Ranskan kansalliskirjasto

Historia

.
Ranskan kansalliskirjasto on perimätiedon mukaan saanut alkunsa kuningas Kaarle V Viisaan kirjastosta. Kirjastolla on takanaan monipuolinen ja rikas historia, joka on saanut sysäyksiä niin teknisestä kehityksestä kuin myös poliittisesta päätöksenteosta ja ulkoisista tapahtumista. Historia jakautuu kolmeen merkittävään osaan, joista viimeisin ja kaikkein lyhin on ollut suurimman muutoksen aikaa.

Kuninkaallinen kirjasto

Kaarle V Viisaan kirjasto sijaitsi keskiajalla Louvressa, jossa sen sisältö koostui erityisesti käännöskirjoista. Kirjastonvartijaksi oli nimetty Gilles Mallet, joka suoritti myös kirjaston inventoinnin. Kirjasto kuitenkin hajosi Kaarle V:n hallituskauden jälkeen. Ludvig XI:n aikana perustettiin uusi kirjasto, joka on historiallisen jatkuvuuden kannalta huomattavasti merkittävämpi kuin Kaarle V Viisaan kirjaston olemassaolo. Kirjasto siirtyi sen jälkeen kuninkaalta aina hänen seuraajalleen. Ensiksi kirjasto siirtyi Kaarle VIII:lle, jonka aikana sinne sijoitettiin ensimmäiset painotuotteet. Hänen jälkeensä se kuului Ludvig XII:lle. Kirjasto sijoitettiin aluksi Amboisen linnaan ja sittemmin Bloisin linnaan. Kyseessä oli Kuninkaan kirjasto.
Kuningas Frans I perusti uuden oman kirjastonsa Fontainebleaun linnaan, ja muutaman vuoden ajan maassa oli kaksi kuninkaan kirjastoa. Vuonna 1544 Bloisin kuninkaan kirjasto siirrettiin Fontainebleaun linnan kirjaston yhteyteen. Vuonna 1537 juuri Frans I määräsi yleisen vapaakappaleoikeuden kirjastolleen. Tämä määräys rikastutti merkittävästi kirjaston kokoelmia.
Kaarle IX:n aikana kaksi yhteensulautunutta kirjastoa muuttivat jälleen takaisin Pariisiin. Henrik IV:n hallinnon aikana vuonna 1594 kirjasto sijoitettiin Lycée Louis-le-Grandin suojiin, joka tunnettiin aiemmin nimellä Collège de Clermont, ja vuonna 1603 se siirrettiin Pariisissa sijaitsevaan fransiskaaniluostariin.
Aurinkokuninkaan aikakausi oli Kuninkaallisen kirjaston suurta kehityskautta. Tuona aikana tapahtui useita uudistuksia. Kirjasto muutti Pariisissa Viviennekadulle, joka oli lähellä Richelieu-rakennusta eli yhtä kirjaston nykyisistä sijoituspaikoista. Kirjastoon sijoitettiin useita yksityiskokoelmia, esimerkiksi Gaston Orléansin kirjasto sekä Michel de Maroillesin ja Loménie de Briennen kirjastot. Kirjasto otti vastaan grafiikkaa ja painettua musiikkia. Nicolas Clément loi kirjastolle luokittelujärjestelmän, joka oli käytössä aina vuoteen 1996 saakka. Lisäksi kirjasto avautui yleisön käytettäväksi vuonna 1692.
Systemaattiset luettelot tulivat kirjaston teosten järjestelyn avuksi 1700-luvulla. Tällöin kirjasto myös asettui Richelieukadulle, joka on myös kirjaston nykyinen sijaintipaikka. Uusi sijainti helpotti kirjaston käyttöä vuodesta 1720 alkaen. Useat valistusajan filosofit saattoivat käyttää hyväkseen kuninkaallista kirjastoa. Muuton myötä myös kirjaston järjestelmää uudistettiin entistä käyttökelpoisemmaksi. Kirjastoon muodostettiin viisi osastoa: käsikirjoitusosasto, painotuotteiden osasto, grafiikan ja puu- ja kivipiirrosten osasto, mitalien ja kivikaiverrusten osasto ja arvonimi- ja sukututkimusosasto, joka myöhemmin liitettiin käsikirjoitusosastoon.
Kirjaston kokoelmien kasvu jatkui voimakkaana, mihin oli eräänä syynä vapaakappaleiden luovutusten entistä tarkempi valvonta. Myös uusien yksityisten kirjastojen yhdistäminen lisäsi merkittävästi kokoelmia. Tällaisia kirjastoja olivat muun muassa Étienne Baluzen kokoelma, Sébastien de Brossardin musiikkikirjastokokoelmat sekä Jean-Baptiste Colbertin kirjasto.
Kun kirjastoon tulevien teosten ja muun materiaalin virta vain voimistui ja paikat olivat käyneet ahtaiksi yleisön ja käyttäjien vastaanottamiseksi, suunnitelmat uudesta kirjastosta etenivät. Merkittävin oli arkkitehti Étienne-Louis Boulléen suunnitelma uudeksi kirjastoksi vuodelta 1785.

