google/wiki40b huggingface dataset:
Markku Laakso

Koulutus ja työura

Laakso väitteli valtiotieteiden tohtoriksi ja luonnontieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1975. Lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi hän väitteli vuonna 1986 Kuopion yliopistossa. Hänet nimitettiin samana vuonna Kuopion yliopiston sisätautiopin dosentiksi. Hän teki tyypin 2 diabetekseen liittyviä sydänsairauksia käsittelevän väitöskirjansa Kalevi Pyörälän ohjauksessa. Pyörälä aloitti tyypin 2 diabeteksen tutkimuslinjan Kuopion yliopistossa.
Vuosina 1987–1989 Laakso toimi vierailevana tutkijana Kalifornian yliopistossa San Diegossa, Veterans Administration Hospitalissa. Hän vieraili myös Seattlessa 1993–1994 professori Samir S. Deebin laboratoriossa ja kiinnostui tuolloin genetiikasta.
Vuonna 1995 Laakso nimitettiin Kuopion yliopiston sisätautiopin professoriksi. Hän toimi akatemiaprofessorina 2005–2010 ja toisen viisivuotiskauden 2011–2015. Laakso on toiminut myös sisätautien ylilääkärinä Kuopion yliopistollisessa sairaalassa.
Laakso on julkaissut yli 600 alkuperäisartikkelia, yli 100 katsausartikkelia, oppikirjan lukua (sisätautiopin alueelta) tai kirjettä tieteelliselle lehdelle sekä ohjannut 49 väitöskirjaa (2015 mennessä). Hänen tutkimuksiinsa on viitattu yli 63 000 kertaa.

Näkemyksiä

Laakson mielestä roskaruoka täytyisi laittaa verolle, yhteiskunnan tulisi hinnoittelun kautta suosia terveellisempiä vaihtoehtoja ja koululiikuntaa pitäisi myös lisätä. Ehkäisevää terveydenhuoltoa hän ei pidä kuin pelkkänä puheena, jos sitä ei aleta nähdä muuten kuin lisäkuluna. Laakso on tuonut ilmi myös syvän pettymyksensä yhteiskunnan arvoihin – hän kokee kaiken pyörivän rahan ympärillä. Tämän Laakso kertoo näkyvän myös sairaalamaailmassa, jossa osastoista on tullut tulosyksiköitä. 
»Jokaisen suomalaisen pitäisi tehdä yksi hyvä kansalaisteko, palkatta.» 
(Markku Laakso, 26.9.2009.)

Tunnustukset

Vuonna 1999 professori valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi. Vuonna 2003 Laakso vastaanotti pohjoismaisen NovoNordisk Foundation -diabetespalkinnon. Loppusyksystä 2006 hän sai Euroopan diabetestutkijoiden seuran EASD:n Castelli Pedroli -palkinnon merkittävästä ja korkeatasoisesta diabetestutkimuksesta.
Tammikuussa 2007 Laaksolle myönnettiin Matti Äyräpään palkinto. Keväällä 2008 hän vastaanotti American Diabetes Associationin Kelly West -palkinnon. Syksyllä 2009 hän sai Sydäntutkimussäätiön Sydäntutkimuksen suurpalkinnon.
Vuonna 2011 Laakso sai Düsseldorfin Heinrich-Heine yliopiston Jühling-palkinnon ansioistaan diabetestutkimuksessa. Vuonna 2015 hänelle myönnettiin Suomen tiedepalkinto Tiedefoorumi-tapahtumassa.

Perhe

Laaksolla on kolme lasta ja hän on toista kertaa naimisissa. Hänen vaimonsa on Itä-Suomen yliopiston professori Johanna Kuusisto. He tutustuivat noin 20 vuotta sitten, kun Laakso ohjasi Kuusiston väitöskirjan. Sittemmin Kuusisto on ollut mukana lukuisissa Laakson tutkimuksissa.
Mikrobivaurio

Mikrobivauriolla tarkoitetaan rakennuksen sisäpinnan aluetta tai rakenteen osaa, jossa voidaan havaita tavanomaisesta poikkeavaa mikrobikasvustoa. Mikrobivaurion esiintyminen todennetaan aistihavainnoinnin tai mikrobiologisten analyysien avulla. Mikrobivaurio voi sisältää home-, hiiva- ja lahosieniä sekä leviä, bakteereita ja ameboja. Mikrobikasvuston saattaa havaita toisinaan värimuutoksina materiaalin pinnalla, mutta osa kasvustosta on näkymätöntä ihmissilmälle. 
Mikrobivaurioita arvioidaan olevan noin joka neljännessä pientalossa.

