksi UMTS-teknologian kriitikkona ja WLAN-teknologian puolestapuhujana, sekä tietoturvaan liittyvistä lausunnoistaan.
Karila kirjoitti ylioppilaaksi 1976. Hän valmistui diplomi-insinööriksi 1982, tekniikan lisensiaatiksi 1986 ja väitteli Teknillisessä korkeakoulussa tohtoriksi 1991. Hän on lisäksi suorittanut Atlantassa Georgia Institute of Technologyssa Master of Science -tutkinnon 1985.
Karila toimi Posti- ja telelaitoksen atk-keskuksessa suunnittelijana 1981–1982, teleosaston asiakasjärjestelmäkehityksen apulaisjohtajana 1989–1990 ja palvelukehityksen johtajana 1990–1992. VTT:n palveluksessa hän oli erikoistutkijana 1982–1988. Vuodesta 1987 lähtien hän on ollut konsulttina omassa yrityksessään. Vuodesta 2006 lähtien Karila on ollut sivutoimisesti yksi Tietotekniikan tutkimuslaitoksen (HIIT) johtavista tutkijoista.
Karila oli Jippii Oy:n hallituksen jäsen. 28. toukokuuta 2009 hänet tuomittiin 60 päiväsakkoon arvopaperimarkkinoita koskevasta  tiedottamisrikoksesta. 12. marraskuuta 2010 antamallaan päätöksellä Korkein oikeus on poistanut hovioikeuden tuomion, joten voimassa on käräjäoikeuden 31. lokakuuta 2007 antama täysin vapauttava tuomio. Asian käsittely palautuu hovioikeuteen ja jatkuu usean Euroopan ihmisoikeustuomioistuimeen jätetyn valituksen merkeissä.
Zacharias Topelius vanhempi

Zacharias Topelius vanhempi (sukunimi vuoteen 1800 Toppelius; 13. marraskuuta 1781 Oulu – 23. joulukuuta 1831 Uusikaarlepyy) oli suomalainen piirilääkäri, kansanrunouden kerääjä ja kirjailija Zachris Topeliuksen isä. Zachris Topelius vanhempi oli naimisissa vuodesta 1812 Katarina Sofia Calamniuksen (1791–1868) kanssa. 
Topeliuksen vanhemmat olivat oululainen kirkkomaalari Mikael Toppelius ja Maria Magdalena Ocklawitz. Käytyään Oulun triviaalikoulun hän aloitti opinnot Turun akatemiassa 1797. Topelius joutui kuitenkin pian keskeyttämään opintonsa varojen puutteessa ja hän oli sitten kotiopettajana Muhoksella.  Topelius pääsi jatkamaan opintojaan 1799 Uppsalan yliopistossa. 
Hän alkoi lukea lääkäriksi ja opiskeli ensin Uppsalassa vuoden ajan ja sen jälkeen vuorotellen Tukholmassa ja Uppsalassa. Opiskeluaikanaan Topelius toimi Ruotsin sotalaivaston lääkärinä ja oli rokottajana Pohjois-Pohjanmaalla 1803–1804 ja Tukholmassa 1805. Topelius oli Uudenkaarlepyyn vt. kaupunginlääkärinä 1805–1806 ja harjoitti sitten lääkärintointa Oulussa. Vuonna 1807 hän sai kirurgian maisterin arvon Ruotsissa. Topelius aloitti eläinlääkärin opinnot Lundin yliopistossa 1808 mutta samana vuonna alkanut Suomen sota pakotti hänet keskeyttämään nämä opinnot. Topelius oli sodan aikana ensin Ruotsin laivaston lääkärinä ja sitten vuodesta 1809 köyhäinlääkärinä Tukholmassa.
Vuonna 1811 Topelius suoritti Uppsalan yliopistossa lääketieteen kandidaatin ja lisensiaatin tutkinnot sekä tohtorin arvoa varten vaaditut kirjalliset työt.  Lääketieteen tohtorin arvon hän sai 1813.  Topelius valittiin 1812 Uudenkaarlepyyn piirilääkäriksi ja tätä tointa hän hoiti kuolemaansa saakka.
Topelius aloitti kansanrunouden keräämisen jo toimiessaan rokottajana vuosina 1803–1804. Laajemman runouden keräilyn hän aloitti 1810–luvulla matkustellessaan piirilääkärin tehtävissä Pohjanmaalla. Topelius joutui lopettamaan nämä matkat sairastuttuaan 1820 mutta sen jälkeenkin runojen taitajia saapui hänen luokseen Uuteenkaarlepyyhyn. Vuonna 1821 Topeliuksen luona kävi vienankarjalainen runonlaulaja Jyrki Kettunen. Kettusen laaja kansanrunojen tuntemus sai Topeliuksen päättelemään että kansanrunojen keruumatkat kannattaisi tulevaisuudessa suunnata nimenomaan Itä-Karjalaan ja hän suosittelikin tätä muille runojenkerääjille.
Topelius julkaisi keräämänsä kansanrunot viitenä runovihkona (Suomen Kansan Vanhoja Runoja ynnä myös Nykyisempiä Lauluja) vuosina 1822–1831.
OLED-näyttö

