Preeria

Preeria on Pohjois-Amerikan keskiosissa Yhdysvaltain ja Kanadan keskilännessä sijaitseva aroalue, jolla kasvaa enimmäkseen ruohoa, pensaita ja muita matalia kasveja. Preeria sijaitsee mantereen keskiosissa, eikä sinne siksi yllä sateita niin usein kuin rannikkoalueille. Osaltaan sateiden tuloa mereltä estävät myös Kordillieerien vuoristo. Preeria on nykyisin suurelta osalta otettu viljelykseen, asumiseen tai karjanhoitoon. Alkuperäistä preeriaa löytää enimmäkseen enää luonnonpuistoissa. Aikoinaan preerialla vaelteli suuria biisonilaumoja, jotka on sittemmin metsästetty pois. Nimitys preeria (prairie) tulee ranskan kielen niittyä tarkoittavasta sanasta, aluehan kuului alun perin ranskalaisille siirtomaaisännille. Preerian ruohoiselle kasvillisuudelle on ominaista se, että noin kaksi kolmasosaa kasvien eloperäisestä aineesta on maan alla muun muassa juurakoissa ja mukuloissa.

Sijainti ja muodostuminen

Preerian alaksi ilmoitetaan monesti noin 15 % Pohjois-Amerikasta eli suunnilleen 3,6 miljoonaa neliökilometriä. Toisten tietojen mukaan preerian ala oli ennen eurooppalaisten tuloa noin 1,75 miljoonaa neliökilometriä, josta lyhytruohoista 615 000 km², sekaruohoista preeriaa 565 000 km² ja pitkäruohoista 570 000 km².
Preerian aluetta sanotaan myös suuriksi tasangoiksi (engl. Great Plains) topografiansa vuoksi, koska se on maastoltaan enimmäkseen melko tasaista. Preerian ydinalue on Mississippijoen länsipuolisissa osavaltioissa. Kanadassa preeriaa on Albertassa, Saskatchewanissa ja Manitobassa. Preeriaksi kutsuttua ruohostoa on myös Kalifornian keskialtaassa. Preeria kattaa suurimman osan Yhdysvaltain Pohjois-Dakotan, Etelä-Dakotan, Nebraskan, Kansasin, Oklahoman, Texasin, Coloradon, Wyomingin ja Montanan osavaltioista, ja huomattavia osia myös Indianan, Illinoisin, Iowan, Wisconsinin, Missourin ja Minnesotan osavaltioista.
Pieniä preeria-alueita on myös itäisillä metsäalueilla ehkä intiaanien metsänhävitystoiminnan aikoinaan aiheuttamina. Nämä preeriat ovat mahdollisesti intiaanien kaskeamalla synnyttämiä. Preerialla on usein maastopaloja, jotka ovat ihmisten tai luonnon, esimerkiksi salaman, aiheuttamia. Ainakin osittain nämä tiheään toistuvat palot ovat ylläpitäneet preerian puuttomuutta. Ruohokasvien syvälle ulottuvat juuret selviävät hengissä paloista.
Preerian itärajalla on metsän ja arokasvillisuuden siirtymävyöhyke, jossa lehtimetsän keskellä kasvaa avoimepaa puistomaista metsää, mikä kasvityyppi muuttuu lännemmäs mentäessä yhä suurempia ruohoalueita sisältäväksi. Tätä lännempänä on metsäpreeria. Tätäkin idempänä varsinaisen preerian jokivarrella kasvoi preerian ollessa koskematon lehtimetsää.
Tutkijoiden mielestä preeria alkoi syntyä jo noin 65–60 miljoonaa vuotta sitten, mutta nykyisenkaltaisia kasveja siellä alkoi olla noin 25–15 miljoonaa vuotta sitten mioseenikaudella, kun maapallon ilmasto viileni ja kuivui ajan myötä. Nykyisenlainen preerian ilmasto on ollut noin 3 000 vuotta. Sademäärän pienennyttyä laajoilla alueilla puustolle kelpaamattomaksi syntyi laajoja ruohoisia ja pensaikkoisia alueita. Amerikan preeria on samaa ruohoista kasvillisuustyyppiä johon kuuluvat lauhkeat ruohoarot, savannit ja pensasarot, joille on yhteistä se, että kasvillisuus on pääosin ruohoa ja pensaita ja se, että ilmasto on lauhkea ja sademäärä keskinkertainen. Metsää kasvaa ruohostossa vain 5–10 %:lla maa-alasta.