Asema ja tehtävä

Ranskan kansalliskirjasto on julkinen laitos, jota ylläpitää ja valvoo Ranskan kulttuuriministeriö. Kuten kansalliskirjastoilla yleensä, myös BnF:llä on tehtävänä kokoelmien kartuttaminen, ja se on taattu vapaakappaleoikeuden avulla. Kirjaston tehtäviä ovat myös kokoelmien valvonta, konservointi ja yleisölle tiedottaminen. Kirjasto pitää yllä referenssiluetteloa ja tekee yhteistyötä kotimaisten ja ulkomaisten kirjastojen kanssa sekä osallistuu erilaisiin tutkimushankkeisiin.
Tolbiacin rakennuksen ylempi puutarhakerros on avoinna kaikille käyttäjille, joskin heille on määritelty pääsymaksu, joka on joko yksittäiseen tehtävään liittyvä tai vuosittainen. Tolbiacin alempi puutarhakerros ja lukusalit ja myös muiden rakennusten kaikki tilat ovat vain tutkijoiden käytössä. Niiden käyttöön vaaditaan todistus tutkimustyön tekemisestä sekä joko kahden viikon tai vuoden maksullisen käyttöoikeuden hankkiminen. Joillekin erityisryhmille, kuten opiskelijoille, on tarjolla alennettuja käyttäjämaksuja.

Vapaakappaleet

BnF kokoaa vapaakappaleet, ja sillä on apuna alueelliset vapaakappaletoimistot, Kansallisen audiovisuaalinen instituutti ja Kansallinen elokuvainstituutti. BnF kokoaa suurimman osan kaikista dokumenteista, ja pääosa tulee vapaakappaleoikeuden myötä.
BnF kokoaa kirjat ja kaikki muut painotuotteet, mutta sarjakuvien vapaakappaleoikeus on annettu Kansalliselle sarjakuva- ja kuvainstituutille (Centre national de la bande dessinée et de l'image (CNBDI)), joka sijaitsee Angoulêmen kaupungissa.

Kulttuuriaktiviteetit

BnF:llä on pitkät perinteet esitellä näyttelyiden avulla omia kokoelmiaan, mutta usein niihin saadaan täydennystä myös ulkopuolisista laitoksista. Uuden julkisen yhteisön perustamisen jälkeen kirjastolla on entistä paremmat mahdollisuudet järjestää tieteellisiä tapahtumia kuten neuvotteluja ja konferensseja tai joskus jopa elokuvaesityksiä ja konsertteja.
Kirjasto on myös kustannustalo. Se julkaisee luetteloita kokoelmistaan, näyttelyesitteitä sekä aiemmin julkaisemattomia dokumentteja. Jotkut julkaisuista toteutetaan yhteistyössä yksityisten kustannustalojen kanssa.
Ranskan kansalliskirjasto julkaisee myös kahta säännöllisesti ilmestyvää lehteä. Ranskan kansalliskirjaston kronikka (Chroniques de la Bibliothèque nationale de France) ilmestyy myös verkkojulkaisuna, jossa se tiedottaa yleisölle kirjaston sisäisistä tapahtumista. Lehteä edelsi Revue de la Bibliothèque nationale, jossa oli artikkeleita kirjaston historiasta ja sen kokoelmista sekä yleensä median ja kirjastojen historiasta.

