google/wiki40b huggingface dataset:
Paul Fort

Paul Fort (1872–1960) oli ranskalainen runoilija. Fortin, André Giden, Paul Valéryn, Paul Claudelin ja Francis Jammesin johdosta esiin nousi symbolistien toinen sukupolvi, mutta sittemmin Fort siirtyi symbolismista perinteelliseen Ranskan historian innoittamaan laulurunouteen. Hän julkaisi vuodesta 1897 lähtien "ranskalaisia balladeja", joissa ylistelee elämää ja luontoa ja Ranskan historiaa. Näissä hän käytti väliin aiheina kansanlauluja. Fortin aleksandriineista osa on riimillisiä mutteivät kaikki. Hänen runoelmiaan julkaistiin koottuina nimellä Ballades françaises. Vuonna 1890 hän perusti Théâtre d'Artin symbolististen näytelmien esittämiseksi.
Alan Henning

Alan Henning (15. elokuuta 1967 – 3. lokakuuta 2014) oli Manchesterilainen taksiautoilija ja humanitaarisen avun vapaaehtoinen.  
Hän oli neljäs kaapattu länsimainen henkilö jonka teloituksen ja mestaamisen Isis on videoinut ja julkistanut. Henningin surmanneen "Jihadi-John" on tunnistettu Kuwaitista 6-vuotiaana perheineen Englantiin muuttaneeksi 26-vuotiaaksi Lontoolaiseksi Mohammed Emwaziksi
Pesälammi

Maantiede

Lampi sijaitsee Pesämäen hiekkaisella metsäalueella olevassa painanteessa. Sen halkaisija on 100 metriä ja siitä lähtevä oja palaa takaisin lampeen. Se saa vetensä maaston pohjavedestä. Rannat päättyvät hiekkamuodostuman rinteisiin, joihin on rakennettu kolme loma-asuntoa. Niille johtaa tiet yhdystieltä 2824.
Lampi sijaitsee Karjuharjun eteläpuolella sen kaakkoon ulottuvalla jatkeella. Harju on osa Kolmatta Salpausselkään kuuluvaa harjujaksoa ja hiekka-aluetta. Alue kuuluu niin sanottuun Perunnummen hiekkamassiiviin, joka on hyvää pohjavesialuetta. Tämä heijastuu järviin ja lampiin, jotka ovat usein kirkasvetisiä.
Matsuyama

Historia

1600-luvun alussa silloiseen Iyon provinssiin rakennettiin Matsuyaman linna.
Kaupungissa on myös Japanin vanhin onsen (kuuma lähde), Dōgo onsen. Se on yli 1500 vuotta vanha ja siitä on maininta Man’yōshūssa, joka on kirjoitettu noin vuonna 759.
Kaupunki perustettiin 15. joulukuuta 1889.

Liikenne

Matsuyama, muutaman muun Japanin kaupungin tapaan, ei lakkauttanut raitiovaunuverkostoaan.
Matsuyaman lentoasemalta on yhteydet suurimpiin japanilaisiin kaupunkeihin sekä joihinkin ulkomaan kaupunkeihin, kuten Shanghaihin.
Satamasta on säännöllinen lauttayhteys Hiroshimaan sekä yölautat Kōbeen, Kitakyūshūn sekä muihin kohteisiin.