OLED-näyttö (Organic Light Emitting Diode) on litteä näyttö, jonka toiminta perustuu orgaaniseen aineeseen, joka käyttäytyy samalla tavalla kuin diodi. Se tuottaa valoa, kun siihen tuodaan sähköä. OLED-tekniikka mahdollistaa nykyistä suuremman kontrastin ja paremman mustan tason. Se on myös askel kohti niin kutsuttuja paperinkaltaisia näyttöjä.
OLED:in suurin ero LCD-tekniikkaan verrattuna on se, että OLED valaisee itse pikselinsä, jolloin erillistä taustavaloa ei tarvita. Tämän vuoksi näytöistä ja televisioista saadaan ohuempia ja ne kuluttavat vähemmän virtaa kuin vastaavaan kokoiset LCD-tekniikalla toteutetut laitteet. Myös kuvan kontrasti ja värit paranevat huomattavasti, kun jokaisen pikselin valoisuutta voidaan säätää erikseen. OLED:in suurin ongelma on paneelien kesto, sillä OLED-tekniikalla toteutetun näytön käyttöaika saattaa olla vain noin 5 000 tuntia. Plasma- ja LCD-tekniikoilla toteutettujen näyttöjen käyttöaika on yli kymmenen kertaa suurempi.  Usean vuoden kehityksen jälkeen ensimmäiset OLED-näytöt ovat kuitenkin saavuttaneet kaupallisiin tarkoituksiin riittävän käyttöiän. Nykytekniikalla valmistettuille näytöille luvataan jo yli 30 000 käyttötunnin ikää.

Kaupallisten OLED-televisioiden kehitys

Sony toi joulukuussa 2007 markkinoille ensimmäisen kaupallisen OLED-tv:nsä. Sony XEL-1 on 11-tuumainen ja kykenee 940×540 -resoluutioon. Mitoiltaan se on 3 mm paksu ja painaa 2 kilogrammaa. Käyttöikää tuotteella on 30 000 tuntia, mikä on noin puolet vähemmän kuin myöhemmillä LCD-televisiolla.
Vuonna 2010 LG toi markkinoille ensimmäisen kotikäyttöön tarkoitetun 15-tuumaisen OLED-TV:n, LG EL9500. Laitteen  kuvaruudussa on yhtiön mukaan ylivoimainen kuvanlaatu ja OLED-tekniikan ansiosta laite on erittäin ohut ja kevyt.
Liettuan päähallintopiiri

Liettuan päähallintopiiri (saks. Generalbezirk Litauen) oli 1941-1944 Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan alueella ollut Saksan siviilihallintoalue. Päähallintopiirin pääkomissaari oli Adrian von Renteln (15. syyskuuta 1897, Hodz, Georgia - 1946 Neuvostoliitto).
Entisen Liettuan tasavallan valtionalue ja Liettuan sosialistisen neuvostotasavallan alue jakautui näin neljään aluekomissariaattiiin (saks. Gebietskommissariat): Kaunasin (saks. Gebietskommissariat Kauen, Panevėžysin (saks. Gebietskommissariat Gebietskommissariat Ponewesch), Šiauliain (saks. Gebietskommissariat Gebietskommissariat Schaulen) ja Vilnan aluekomissariaattiin (saks. Gebietskommissariat Gebietskommissariat Wilna). Niiden päähallintopaikat olivat kaupunkiensa nimien mukaiset.
Eero Junkkaala