Kansainvälinen yhteistyö

Ranskan kansalliskirjasto (BnF) ylläpitää myös suhteita ulkomaisiin kirjastoihin ja instituutioihin. Tunnetuin tämän alan suhde on osallistuminen ”Eurooppalaiseen kirjastoon”, joka on useiden eurooppalaisten kirjastojen, varsinkin kansalliskirjastojen, yhteistyössä organisoima virtuaalinen kirjasto. Tämä yhteenliittymä on antanut alkusysäyksen ”Euroopan digitaaliselle kirjastolle”. Hankkeeseen ovat sitoutuneet useimmat manner-Euroopan kirjastot, mutta esimerkiksi Yhdistynyt kuningaskunta ei ole ollut kiinnostunut hankkeesta.
Kirjasto on avustanut ja avustaa myös muissa maissa sijaitsevia kirjastoja, esimerkiksi ranskankielisessä Afrikassa ja Etelä-Amerikassa olevia kirjastoja. Lisäksi Ranskan kansalliskirjasto osallistuu IFLA’n toimintaan. Järjestön puitteissa BnF osallistuu erilaisiin työryhmiin, jotka laativat luettelointinormeja, ja sen yhteistyöohjelmaan PACiin (Preservation and conservation), jossa keskitytään vanhojen ja heikkokuntoisten dokumenttien konservoitiin ja pelastamiseen.

Arkkitehtuuri ja rakennukset

Ranskan kansalliskirjasto sijaitsee neliömäisessä korttelissa, jota rajaavat kadut Petits-Champs (etelässä), Vivienne (idässä), Louvois (pohjoisessa) ja Richelieu (lännessä). Rakennuskokonaisuuden vanhin osa on kardinaali Mazarinin rakennuttama. Arkkitehteina toimivat Pierre Le Muet sekä François Mansart, ja heidän aikansa näkyy vielä kahdessa galleriakäytävässä, joissa pidetään nykyisin näyttelyitä. Rakennuksiin on tehty suuria muutostöitä vuodesta 1729 lähtien.
Muutostyöt olivat huomattavasti vähäisempiä 1700-luvun jälkipuoliskolla ja aina 1800-luvun puoliväliin saakka. Toinen suurten muutostöiden vaihe alkoi Henri Labrousten myötä vuonna 1854. Hänen keskeisiä aikaansaannoksiaan ovat sisäpihan julkisivut sekä suurikokoinen ja mittava Labrouste-sali. Labroustea seurasi Jean-Louis Pascal vuonna 1916. Hän jatkoi suuren sisäpihan kunnostamista sekä rakennutti suuren ovaalisalin, joka vihittiin kuitenkin käyttöön vasta vuonna 1936. Kun Richelieu-korttelin rakentamismahdollisuudet oli käytetty, kirjasto laajeni myös naapurikortteleihin, joissa sijaitsee muun muassa vapaakappaletoimisto. Näistä tiloista luovuttiin kuitenkin uuden François Mitterrand -kirjaston valmistuttua.
Kirjaston hallinnassa on osoitteessa rue de Richelieu 16 rakennus, joka on kirjaston hallinnon käytössä. Musiikkikirjasto sijaitsee vuonna 1964 rakennetussa rue Louvoisin rakennuksessa. Kokonaisuus Richelieu–Louvois käsittää lukusalit, varastomakasiinit sekä toimistoja. Richelieu-Louvoisissa on myös kolme näyttelysalia: Mazarine-galleria teemanäyttelyjä varten, valokuvagalleria, joka tunnetaan myös nimellä Mansart-galleria, sekä kirjaston krypta, jossa on pienimuotoisia näyttelyitä.