Nähtävyydet

Kaupungin kuuluisa kuuma lähde, Dōgo onsen, on kaupungin suosituin turistinähtävyys ja -kohde. Toinen suosittu kohde kaupungissa on Matsuyaman linna, joka restauroitiin 1960-luvulla.
Kahdeksan Shikokun pyhiinvaelluksen 88:sta temppelistä sijaitsee Matsuyamassa. Pyhiinvaeltajat vaeltavat munkki Kūkain jalanjälkiä näiden temppelien kautta saadakseen hyvää onnea.
Natsume Sōsekin romaani Botchan sijoittuu Matsuyamaan. Tämän takia kaupungissa on useita paikkoja ja asioita, jotka on nimetty kirjan mukaan, esimerkiksi Botchan-stadion ja Botchan-juna, antiikkijuna joka kulkee kaupungin raitiovaunurataa pitkin. Monet kirjan ystävät käyvätkin kaupungissa vierailemassa kirjan tapahtumapaikoilla.
Haiku-runoilija Masaoka Shiki asui Matsuyamassa. Hänen kotinsa, joka tunnetaan nimellä Shiki.do, ja museo, Shiki Kinenkan, ovat suosittuja matkailukohteita. Niiden takia Matsuyama laskee itsensä kansainvälisen haiku-toiminnan keskukseksi. Vuonna 1999 Matsuyaman kaupunki ehdotti Kansainvälisen haiku-tutkimuskeskuksen muodostamista ja ensimmäinen Masaoka Shiki haiku-palkinto annettiin vuonna 2000. Palkinnon saajia ovat esimerkiksi Yves Bonnefoy (2000), Cor Van Den Heuvel (2002) ja Gary Snyder (2004).
Matsuyama on myös kuuluisa tortuistaan, joita kaupungissa on valmistettu jo 1800-luvulta asti kun Matsuyaman linnan yliherra Sadayuki Matsudaira sai portugalilaisilta reseptin torttujen tekoon.
Toriumfluoridi

Ominaisuudet

Toriumfluoridi on normaalioloissa kiinteää valkoista ainetta. Toisin kuin toriumkloridi, kidevedetön toriumfluoridi on huoneenlämpötilassa vain vähän hygroskooppista. Siitä tunnetaan kidevedettömän muodon lisäksi muutama hydraatti, mutta näiden tarkka rakenne ei poikkeuksellisesti ole selvillä. Muodostuvan kidevedellisen fluoridin arvellaan olevan oktahydraattia, joka kuivuessaan muuttuu ensin tetrahydraatiksi ja sitten dihydraatiksi. Toriumfluoridi liukenee vähäisissä määrin veteen; sen liukoisuus on paljon pienempi kuin harvinaisten maametallien fluoridien, jotka nekin ovat niukkaliukoisia.
Toriumfluoridin monokliininen kiderakenne on samanlainen kuin zirkoniumfluoridilla ja hafniumfluoridilla ja sen avaruusryhmä on C2/c (hilavakiot a=1 304,9 pm, b=1 112,0 pm, c=853,8 pm). Toriumfluoridi reagoi ilman kosteuden kanssa yli 500 °C lämpötilassa muodostaen ThOF₂-yhdisteen. Se reagoi alkalimetallien fluoridien kanssa muodostaen kompleksisia fluoridisuoloja, kuten KThF₅ ja K₂ThF₆.
Toriumin tavoin myös toriumfluoridi on radioaktiivista. Se on heikko alfasäteilijä.

Valmistus ja käyttö

Toriumfluoridia voidaan valmistaa antamalla toriummetallin tai toriumkarbidin reagoida suoraan fluorin kanssa, tai sitten vetyfluoridin reaktiolla muiden toriumin halidien, toriumin oksidien tai hydroksidien, tai toriumoksalaatin kanssa.
Yhdistettä käytetään valmistettaessa puhdasta toriummetallia sekä korkean lämpötilan keraameissa ja joissakin optisissa pinnoitteissa.
Toriumfluoridi on mahdollinen torium-ydinpolttoainekiertoa käyttävän sulasuolareaktorin polttoaine.
Fred Fisher

Fred Fisher (alk. Fischer, 30. syyskuuta 1875 Köln – 14. tammikuuta 1942 New York) oli yhdysvaltalainen populaarimusiikin säveltäjä. Hän teki 1910- ja 1920-luvulla musiikkia Broadwaylle ja vaudeville-esityksiin muun muassa Alfred Bryanin ja Joe McCarthyn kanssa. 1920-luvun lopulla hän sävelsi musiikkia mykkäelokuviin ja varhaisiin äänielokuviin.