Perhetaustat ja koulutus

Eero Junkkaala syntyi maanviljelijä Erkki ja kirjanpitäjä Meeri Junkkaalan (s. Räisänen) perheeseen.
Eero Junkkaala avioitui Pirkko Sinikka Salon kanssa 1969. Junkkaalan perheeseen syntyivät lapset Jouni, Johanna ja Anna.
Eeron veli Timo on myöskin teologi.
Junkkaala valmistui ylioppilaaksi Helsingissä Apollon yhteiskoulusta 1968 sekä nuorisonohjaajaksi Helsingin Raamattukoulusta 1969. Junkkaala suoritti ylemmän teologian kandidaatin tutkinnon ja tuli teologian maisteriksi Helsingin yliopistosta 1976 sekä vihittiin papiksi samana vuonna. Junkkaala väitteli teologian tohtoriksi Åbo Akademissa 2006.

Ura

Vuosina 1969–70 Eero Junkkaala toimi nuorisonohjaajana Pälkäneen ja vuosina 1971–75 Taivallahden seurakunnassa. Vuodet 1976–87 hän työskenteli Suomen Raamattuopistossa, rehtorina vuodesta 1983. Suomen teologisen instituutin pääsihteerinä Junkkaala oli vuodet 1988–2005 sekä raamattukouluttajana Suomen Lähetysseurassa vuodet 2006–08. Sen jälkeen hän oli Suomen Lähetysseuran Tansanian lähetystyöntekijänä 2008-11. Hänen tehtävänään oli opettaa evankelisluterilaisen kirkon ylläpitämässä Tumaini-yliopistossa pappisopiskelijoille teologiaa sekä muidenkin tiedekuntien opiskelijoille arkeologiaa. Suomen Raamattuopiston Teologisen linjan vastaavana opettajana Junkkaala toimi 2012–13. Syksyn 2013 Junkkaala oli Nepalissa opetustehtävissä. Eläkkeelle hän jäi 2014.

Sivutoimet ja luottamustehtävät

Eero Junkkaala toimi Kauniaisten kirkkoneuvoston ja kirkkovaltuuston jäsenenä 1978–89 sekä Pohjoismaisen sisälähetysneuvoston Suomen osaston puheenjohtajana 1980–87. Kenttäpäällikkönä Israelin arkeologisilla kaivauksilla Junkkaala toimi vuosina 1984–2003. Raamatunlukijain Liiton puheenjohtajuutta hän hoiti 1985–92 ja Meilahden seurakuntaneuvoston jäsenenä hän oli 1990–95. Vierailevana luennoitsijana Junkkaala on toiminut pappisseminaareissa ja yliopistoissa Virossa,  Latviassa, Venäjällä, Israelissa, Taiwanilla, Tansaniassa, Etiopiassa, Botswanassa, Thaimaassa, Nepalissa ja Hong Kongissa vuosina 1990–2017. Suur-Helsingin alueen Israelin Ystävät ry:n puheenjohtajana hän oli 1991–95 sekä Akasia-säätiön puheenjohtajana 1996–2017. Kirkolliskokousedustajana Junkkaala oli 1996–2004. Hän johtaa vuonna 2015 aloittanutta Raamatunopetusakatemiaa, jossa koulutetaan papeista ja maallikoista parempia Raamatun opettajia.