Kokoelmat

Tolbiacin kokoelmat käsittävät vapaan pääsyn kokoelmat sekä suljetun kokoelman, ja niille on varattu yhteensä 385 hyllykilometriä. Vapaan käyttöoikeuden kokoelmat, jotka sijaitsevat ylemmässä ja alemmassa puutarhakerroksessa, sisältävät 575 000 nidettä, ja niihin mahtuu kaiken kaikkiaan 700 000 nidettä. Lähes kaikissa kirjaston kokoelmissa on kansalliskokoelman aineistoa. Suurimmat kansalliskokoelman tallentajat ovat neljä painotuotteiden osastoa ja lehtiosasto, jotka tallentavat kansallisperintöä aina 1500-luvulta nykyhetkeen saakka. Näistä muodostuvat noin 10 miljoonan kirjan sekä 350 000 eri nimikkeellä olevan lehden kokoelmat. Lehdistä 32 000 on yhä ilmestyviä ranskalaisia tai ulkomaisia lehtiä. Painotuotteiden lisäksi kirjastossa on merkittävä kokoelma mikrofilmejä. Niitä on 76 000 kappaletta esimerkiksi lehdistä ja suurikokoisista kirjoista sekä 950 000 mikrokorttia eri teoksista, kuten opinnäytteistä.
Audiovisuaalinen osasto on perintöä entisestä Kansallisesta äänitearkistosta (Phonothèque nationale). Se on myös osa kansalliskokoelmaa, mutta se on yksityisten luoma. Audiovisuaalisissa kokoelmissa on noin 900 000 äänitedokumenttia, 90 000 videointia, 250 000 digitoitua kuvaa sekä 50 000 multimediadokumenttia.
Kirjaston kaikkein arvokkainta osaa edustaa harvinaisten kirjojen varasto, jossa on noin 200 000 teosta. Varasto sisältää inkunaabeleita, kooltaan erikoisia (hyvin pieni- tai suurikokoisia) teoksia, tekniikan kehitystä kuvastavia dokumentteja, pienipainoksisia teoksia ja kuuluisille henkilöille kuuluneita teoksia. Varastoon kuuluu lisäksi kirjaston niin kutsuttu ”helvetti”, joka käsittää ”irstaaksi” luokiteltua kirjallisuutta.
Yleisön käytössä on lisäksi noin 100 000 digitoitua tekstiä. Vain osa kyseisistä teoksista on Gallican internetsivuilla, koska julkiseen käyttöön voidaan luovuttaa vain sellaiset teokset, joiden tekijänoikeus ei enää ole voimassa.

Arsenal

Arsenal-kirjasto on aikaisemmin ollut yleisölle tarkoitettu kirjasto, joka on liitetty vuonna 1934 Ranskan kansalliskirjastoon. Kyseinen kirjasto muodostaa nykyisin yhden kansalliskirjaston osastoista. Kirjasto on keskittynyt kaunokirjallisuuteen, ja sen kokoelmissa on myös jonkin verran historiaa käsittelevää kirjallisuutta.
Kirjaston kokoelmissa on noin miljoona kirjaa ja aikakauslehteä. Käsikirjoituksia, leimoja, karttoja ja musiikkipartituureja on yhteensä noin 120 000 kappaletta.

Oopperan kirjasto

Pariisin oopperan kirjaston museo, joka sijaitsee vanhassa ”Opéra Garnier” -rakennuksessa, on liitetty kansalliskirjaston musiikkiosastoon. Kirjastomuseo on saanut alkunsa Pariisin kansallisoopperan kokoelmista, joiden alku sijoittuu vuoteen 1669. Siellä säilytetään edelleen arvokasta kokoelmaa, johon kuuluu muun muassa partituureja, pienoismalleja ja asusteita. Kirjastomuseolla on hallussaan runsaasti musiikkidokumentteja, mutta vielä enemmän se omistaa tanssiin liittyviä tuotoksia, sillä kokoelmat käsittävät myös Tanssitaiteen kansainvälisen arkiston (Archives internationales de la danse).
Kokoelmissa on kirjoja, lehtiä ja koottuja painotuotteita noin 130 000 kappaletta. Valokuvia, partituureja, leimoja, ohjelmia, asusteita ja lavastusten pienoismalleja on kaikkiaan noin 240 000.