Ilmasto

Preerian ilmasto on mantereinen, talvet kylmiä ja kesät kuumia, ja kaikkina vuodenaikoina on voimakkaita tuulia. Preerian itäosissa esiintyy keväisin ukkosmyrskyihin liittyviä tornadoja. Alueella esiintyykin enemmän tornadoja kuin missään muualla. Pohjois-Amerikan preerialle on tyypillistä kylmeneminen etelästä pohjoiseen ja kuiveneminen idästä länteen. Kuivuudeltaan preeria jakautuu itä-länsisuunnassa moneen vyöhykkeeseen, joita ovat metsäpreeria, pitkäheinäpreeria, sekaheinäpreeria ja lyhytheinäpreeria. Sateisempi pitkäheinäinen preeria on tyypillinen preeria, joka muistuttaa Ukrainan aroja mustamultamaannoksineen. Kosteammalla pitkäheinäpreerialla sateet ovat myös ennustettavampia kuin lyhytheinäpreerialla.
Tavallisimmin preeria ei ole altis maaperän kulumiselle eli eroosiolle, koska siellä on runsas kasvillisuus. Suhteellisen harvoin toistuvina pitkinä kuivuuskausina varsinkin kuivimmat preeria-alueet ovat kuitenkin uhanneet aavikoitua, koska ihmisen viljelemät kasvit eivät monestikaan kestä kuivuutta. Näin peltojen paikalle syntyi kuivalla 1930-luvulla pölyäviä alueita, eivätkä kuivuneet viljakasvit pysäyttäneet hiekan ja pölyn leviämistä.

Kasvillisuus

Preeria-alue jaetaan Yhdysvalloissa joskus 100 pituuspiirin mukaan lyhytruohoiseen preeriaan (shortgrass prairie) lännessä ja pitkäruohoiseen (tallgrass prairie) idässä.
Kun puhutaan preeriasta tarkoitetaan yleensä pitkäruohoista preeriaa, joka on tyypillistä ruohoaroa ja muistuttaa siten Aasian aroja. Alkuperäisestä pitkäheinäpreeriasta on kadonnut 95–99 %, ja se onkin yksi maailman uhanalaisimmista elinympäristöistä. Joidenkin tietojen mukaan pitkäheinäpreeriaa olisi ollut alkujaan 900 000 km².
Pitkäheinäpreeria ulottuu Yhdysvalloissa etelän Texasista Minnesotaan ja pohjoisen Kanadan Manitobaan, suunnilleen 100 pituusasteen itäpuolella. Preeriapalot olivat luonnonvaraiselle preerialla tavallisia. Pitkäheinäpreerialla on metsäsaarekkeita ja metsää vain 5–10 prosenttia maa-alasta. Ruoho on yleensä 1,5–2 metriä korkeata, mutta yltää joskus jopa 2,5–3 metriin.
Lyhytheinäpreeriaa on suunnilleen Kalliovuorten ja Nebraskan osavaltion välisellä pituusasteella. Lyhytheinäistä preeriaa kasvaa Coloradon ja Kansasin, ja Oklahoman, Texasin ja New Mexicon ylätasangoilla. Lyhytheinäpreerian ilmasto on mantereinen ja puolikuiva. Joet tuppaavat helposti kuivumaan.
Lyhytheinäpreerialla kasvaa muun muassa puhveliheinä ja gammaheiniä. Runsasravinteinen lyhytkasvuinen puhveliheinä kelpaa eläimille ravinnoksi kuivanakin. Se kasvaa tiheänä mattona yksin ollessaan, kestää laidunnusta ja tallaamista sekä kasvaa sateen jälkeen nopeasti. Ruoho on lyhyttä ja harvakasvuista, mutta sokeripitoista.

Ihminen ja preerian eläimistö

Preeria tunnetaan parhaiten vielä 1800-luvulla olleista hyvin runsaista biisonilaumoista. Myös preeriakoirat ja kojootit ovat alueen eläimiä. Uudisraivaajat metsästivät niitä ja ottivat 200 vuodessa maan viljelykseen. Näin ollen alkuperäinen preeria on jäljellä vain luonnonsuojelualueilla. Lisäksi Yhdysvaltojen preerian ekosysteemi joutui liian suuren rasituksen kohteeksi metsästäjäintiaanien kultakaudella 1800-luvulla. Alueen intiaaniheimot havaitsivat eurooppalaisten valloittajien mukana tulleen hevosen tuomat välittömät edut metsästyksessä, sodankäynnissä ja liikkumisessa tasanko-olosuhteissa. Intiaanien kesyttämällä ja ryöstämällä hankkimat hevoslaumat ja preerialla luonnostaan laiduntavat biisonit aiheuttivat liikkuessaan lisääntyvää eroosiota. Lisäksi biisonien, hevosten ja muun karjan yhteinen laiduntarve oli liian suuri suhteessa laidunnettavissa olevan preerian määrään. Esimerkiksi eteläisillä preerioilla biisonien määrä oli vähentynyt vuodesta 1800 eteenpäin, ja alueella asuvat comanchet kärsivät riistan vähyydestä jo 1850-luvulla. Eurooppalaistaustaisten uudisraivaajien lisäksi siis myös alkuperäiset asukkaat vaikuttivat Suurten tasankojen ekosysteemin muuttumiseen.