Elämä ja ura

Fred Fischer syntyi yhdysvaltalaisille vanhemmille Kölnissä, Preussin kuningaskunnassa. Hän palveli teini-ikäisenä vapaaehtoisena Saksan laivastossa ja Ranskan muukalaislegioonassa ja muutti vuonna 1900 Yhdysvaltoihin. Hän aloitti muusikon uransa Chicagossa pianonsoittajana ja alkoi säveltää omia kappaleitaan vuonna 1904.
Fischer teki 1910-luvun alkupuolella useita menestyneitä kappaleita sanoittaja Alfred Bryanin kanssa. Heidän suosittuihin sävellyksiinsä kuuluvat ”Come Josephine in My Flying Machine” (1910), joka lauletaan vuoden 1997 elokuvassa Titanic, ja ”Peg o’ My Heart” (1913), jonka on nauhoittanut suuri määrä pop- ja jazzartisteja. Saksalaisvastaisuuden kasvaessa Yhdysvalloissa ensimmäisen maailmansodan aikana Fischer muutti nimensä muotoon Fred Fisher.
Fisher sävelsi 1910- ja 1920-luvuilla paljon musiikkia Broadway- ja vaudeville-esityksiin. Hänen sanoittajinaan toimivat usein Alfred Bryan ja Joe McCarthy. Toisinaan Fisher myös itse kirjoitti sanoituksia. Merkittäviä hittejä olivat muun muassa ”They Go Wild, Simply Wild, over Me” (1917, san. McCarthy), ”Lorraine, My Sweet Alsace Lorraine” (1917, san. Bryan), ”Oui, Oui, Marie” (1919, san. Bryan ja McCarthy) sekä ”Chicago (That Toddlin’ Town)” (1922, san. Fisher).
Amerikansuomalainen työväenliikkeen lauluntekijä T-Bone Slim julkaisi vuonna 1920 parodiaversion Fisherin ja McCarthyn ”They Go Wild, Simply Wild, over Me” -kappaleesta nimellä ”The Popular Wobbly”.
1920-luvun puolivälissä Fisher muutti Los Angelesiin. Hän sävelsi musiikkia mykkäelokuviin ja varhaisiin äänielokuviin. Fanny Brice lauloi Fisherin säveltämän ja Billy Rosen sanoittaman kappaleen ”I’d Rather Be Blue over You (Than Happy with Someone Else)” vuoden 1928 elokuvassa My Man.
1930-luvulle tultaessa Fisher teki yhä vähemmän musiikkia. Hänen uransa loppuajan menestyneimpiä sävellyksiä olivat jazzpianisti Fats Wallerin nauhoittama ”Your Feet’s Too Big” (1936) sekä Fisherin tyttären Doris Fisherin kanssa yhteistyössä tehty ”Whispering Grass” (1940), josta The Ink Spots nauhoitti hittiversion.
Loppuvuosinaan Fisher kärsi alati huononevasta terveydentilasta. Hän teki itsemurhan New Yorkissa 14. tammikuuta 1942.
Vuonna 1949 tehtiin löyhästi Fisherin elämään perustuva elokuva Oh, You Beautiful Doll. Fred Fisher valittiin Songwriters Hall of Fameen vuonna 1970.
Chris Thorburn

Ura

Pelattuaan 15-vuotiaana NOJHL:ssä, Thorburn varattiin ensimmäisellä kierroksella North Bay Centennialsiin vuoden 1999 OHL:n varaustilaisuudessa.
Thorburn varattiin vuoden 2001 varaustilaisuudessa 50. pelaajana Buffalo Sabresiin. 3. lokakuuta 2006 Thorburn asetettiin poimittiin Pittsburgh Penguinsin toimesta vapaiden pelaajien waivers-listalta. Yhden Pittsburghissa pelatun kauden jälkeen Thorburn kaupattiin Atlanta Thrashersiin vaihdossa varaustilaisuuden kolmannen kierroksen varausvuoroon.
Kaudella 2010–2011 Thorburn teki neljännen Atlanta-kautensa aikana kolmen vuoden mittaisen jatkosopimuksen 26. helmikuuta 2011. Thorburn jatkoi joukkueen kokoonpanossa myös kun seura siirtyi pois Atlantasta ja otti nimekseen Winnipeg Jets.
Heinäkuussa 2017 Thorburn siirtyi vapaana pelaajana kaksivuotisella sopimuksella St. Louis Bluesiin. Thorburn pääsi juhlimaan kauden 2018–2019 päätteeksi Stanley Cupin mestaruutta St. Louis Bluesin paidassa, joskin pelasi kaudella vain yhdessä NHL-ottelussa.
Toivo Jäntti