Huomioita

Junkkaalan kirjoittajaharrastus ilmenee lukuisina teoksina, joiden aihepiireinä ovat mm: Raamatun historia ja arkeologia, Raamatun tulkinta, hartauskirjallisuus sekä elämänkatsomuksellinen pohdinta. Kolumnistina Junkkaala on toiminut Askel-lehdessä 1992–, Uusi Tie –lehdessä 1994-2008 sekä Radio Deissä 2015–. Hänen artikkeleitaan on julkaistu lukuisissa lehdissä.
Lenkkeilystä pitävä Junkkaala on osallistunut lukuisille maratoneille.
Junkkaala sai rovastin arvon 2000. Sotilasarvoltaan hän on yliluutnantti.
Brian Oldfield

Brian Oldfield (1. kesäkuuta 1945 Elgin, Illinois – 26. maaliskuuta 2017) oli yhdysvaltalainen kuulantyöntäjä. Oldfield osallistui Münchenin kesäolympialaisiin vuonna 1972, jossa hän sijoittui kuudenneksi. Olympialaisten jälkeen hän ryhtyi ammattilaisurheilijaksi ja solmi sopimuksen International Track Associationin (ITA) kanssa. Oldfield siirtyi käyttämään myös pyörähdystyyliä ja kehitti siihen saakka vähän käytettyä tyyliä.
Vuonna 1975 Oldfield työnsi 22,86 m, joka ylitti yli metrillä silloisen virallisen ulkoratojen maailmanennätyksen (Yhdysvaltain Al Feuerbachin 21,82). Hän työnsi myös sisäradoilla jo vuonna 1973 yli virallisen maailmanennätyksen. Tuloksia ei kuitenkaan hyväksytty maailmanennätyksiksi, koska Oldfield oli ammattilaisurheilija. Vuonna 1978 Oldfield osallistui Maailman vahvin mies -kilpailuun, jossa hän sijoittui seitsemänneksi kymmenen kilpailijan joukossa. Oldfield sai vuonna 1980 takaisin amatööriurheilijan statuksen ja työnsi 38-vuotiaana 1984 viralliseksi Yhdysvaltojen ennätykseksi 22,19 m.
Kirjavalampi (Luumäki)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 8,5 hehtaaria, se on 700 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Harjunjoen–Lappalanjärven alueella (14.18), jonka Hujajärven–Konnikkajoen valuma-alueeseen (14.186) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 86,2 metriä mpy.
Lenita Airisto

Ura

Lenita Airisto kruunattiin 17-vuotiaana Suomen Neidoksi vuonna 1954. Ylioppilaaksi hän valmistui vuonna 1957 ja ylioppilasmerkonomiksi vuonna 1958. Diplomiekonomiksi hän valmistui Svenska handelshögskolanista vuonna 1961. Lisäksi Airisto on muun muassa opiskellut tv-journalismia Stanfordin yliopistossa Yhdysvalloissa.
Airisto on tehnyt merkittävän 30-vuotisen uran tv-toimittajana ja juontajana prime-time-ajankohtaisohjelmissa. Hän oli mukana muun muassa vuosina 1967–1969 esitetyssä Jatkoaika-ohjelmassa, jota hän juonsi yhdessä Aarre Elon ja Hannu Taanilan kanssa. Hän työskenteli niin TV1-kanavan kuin MTV:n ohjelmatiimeissä ja juonsi lukuisia ohjelmia kuten lauantai-illan viihdeohjelmaa Laiva on lastattu (1959–1962) sekä ajankohtaisohjelmia kuten Tuulimylly (1964–1965), Tuumat (1970) ja 7. hetki (1988–1991).
Airisto on ollut järjestämässä ja juontamassa monia gaaloja ja televisiotapahtumia kuten Unicef-gaalaa (1967), AIDS-gaalaa (1988) ja Talkoo-gaalaa 75-vuotiaan Suomen kunniaksi Helsingin juhlaviikkojen avauksena vuonna 1992.
Airisto on toiminut yrittäjänä kansainvälisessä liike-elämässä yli 40 vuotta. Hän on myynyt suomalaisen teollisuuden tuotteita, suunnitellut myynninedistämiskampanjoita ja tuottanut Suomi-kuvan promootioita. Lenitan muoti- ja matkailu-show’ssa (1972–1988) suomalaisia muotiasuja kuvattiin eri puolilla maailmaa ja markkinoitiin kuluttajille Pohjoismaissa.
Vuonna 1971 Airisto perusti nimeään kantavan Airisto Oy:n. Yhtiö tuotti, suunnitteli ja toteutti vientiin suunnattuja promootioita, jotka kasvoivat vuosituhannen loppua kohti suuriksi maailmankiertueiksi kuten Suomi luo ja vie, Creative Finland ja Success Story Finland -tuotannot.
Tietokirjailijana Airisto on julkaissut muun muassa kansainvälisiä taloustrendejä, yritäjyyttä, naisten oikeuksia ja globalisaatiota käsitteleviä kirjoja. Airisto on myös suosittu luennoitsija niin Suomessa kuin ulkomaillakin.
Stadin Slangi ry. valitsi Airiston vuoden 2013 Stadin Friiduksi Helsinki-päivänä 12. kesäkuuta 2013.