BN-Opale Plus

BN-Opale Plus on digitaalinen ja nykyisin käytetyin luettelo. Aikaisemmin luettelo oli nimeltään BN-Opale, ja siihen oli sisällytetty kaikki kirjaston kansalliskokoelmat. Järjestelmä on ollut toiminnassa alun perin vuodesta 1987, ja se oli tarkoitettu ensimmäisessä vaiheessa vain vapaakappaleiden luettelointiin. Myöhemmin siihen on lisätty koko kirjaston painotuotteiden yleisluettelo ja sen lisäykset. Myöhemmin se sai nimen BN-Opale ”plus”, kun siihen lisättiin myös laajemmat tiedot eli siis Tolbiacin kirjastorakennukset avoimen kokoelman tiedot ja myös audiovisuaalisen (sisältää myös multimedian) kokoelman tiedot. Parhaillaan on käynnissä muiden kirjastorakennusten kokoelmien tallentaminen.

BN-Opaline

BN-Opaline on myös tietotekniikalla toteutettu luettelo, joka otettiin käyttöön BN-Opalen jälkeen. Se ei kuitenkaan ole tarkoitettu Web-ympäristöön, vaikka se toimii myös siellä, vaan Telnet-järjestelmässä käytettäväksi. BN-Opaline on muodostettu useista eri tietokannoista, ja jokaisella niistä on oma alueensa, mitä pidetään tämän järjestelmän etuna. Siksi luetteloa käytetään muiden rakennusten erikoistietokantojen selailemiseen, varsinkin Richelieun kokoelmat käsikirjoituksista, partituureista, elokuvista jne. ovat sen käyttäjien suosiossa. BN-Opalinessa on luetteloitu myös Ranskan kansalliskirjaston ulkopuolisia kokoelmia, varsinkin eräitä muita musiikkikokoelmia. Ajan myötä luettelon merkitys kuitenkin vähenee, kun tiedot siirretään myös Web-ympäristöön.

Perinteinen luettelo

Kahden IT-perustaisen luettelon olemassaolo ei ole kuitenkaan poistanut perinteisten luetteloiden merkitystä. Luettelot ovat joko painettuja tai korttiluetteloita. Ne ovat jatkuvasti paikalla kansalliskirjaston tiloissa, ja vaikka ne tulisivat ajan myötä tarpeettomiksi, ne ovat kuitenkin varmistuksena. Perinteiset luettelot ovat myös käytössä erilaisissa erityskokoelmissa, eritoten käsikirjoitusten, leimojen tai rahojen ja mitalien luetteloinnissa. Kirjasto julkaisee alalta myös uusia luetteloita.
François Mitterrand-kirjastossa perinteiset luettelot ovat käyneet harvinaisiksi, ja niitä on käytössä vain muutamissa lukusaleissa. Niihin on tallennettu erityisesti harvinaisten kirjojen kokoelmat, jotka sijaitsevat salissa Y, sekä ei-latinalaisin kirjaimin kirjoitettujen teosten kokoelmat, joiden sijoituspaikka on sali W, joista tosin osa on jo saatavissa Internetin luetteloiden välityksellä.

Henkilökunta

Kansalliskirjastossa työskentelee kaikki toimipaikat mukaan lukien noin 3 000 henkilöä, joka kuitenkin edustaa noin 2 500 henkilötyövuotta eli kokoaikaista työpaikkaa. Henkilökunnasta 2/3 on virkamiehiä, josta noin puolet työskentelee muualla Ranskan opetusministeriön alaisuudessa kuin kansalliskirjastossa. Lisäksi kirjaston palveluksessa sopimuspalkkaisina ja sijaisina on runsaasti työntekijöitä, jotka ovat pääasiassa opiskelijoita. Se on myös merkittävä syy henkilökunnan suureen vaihtumiseen.
Lukuihin ei sisälly henkilökuntaa, joka työskentelee yksityisten yritysten palveluksessa, esimerkiksi kahviloissa tai vartijoina. Myöskään vakituisesti kirjastossa päivystävät palomiehet eivät kuulu henkilökuntaan.