Toivo August Jäntti (7. huhtikuuta 1900 Helsinki – 8. toukokuuta 1975 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka yhdessä Yrjö Lindegrenin kanssa voitti Helsingin Olympiastadionista järjestetyn suunnittelukilpailun 1. ja 3. palkinnon. Hän suunnitteli lisäksi Kellokosken sairaala-alueen rakennuksia, Helsingin suojeluskuntatalon ja jatkoi stadionin muutosten ja laajennusten suunnittelua koko loppuikänsä.
Jäntin vanhemmat olivat rakennusmestari August Jäntti ja Anna Matilda Tuominen. Toivo Jäntti kirjoitti ylioppilaaksi Suomalaisessa normaalilyseossa 1919 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolta 1928. Lisäksi hän teki opintomatkoja Euroopan eri maihin. Vuodet 1928–1930 hän työskenteli eri arkkitehtitoimistoissa ja toimi itsenäisenä arkkitehtina 1930–1955. Oma arkkitehtitoimisto hänellä oli vuodesta 1955 alkaen.
Zmuttgletscher

Zmuttgletscher on kuusi kilometriä pitkä vuoristojäätikkö Sveitsissä, Valais’n kantonissa, Matterhornvuoren kupeessa, 2–3 kilometrin korkeudessa. Vuonna 1973 sen kattama alue oli 16,89 neliökilometrin laajuinen ja pituus 6,7 kilometriä. Muiden Alppijäätiköiden tapaan jäätikkö pienenee jatkuvasti; vuosisadan kuluessa se on lyhentynyt yli kilometrin.
La Pazin departementti (Honduras)

La Paz on departementti Hondurasin rannikolla. Departementin pääkaupunki on La Paz. Departementti on perustettu vuonna 1869. Alueen pinta-ala on 2 331 km², ja vuonna 2013 siellä asui 198 926 ihmistä.
Pombia Safari Park

Pombia Safari Park on Safari Park, eläintarha ja huvipuisto Pombiassa Italiassa. Eläintarhan perusti Angelo Lombardi vuonna 1976. Sen pinta-ala on yli 400 000 neliömetriä.
Matti A. Takala

Matti A. Takala (s. 5. helmikuuta 1956 Töysä) on suomalainen muusikko. Hänet tunnetaan parhaiten Juice Leskinen Slam -yhtyeen rumpalina vuosina 1977-80.
Vaikutettuaan 1970-luvun alkupuolella kuortanelaisen Lapuanliike -yhtyeen rumpalina Takala muutti vuonna 1977 Töysästä Tampereelle saatuaan kiinnityksen Juice Leskinen Slam -yhtyeeseen. Hän toimi yhtyeessä vuoteen 1980, jolloin hän erosi vedoten siihen, että yhtyeen esittämä musiikki oli liian helppoa ja yksinkertaista. Tuon jälkeen Takala soitti erilaisissa tamperelaisissa yhtyeissä, joihin kuuluivat muun muassa Frendz (1980), Salmela Komitea ja Catwalk (1984-86). Näistä jälkimmäisimmän laulusolistina toimi Tampereen Teatterin nykyinen johtaja Heikki Vihinen taiteilijanimellä Pointero ja kitaristina Heikki Silvennoinen. 
1990-luvulla Takala soitti muun muassa Mauri ”Moog” Konttisen Moogetmoogs-yhtyeessä. 1990-luvulla Takalalla oli Takala Project -niminen ultraprogressiivista jazzia soittanut yhtye, jossa kappaleiden tekijänä ja kitaristina toimi nykyisin Teksasissa asuva Jartse Tuominen. Vuonna 2003 Takala oli mukana Dave Lindholmin projektissa Redclouds. Levy julkaistiin ainoastaan promootiotarkoituksessa ja se oli saatavilla ainoastaan Blues News -lehden numeron 200 mukana. Takalan nykyisiä projekteja on Harjuntalo Orkesteri, jossa vaikuttavat Eero "Safka" Pekkonen, Antti Tammilehto, Pasi "Bastard" Huopalainen ja Jammi Humalamäki.
Nykyisin Takala asuu Tampereella, Härmälässä.
Axel Merckx