Mikrobivaurion tunnistaminen

Mikrobivaurio voidaan tunnistaa useilla menetelmillä. Eräs nopeimmista menetelmistä on aistinvarainen havainnointi, mutta se ei paljasta kaikkia mikrobivaurioita. Aistinvaraisesti voidaan havaita esimerkiksi silminnähtävä mikrobikasvusto ja huonolaatuinen sisäilma. Kasvuston seurauksena pintamateriaalin väri saattaa muuttua tai pinnalle voi kasvaa puuterimaista, pölymäistä tai pistemäistä kasvustoa. Varma merkki pitkälle edenneestä kosteusvauriosta on tunkkainen, maakellarin hajua muistuttava haju. Haju johtuu mikrobien kasvusta ja aineenvaihdunnasta, jota esimerkiksi sisätilojen kosteusolosuhteet säätelevät. On tavallista, että hajua aistitaan rakennuksessa vain ajoittain, koska haisevia aineenvaihduntatuotteita ei välttämättä muodostu jatkuvasti. Lisäksi rakennuksen ilmanvaihdon toiminnasta aiheutuvat paineenvaihtelut ja ulkoiset tekijät, kuten säätila, voivat vaikuttaa hajun esiintymiseen. 
Pitkälle edenneen mikrobivaurion tunnistaa usein sen aiheuttamista terveysongelmista, jotka aiheutuvat hengitysilmassa leijuvista mikrobien aineenvaihduntatuotteista ja itiöistä. 
Mikrobivaurioituneessa rakennuksessa oleskelevilla henkilöillä esiintyy usein silmien, ihon ja hengitysteiden limakalvojen ärsytysoireita. Rakennuksen käyttäjillä voi esiintyä myös yleisoireita, kuten kuumeilua, väsymystä ja pahoinvointia. Mikrobivaurioille altistuminen voi aiheuttaa myös hengitystie- ja allergiasairauksia sekä keskittymiskyvyn ja muistin heikentymistä. Osan kosteusvauriomikrobeista on todettu olevan myrkyntuottokykyisiä eli toksisia. Ihmisten
vastustuskyvyssä mikrobien aiheuttamia terveyshaittoja vastaan vaikuttaa kuitenkin olevan paljon
eroja.
Dagmar Krause

Dagmar Krause (s. 4. kesäkuuta 1950 Hampuri) on saksalainen laulaja, joka aloitti uransa 1970-luvun alussa progressiivisissa rockyhtyeissä Slapp Happy ja Henry Cow, mutta on 1980-luvulta alkaen tullut tunnetuksi sooloartistina muun muassa Bertolt Brechtin, Kurt Weillin ja Hanns Eislerin laulujen tulkkina. Hän on toiminut myös jazzyhtyeiden solistina.
Hampurissa syntynyt Krause aloitti laulajanuransa Reeperbahnin klubeissa. Hän tapasi siellä Anthony Mooren ja Peter Blegvadin, ja kolmikko perusti Slap Happy -yhtyeen. 1970-luvun alkuvuosina yhtye asettui Lontooseen, jossa Krause siirtyi Henry Cow -yhtyeeseen. Sen hajottua 1980 Krause perusti kitaristi Fred Frithin ja rumpali Chris Cutlerin kanssa kolme albumia levyttäneen Art Bears -yhtyeen. Vuosina 1983–1984 Krause oli mukana News from Babel -yhtyeessä.
Dagmar Krausen sooloura sai alkunsa yhtyetoiminnan rinnalla vuonna 1978, kun hänet kiinnitettiin Lontoossa Brechtin ja Weillin Mahagonny-musiikkinäytelmän laulajakaartiin. Hänen karhea ja väräjävä alttonsa sopi erinomaisesti Brechtin, Weillin ja Eislerin Weimarin tasavallan ajan saksalaismusiikkiin, jota hän levytti englanniksi muun muassa albumeille Supply and Demand (1986) ja Tank Battles (1989).
Valmet 20

Eroavaisuudet

Valmet 15 ja Valmet 20 ovat lähes samannäköisiä. Ne erottaa toisistaan muun muassa raidetangosta, joka 15-mallissa kulkee etuakselin etupuolella ja 20-mallissa takapuolella. Etuakseli muutettiin 20-malliin palkkirakenteiseksi. Moottorin kiinnityspultteja etukehtoon on 20-mallissa 3 kpl per puoli, kun 15-mallissa niitä on 2 kpl per puoli. Valmet 20 on reilut 100 kg edeltäjäänsä painavampi. Väritykseltään kummatkin ovat kirkkaan punaisia (värikoodi MIRANOL0273).