Yksityiselämä

Airisto asuu Helsingin Kaskisaaressa. Hän oli vuosina 1961–1971 naimisissa RKP:n kansanedustaja, kauppatieteen lisensiaatti Ingvar S. Melinin kanssa.
Gunilla Bielke

Gunilla Bielke (1568–1597) oli Ruotsin kuningatar, Juhana III:n toinen puoliso vuodesta 1585. Hänen poikansa oli Itä-Göötanmaan herttua Juhana. Gunillan isä oli valtaneuvos Juhana Akselinpoika Bielke.
Jouko Väänänen (päätoimittaja)

Jouko Kalervo Väänänen (1. kesäkuuta 1922 Muuruvesi – 17. helmikuuta 1998 Helsinki) oli suomalainen agronomi ja Maaseudun Tulevaisuus -lehden pitkäaikainen päätoimittaja.

Ura

Väänänen suoritti agronomin tutkinnon Helsingin yliopistossa 1949 ja työskenteli Pellervo-seurassa ja Valiossa vuoteen 1962. Hän oli päätoimittajana Pellervo-seuran julkaisemassa Pellervo-lehdessä 1962–1965 ja Maataloustuottajain keskusliiton pää-äänenkannattajassa Maaséudun Tulevaisuudessa 1968–1984. Väänänen oli perehtynyt erityisesti osuustoimintaan ja osallistui siitä käytävään yhteiskunnalliseen keskusteluun.

Julkaisuja

Väänänen kirjoitti lukuisia osuustoiminta-aiheisia historiikkeja ja MTK:n historian kolmannen osan.

Kunnianosoituksia

Väänäselle myönnettiin professorin arvo vuonna 1983.

Perhe

Jouko Väänäsen puoliso oli ministeri Marjatta Väänänen (o.s. Kittilä).
Adrienne Rich

Adrienne Rich (16. toukokuuta 1929 – 27. maaliskuuta 2012 Santa Cruz, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen runoilija ja feministi. Hän syntyi Baltimoressa, Marylandissa ja oli tunnettu radikaalifeminismistään. Richin vuonna 1976 ilmestynyt ensimmäinen feministinen teos Of Woman Born: Motherhood as Experience and Institution käsittelee äitiyttä, muun muassa sen historiallista ja kulttuurista merkitystä, ja sitä pidetään edelleen yhtenä tärkeimmistä äitiyttä käsittelevistä feministisistä puheenvuoroista. Äitiyden lisäksi hän kirjoitti paljon muun muassa lesboutta käsitteleviä kirjoituksia ja otti aktiivisesti kantaa yhteiskunnallisiin kysymyksiin.
Richille myönnettiin vuonna 1974 National Book Award kokoelmasta Diving into the Wreck. Hänen miehensä teki itsemurhan 1970, ja Rich ilmoitti vuonna 1976 olevansa lesbo. Hän kieltäytyi vuonna 1997 poliittisista syistä National Medal of Artsista. 
Rich eli vuodesta 1976 lähtien yhdessä elämänkumppaninsa, kirjailija Michelle Cliffin kanssa. Hän kirjoitti runouden ohella proosaa, kuten esseen Compulsory Heterosexuality and Lesbian Existence, joka ilmestyi kirjassa Blood, Bread and Poetry: Selected Prose, 1979–1986 vuonna 1986.
Rich kuoli maaliskuussa 2012 kotonaan Santa Cruzissa nivelreuman komplikaatioihin.