Tausta

Merckx on suuren belgialaisen kilpapyöräilylegendan Eddy Merckxin poika. Axel Merckx kokeili nuorena tosissaan jalkapallon harrastamista, mutta valitsi kuitenkin ammattilaispyöräilyn. Hänen uransa paras saavutus on kolmas sija Kreikassa ajetussa Ateenan XXVIII olympiakisojen maantiepyöräilyssä vuonna 2004.
Axel Merckxilla on kaksi tytärtä, Axana (s. 2001) ja Athina (s. 2005).
Pajurohdos

Pajurohdokset ovat pajun kuoresta tai lehdestä valmistettuja, salisylaatteja sisältäviä luontaistuotteita tai lääkevalmisteita, joiden yleisimpiä käyttötarkoituksia ovat kuumeen hoito ja päänsäryn tai reumaattisen kivun lievitys. Rohdoksista on myös ollut apua pitkittyneiden kiputilojen ja migreenin hoidossa.

Vaikutusmekanismi ja teho

Pajurohdosten vaikutusmekanismi on samantapainen kuin asetyylisalisyylihapolla; pajurohdoksen sisältämät salisylaatit pilkkoutuvat salisiiniksi ihmisen ruoansulatuskanavassa, josta salisiini imeytyy vereen. Veren mukana yhdiste kulkeutuu muualle elimistöön ja hajoaa edelleen salisyylihapoksi.
Luonnon salisylaatit ovat synteettistä johdannaistaan, asetyylisalisyylihappoa tehokkaampia kivunlievittäjiä. Teho saattaa perustua rohdosten sisältämiin muihin kasviperäisiin yhdisteisiin, kuten flavonoideihin . Synteettisiin johdannaisiin verrattuna pajurohdosten etuna on myös niiden vatsaystävällisyys.

Pajurohdosten historiaa

Kiinalainen, egyptiläinen, kreikkalainen, intialainen ja roomalainen kansanlääketiede on tuntenut pajunkuoren käytön särkyyn ja kuumeeseen jo tuhansia vuosia; pajurohdosten valmistukseen ja käyttöön opasti mm. Egyptissä 1500 eaa. kirjoitettu ote Ebersin papyruksesta. Pajurohdosten nykyisen käytön keksijänä pidetään pastori Edmund Stonea, joka keksi kokeilla pajua malarian hoitoon 1750-luvun Englannissa. Rohdoksissa tehoaineena toimivan salisiinin eristäminen pajun kuoresta vuonna 1829 aloitti kehitystyön, joka johti ehkä maailman eniten käytetyn lääkkeen, Aspirinin, syntyyn.
Mannerheim-museo

Historia

Vuonna 1874 rakennettu puuhuvila tunnettiin alun perin Bomanin huvilana rakennuttajansa mukaan. Myöhemmin rakennuksen omisti kauppaneuvos Karl Fazer ja siinä oli kuusi erillistä asuntoa, joissa asui Fazerin karamellitehtaan työntekijöitä. Mannerheim vuokrasi huvilan itselleen vuonna 1924 ja remontoi sen yksityisasunnokseen. Mannerheim ei kuitenkaan koskaan omistanut rakennusta, vaan vuokrasi sitä Fazer-yhtiöltä. Asunto toimi Mannerheimin kotina vuodesta 1924 vuoteen 1951.
Mannerheimin kuoleman jälkeen tammikuussa 1951 syntyi idea asunnon avaamisesta yleisön nähtäväksi. Koti avattiin marraskuussa ja suuren kävijämäärän vuoksi aukioloaikaa päätettiin jatkaa. Mannerheim-säätiö lunasti kodin irtaimiston marsalkan perillisiltä ja Fazer-yhtiö suostui jatkamaan asunnon vuokrasopimusta. Mannerheimin nuorempana adjutanttina vuosina 1942–1946 toiminut O. R. Bäckman muutti asunnon museoksi kesällä 1951 apunaan Mannerheimin taloudenhoitajat Berta Haglind ja Elsa Sundman. Rakennuksen tiloissa toiminut Sotatapaturma-arkisto siirrettiin yläkertaan. Vuonna 1957 huvila siirtyi Fazerilta säätiön omistukseen.