Käyttäjät

Kirjaston käyttäjät ovat suureksi osaksi opiskelijoita. Tutkimusosaston rekisteröidyistä käyttäjistä lähes 60 prosenttia ilmoittaa tulonsa syyksi opiskelun, kun viimeisimpien käyttäjätutkimusten mukaan kerrosta ylempänä olevan avoimen käyttöoikeuden käyttäjistä saman syyn ilmoittaa 84 prosenttia. Kirjaston ylemmän lukusalin käyttäjät ovat usein kandidaattiopiskelijoita kun taas tohtorikoulutettavat suosivat alakerran tutkimussaleja. Maisterin tutkinnon suorittajat jakautuvat melko tasaisesti kummankin kerroksen lukusalien kesken. Opiskelijoiden jälkeen suurimpana käyttäjäryhmänä tulevat opetushenkilökunta sekä tutkijat. Vähän yli 30 prosenttia virallistetuista käyttäjistä, jotka ovat tutkijastatuksella, ilmoittaa työskentelevänsä ”ammatillisista syistä”. Suuri osa heistä lienee opettaja-tutkijoita.
Näiden kahden käyttäjäluokan lisäksi BnF kiinnostaa hyvin vähän sivistynyttä suurta yleisöä, joka oli kirjastohankkeen ensisijainen kohde. Vain noin 10 prosenttia tutkimusosaston yleisöstä ilmoittaa syyksi ”henkilökohtaisen kiinnostuksen”. Ylemmässä avoimessa kerroksessa prosenttisuhde on samanlainen, sillä 84 prosentin opiskelijoiden määrään on vielä lisättävä kuusi prosenttia lukiolaisia.

Käyttöehdot ja -maksut

Suomalaisiin kirjastoihin tottuneelle Ranskan kansalliskirjasto tuottaa yllätyksen, sillä sen käyttö on yleensä maksullista. Maksut ovat kuitenkin melko edullisia, sillä suurin osa kirjaston rahoituksesta tulee valtiolta. Monille erillisryhmille on omia alennuksia.
Käyttäjä joutuu lisäksi esittämään henkilötodistuksensa sekä kotiosoitteensa todistaakseen henkilöllisyytensä. Ranskassa vakinaisesti asuvan pitää esittää mieluiten vuokranmaksukuittinsa tai sähkö-, kaasu- tai lankapuhelinlaskunsa, joka ei ole kolmea kuukautta vanhempi. Tutkijasaleihin pääsyyn tarvitaan esimerkiksi yliopiston tai tutkimuslaitoksen suositus. Tukijasaleihin päästetään vain tutkimuksen kohteet selventävän henkilökohtaisen haastattelun jälkeen.

Budjetti

Ranskan kansalliskirjaston budjetti on 145 miljoonaa euroa. Ranskan valtio tukee kirjastoa 116 miljoonalla eurolla, joka on pääasiassa kulttuuriministeriön määrärahaa. Kirjaston muut taloudelliset resurssit ovat hyvin vaatimattomia, esimerkiksi sisäänpääsymaksut tuottavat vain noin kaksi miljoonaa euroa vuodessa.
Kirjaston käyttömenot ovat noin 104 miljoonaa euroa ja investointimenot noin 58 miljoonaa euroa. Käyttömenoista sopimuspalkkaisten toimenhaltijoiden osuus on 41 miljoonaa euroa, mutta valtio maksaa vakinaisten viranhaltijoiden palkat. Investointimenoista 18 miljoonaa euroa kohdistuu rakennuksiin ja 15 miljoonaa euroa kokoelmien kartuttamiseen. Kirjahankinnat kuuluvat kansalliskirjastossa investointimenoihin, koska ne on tarkoitettu pitkäaikaiseen säilytykseen. Kirjastoissa, joissa kirjojen kierto on nopeampaa, ne kuuluvat käyttömenoihin.

Kritiikki

Kansalliskirjastoon kohdistuu myös kritiikkiä. Kritiikkiä tulee kaikilta tahoilta, ja kirjastoa käsitellään varsin laajasti julkisissa tiedotusvälineissä. Viime aikoina kritiikki on tosin vähentynyt. Kritiikkiä ovat esittäneet kolme ryhmää:

Ammattijärjestöt

Ammattiliitot ovat arvostelleet kirjaston François Mitterrand -rakennusta ja yleensäkin kirjastoa hyvin paljon. Kirjastossa on puhjennut henkilöstön sisäisiä ristiriitoja, ja yhdestä niistä seurasi pitkä lakko melkein heti, kun alemman kerroksen tutkijasalit oli avattu. Lakon syynä olivat uuden kirjaston työskentelyolot. Erityisesti varastojen työntekijät valittivat melusta mutta myös siitä, että joutuivat työskentelemään ikkunattomassa tilassa. Toiseksi, varsinkin alemman tutkijakerroksen toiminnan alkuaikana käyttäjät syyttivät henkilökuntaa kirjaston toimimattomuudesta, mikä ei heidän mielestään ollut aina oikeutettua. Kirjastoa on arvosteltu myös pätkätyöläisten käyttämisestä sijaisia tarvittaessa.