Museo ja sen toiminta

Mannerheim-museo sijaitsee Helsingin Kaivopuistossa Kalliolinnantie 14:ssä. Museo on avoinna ympäri vuoden perjantaisin, lauantaisin ja sunnuntaisin. Museon sisustus on alkuperäinen lukuun ottamatta kolmea yläkerrassa sijaitsevaa näyttelyhuonetta vaihtuvine näyttelyineen. Kierrokset ovat opastettuja ja niitä on mahdollista saada lukuisilla eri kielillä. Museossa sijaitsee muun muassa kunniamerkkinäyttely, jossa on esillä Mannerheimin 60 vuoden aikana saamia kunniamerkkejä ja mitaleita. Mannerheimin kuolinpäivän ja hautajaisten muistoksi näytetään museossa joka vuosi neljän viikonlopun ajan filmiä marsalkan viimeisestä matkasta.
Museo on ympärivuotisesti auki, suljettu vain pääsiäisenä, juhannuksena ja joulunpyhien ajan. Kotimuseoille tyypilliseen tapaan kierroksille pääsee vain oppaan johdolla; omatoiminen tutkiminen on ehdottomasti kielletty museoesineistön ainutlaatuisuuden vuoksi. Samoin valokuvata saa vain erillisellä sopimuksella.
Perinteisesti museoon on ilmainen sisäänpääsy 4. kesäkuuta eli marsalkka Mannerheimin syntymäpäivänä. Silloinkin kierrokset tehdään oppaan valvonnassa.
Goalkeeper CIWS

Kehitystyö

Goalkeeperin kehitystyö aloitettiin Alankomaissa vuonna 1975. Prototyyppi saatiin Alankomaiden laivaston käyttöön vuonna 1979.
Särkilammi (Jokioinen)

Maantiede

Lammen pinta-ala on 5,0 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 250 metriä. Lampeen laskee yksi pelto-oja. Sen luusua sijaitsee järven lounaisrannalla, josta saa alkuunsa 90 metriä pitkä laskuoja Loimijokeen.
Lammen rantaviiva on 0,89 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin hiekkaharjun kangasmetsää tai pellonreunaa. Forssan raja kulkee lammen vierestä. Lammesta otetaan vettä noin 1200 m³ vuorokaudessa Jokioisten vedenjakeluverkkoon. Lampi sijaitsee jääkauden jälkeen muodostuneessa supassa.

Luonnonhistoria

Särkilammi kuuluu osana pitkittäisharjujaksoa ja siinä on tämän takia hyvät vesivarat. Lampi vaikuttaa supalta, jollaisia syntyi jääkauden jälkeen harjuihin. Jäätikön sulamisvesien hautaamat jäävuorenkappaleet sulivat myöhemmin jättäen paikalle syvän kuopan eli supan. Supat täyttyivät merenpinnan laskettua alemmaksi harjuihin kertyneellä pohjavedellä.
Juliet Anderson

Juliet Anderson (oik. Judith Carr, 23. heinäkuuta 1938 – 11. tammikuuta 2010) oli yhdysvaltalainen pornonäyttelijä ja elokuvatuottaja. Hänet valittiin XRCO Hall of Fameen vuonna 1998. 
Anderson syntyi Burbankissa, Kaliforniassa, ja toimi ulkomailla englanninopettajana ennen paluutaan kotimaahansa 1970-luvulla. Hän aloitti uransa vasta silloin eli hyvin myöhään; hän oli iältään lähes 40-vuotias. 1970-luvun alussa Andersson toimi myös radiotoimittajana Yleisradiossa. Hän teki Suomesta ohjelmia englanniksi.
1980-luvun vuosina hän tuli tunnetuksi varsinkin tuottajan ominaisuudessa. Hänen ”löytönään” pidetään esimerkiksi Nina Hartleytä. Hän jatkoi työtään eri muodoissa 2000-luvulle saakka.
Leena Hietanen