Käyttäjät

Myös kirjaston käyttäjät ovat esittäneet moitteita, ja ne koskevat erityisesti François Mitterrand -kirjastorakennusta. Kirjastoon pääseminen on vaikeaa, etenkin silloin kun matalan osan yllä olevat kadut ja niihin johtavat reitit ovat kosteita ja liukkaita. Ongelma on ratkaistu vain osittain. Käytössä on liukastumista estäviä ratkaisuja ja alas menevistä liukuportaista on luovuttu. Lukijat ovat myös valittaneet työskentelyoloista uudessa kirjastossa: lukusalit ovat meluisia, tilattu aineisto tulee hitaasti jos ollenkaan, lukusaleissa on kylmä myös kesällä, tietopisteet ja niissä olevat näytöt on sijoitettu huonosti, sillä auringonpaisteella ne ovat lähes katselukelvottomia.
Kirjaston käyttäjien edustajat ovat vaatineet kirjaston aukioloaikojen pidentämistä niin, että se olisi auki edes yhtenä iltana viikossa myöhäisiltaan asti (nykyisin kirjaston ovet suljetaan kello 20.00). Käyttäjät haluaisivat myös, että alimman kerroksen tieteelliseen työhön varatut salit avautuisivat maanantaina jo aamulla. Käyttäjien näkemysten mukaan kirjasto uhraa liikaa voimavarojaan digitaalisen webkirjaston Gallican kehittämiseen ja näyttelyihin, mutta jättää paikalliset käyttäjät liian vähälle huomiolle.

Mediakritiikki ja yleinen mielipide

Kansalliskirjasto on synnyttänyt arvostelua myös siellä työskentelevien ja sen käyttäjäpiirin ulkopuolella. Osa kritiikistä on poliittista, eikä se kohdistu varsinaisesti François Mitterrand -kirjastoon, vaan yleensä Mitterrandin ”suurten rakennusprojektien” politiikkaan. Kirjastoprojektin valinta oli poliittinen ja yhden ainoan henkilön päätös, joka valmisteltiin kovalla vauhdilla välittämättä lainkaan käytännön seikoista. Myös arkkitehti Dominique Perraultin näkemykset kirjastosta ja sen arkkitehtuurista ovat saaneet osansa kritiikistä. Erityisesti on arvosteltu hänen näkemystään sijoittaa kirjavarastot neljään lasitorniin.
Lehdistö on ottanut esille myös joitakin erityispiirteitä, jotka tosin ovat ehkä liioiteltuja, mutta ovat kuitenkin luonteeltaan sellaisia, että ne herättävät pilkkaa ja suuttumusta. Merkittävimpiä ovat olleet esimerkiksi palohälytysjärjestelmän toimimattomuus, sillä vuonna 1997 järjestelmä kasteli eräitä varasto-osastoja. Lehdistössä riepoteltiin vuonna 2004 erään kirjaston konservaattorin tekemiä kirjavarkauksia, joista tekijä on sittemmin saanut tuomionsa. Viimeisin skandaali (vuonna 2005) on ollut kirjaston kokoelmien runsas asbesti.
Jos ”Suuri kirjasto (TGB)”, kuten rakennushanketta alun perin kutsuttiin, on saanut osakseen kritiikkiä, joka on kohdistunut eritoten François Mitterrand -kirjastoon, hanke ja sen kehittäjät ovat toisaalta saaneet runsaasti varoja projektiinsa. Tämä on osaltaan nostanut kirjastojen arvostusta niin Ranskassa kuin koko maailmassa. Tämä on näkynyt myös erityisesti luetteloiden lisääntyneenä määränä sekä koko organisaation parempana näkyvyytenä yhteiskunnassa, mutta varsinkin digitaalisen kirjaston Gallican käytön kasvuna.