Toiminta

Hietanen on toiminut Helsingin Sanomien kulttuuritoimituksessa. Vuonna 1988 hän oli tuottajana järjestämässä ensimmäisiä Rakkautta ja Anarkiaa -elokuvafestivaaleja.
Viron kylmä sota -kirjassa Hietanen sanoi, että Viron kansalaisuuspolitiikkaa sovelletaan venäläisiä vastaan apartheid-tyyppisenä sortopolitiikkana, jota oikeutetaan ”miehitysmyytillä”. Hietanen ei hyväksy Viron Neuvostoliiton-kauden nimittämistä miehitykseksi. Kirja herätti Virossa ja Suomessa arvostelua.
Leena Hietanen on herättänyt huomiota myös virolaisia ja Viron valtiota koskevilla, provosoivilla lausunnoillaan. 26. maaliskuuta 2009 Yle TV1-kanavalla A-talk-ohjelmassa häneltä kysyttiin, onko hän kutsunut blogissaan Viron kansaa ”rikollisen tyhmäksi” oli vastaus myöntävä. Tallinnan patsasmellakoista hän totesi, että ”Putinilla olisi ollut oikeus lähettää tankit Viron kaduille.” 16.6.2008 Hietanen kirjoitti yhdessä Petri Krohnin kanssa Eesti Ekspressin nettisivuille pamfletin, jossa he kutsuvat Viroa fasistiseksi apartheid-valtioksi.
Hietanen on perustanut ”Suomen Antifasistisen Komitean” yhdessä Johan Bäckmanin kanssa.
Hietanen pyrki Euroopan parlamentin jäseneksi vuoden 2009 vaaleissa Suomen työväenpuolueen listoilta. Hän sai 247 ääntä.
Lyhytelokuva

Lyhytelokuvaksi luokitellaan elokuva, jonka pituus on alle sovitun rajan. Esimerkiksi Yhdysvaltain elokuva-akatemia määrittelee lyhytelokuvien ylärajaksi 40 minuuttia. Suomen Elokuvaohjaajaliitto katsoo lyhytelokuviksi alle 74 minuutin elokuvat. Lyhytelokuvaa voidaan pitää myös lajityyppinä.
Elokuvanäytännöissä lyhytelokuvia esitetään usein ennen varsinaista koko illan elokuvaa.

Lyhytelokuva lajityyppinä

Sisällöllisesti lyhytelokuva on hyvin monimuotoinen käsite. Se on itsenäinen elokuvalaji, jolla on omat erikoispiirteensä ja ilmaisukeinonsa. Se ei missään tapauksessa ole vain lyhyt pitkä elokuva vaan paljon muuta. Ennen kaikkea se on ilmaisumahdollisuuksiensa ja laajemman keinovalikoimansa ansiosta tekijälleen hyvin vaativa elokuvan laji, jota ei pidä verrata pitkän elokuvan tekemiseen.
Lyhytelokuva voi perustua runoon, vitsiin, aforismiin tai argumenttiin, joka halutaan joko todistaa tai kumota. Siinä, missä pitkässä elokuvassa draama rakentuu selkeän ja katsojalle mahdollisimman ymmärrettävään rakenteeseen, usein aristotelisen draaman rakenteen varaan, voivat lyhytelokuvat periä rakenteensa ja muotonsa vaikkapa musiikista, runoudesta tai esseistä.
Lyhytelokuvat eivät välttämättä ole niin henkilökeskeisiä kuin pitkät elokuvat. Niissä voidaan esitellä myös pinnallisempia ja stereotyyppisempiä hahmoja kokonaisuuden kärsimättä. Siinä, missä pitkä elokuva luo kokonaisen henkilökuvan päähenkilöstään ja esittää katsojalle kaikki hahmon ominaisuudet, voi lyhytelokuva esittää vain yhden puolen henkilöstä ja kertoa sen kautta yhden tapahtuman, yhden muutoksen elämässä, ajankulussa tai ympäristössä. Tällöin elokuva keskittyy paljolti ilmiön kuvaamiseen ja käyttää siinä hyväkseen hahmon tiettyä ominaisuutta.
Tyylillisesti lyhytelokuvat voivat olla toisistaan hyvin erilaisia. Tarinalliset musiikkivideot ovat eräänlaisia lyhytelokuvia, kuten myös voivat olla kokeelliset videotaideteokset sekä erilaiset improvisaatioon perustuvat näytelmätaltioinnit. Lyhytelokuvilla on paljon vähemmän ilmaisullisia rajoitteita kuin pitkillä elokuvilla, joiden tekemistä varjostaa aina taloudellinen paine ja muut resurssoinnin asettamat ehdot. Lyhytelokuvat voivat olla kokeellisia tai kokeilevia, ja ne voivat käyttää hyvin paljon erilaisia ilmaisukeinoja, käsitellä aiheita vapaammin tai jättää käsittelemättä.
Suupohjan Työmies

Suupohjan Työmies oli Vaasassa vuosina 1883–1885 ilmestynyt sanomalehti.
Suupohjan Työmiehen takana olivat Vaasan suomalainen työväenyhdistys sekä aikaisemmin Ahti- ja Wasa Framåt -lehtiä julkaissut viinatehtailija Vilho Pasi. Työväestölle suunnattu lehti oli linjaltaan jyrkän suomenmielinen ja kielenkäytöltään räikeä. Uutislehtenä heikko julkaisu lopetettiin taloudellisesti kannattamattomana.
Lehti ilmestyi aluksi kerran ja vuonna 1885 kahdesti viikossa. Sen levikki oli toisena ilmestymisvuotena tuhat kappaletta. Vastaavina toimittajina työskentelivät Karl Alfred Lundqvist (1883–1885) ja Kaarlo Kahma (1885).
Paul Maurice

Paul Maurice (s. 30. tammikuuta 1967 Sault Ste. Marie, Ontario) on kanadalainen entinen jääkiekkoilija ja nykyinen NHL-joukkue Winnipeg Jetsin päävalmentaja.
Maurice on kautta aikojen nuorin 1000 NHL-ottelua valmentanut valmentaja. Hän saavutti rajapyykin 28. marraskuuta 2010 ottelussa Washington Capitalsia vastaan 43 vuoden ja 302 päivän iässä. Mauricella on tilillään myös eniten hävittyjä otteluita päävalmentajana NHL:n historiassa.

Ura

Philadelphia Flyers varasi puolustajana pelanneen Mauricen vuoden 1985 NHL:n varaustilaisuudessa Flyersin 12. varauksena numerolla 252. Hänen peliuransa päättyi kuitenkin samana vuonna OHL-ottelussa saatuun silmävammaan.
Maurice valmensi NHL:ssä Hartford Whalersia 1995–1997, minkä jälkeen seura muuttui Carolina Hurricanesiksi. Maurice jatkoi uudistuneessa seurassa kauteen 2003–2004 asti, jolloin hän sai potkut 30 ottelun jälkeen. Seuraavan kerran Maurice nähtiin NHL:ssä Toronto Maple Leafsin päävalmentajana kausina 2006–2007 ja 2007–2008. Hän palasi samana vuonna Carolinaan, mutta irtisanottiin kun kautta 2011–2012 oli pelattu 25 ottelua.
Kesäkuussa 2012 KHL-seura Metallurg Magnitogorsk ilmoitti solmineensa sopimuksen Mauricen ja Carolinan entisen maalivahtivalmentajan Tom Barrasson kanssa. Kaudella 2012–2013 joukkue pääsi Mauricen alaisuudessa pudotuspeleihin, mutta hävisi Salavat Julajev Ufalle ensimmäisellä kierroksella seitsemässä ottelussa. Maurice muutti kauden jälkeen takaisin Pohjois-Amerikkaan ollakseen lähempänä perhettään.
12. tammikuuta 2014 Winnipeg Jets palkkasi Mauricen uudeksi päävalmentajakseen erotettuaan Claude Noëlin joukkueen huonojen peliesitysten vuoksi. Jetsin kauden päätyttyä runkosarjaan Maurice allekirjoitti neljän vuoden jatkosopimuksen seuran kanssa 16. huhtikuuta 2014.