Teollisuusmalli Valmet 20 MT

Valmet 20 -mallista valmistettiin myös yhteensä 20 kappaleen piensarja traktoreita teollisuuden käyttöön. Ensimmäinen valmistettiin 1955 ja viimeinen 1963. Teollisuusmalli erotettiin muista MT-lisäkirjaimilla ja ulkoisesti malli erottui tyypillisen punaisen värin sijasta kellertävällä värityksellä. Valmet 20 MT oli huomattavasti matalampi kuin tavallinen maatalousmalli. Nykyään aitoja MT-malleja on tiettävästi jäljellä ainakin neljä kappaletta, joista yksi on Valmetin Linnavuoren tehtaalla näytteillä.
Kuokkastenkoski

Kuokkastenkoski on Valtimonjoen reitin vesistön suussa oleva koski Nurmeksessa. Kosken kautta vedet purkautuvat Pielisen Kuokkastenjärveen. Kosken pituus on 350 m, putouskorkeus 8,9 m sekä keskivirtaama MQ 15 m³/s ja suurin virtaama 165 m³/s. Kosken voimaa on hyödynnetty jo pitkään. Vuonna 1962 siihen rakennettiin voimalaitos (uudistettu 1989), jota ylläpitää Nurmeksen Sähkö Oy.

Ensimmäinen saha

Kuokkastenkosken ensimmäinen teollisuuslaitos, saha, valmistui 1840 Alanivaan, jossa alettiin sahata tukkipuita koti- ja ulkomaan markkinoille. Sahan sijainti koskessa oli siihen aikaan välttämätöntä, mutta jo muutaman vuoden kuluessa ongelmaksi koitui valmiin tavaran kuljetus. Tukkien uitto eteenpäin Pielisen yli ja jokia pitkin Joensuuhun sahalle oli huomattavasti halvempaa, kuin valmiin sahatavaran lastaus ensin veneisiin, niillä Kaltimoon ja sieltä talvisin hevosilla edelleen Joensuuhun. Alussa useita kymmeniä työllistänyt ja ympäri vuoden toiminut saha joutui kilpailutilanteen vuoksi seisottamaan toimintaansa osan vuodesta. Pisimmillään saha oli kokonaan seisonnassa vuodesta 1854 vuoteen 1856, koska Venäjän vienti vaikeutui itämaisen sodan tähden ja oli ongelmallista vielä sen jälkeenkin. Kilpailu Joensuun sahojen kanssa kiristyi ja lopulta Antti Juhana Mustonen Joensuusta osti sahan 1861 ja siirsi sen toiminnan Pielisjoen alajuoksun Utrankoskeen, Utraan.

Teollisuusalue

Joensuulainen suurliikemies Antti Juhana Mustonen rakensi Kuokkastenkoskelle rautatehtaan, joka valmistui 1877. Rautatehtaan (ruukin) raaka-aineena käytettiin lähiseudun järvien järvimalmia, josta tehtiin harkkorautaa masuunissa pasuttamalla. Tehdas tarvitsi paljon puuta masuunin tarvitseman hiilen takia, ja lähimetsät hakattiinkin aukeiksi. Rautatehdas työllisti paljon väkeä, ja rautatehtaan ympärille syntyi nopeassa tahdissa myös muuta teollisuutta, kuten saha, mylly, meijeri, sähköhuone, kalkkimylly, höyläämö, tärpättitehdas, tiiliruukki, kaksi lotjaveistämöä ja laivankorjaustelakka. Ruukin alueelle syntyi noin 500 ihmistä käsittävä yhdyskunta monine rakennuksineen.
Sahan ja rautatehtaan toiminta menestyi vaihtelevasti, mutta vuonna 1903 Kuokkastenkosken teollisuuslaitokset menivät konkurssiin ja joutuivat Pankakoski Oy:lle. Toiminta jatkui vuoteen 1908, jolloin rautatehdas lopetettiin ja masuuni purettiin. Gutzeit-yhtiö jatkoi sahan toimintaa 1920-luvulle saakka, ja myllyn toiminta jatkui vielä siitäkin pidemmälle. Nykyään teollisuudesta on näkyvissä enää betoniset perustukset, herrasväen pytinki eli hovi kosken rannalla, sekä työnjohtajan talo, joka on kunnostettu vuonna 1978 Nurmeksen seurakunnan käyttöön.
Suomen kansan ryhtiliike

Suomen kansan ryhtiliike oli Helsingissä vuonna 1949 perustetty yhdistys, jonka tarkoituksena oli kohentaa suomalaista tapakulttuuria ja alkoholikäyttäytymistä. Sen toimintaa rahoittivat pääasiassa Oy Alkoholiliike Ab ja Sosiaaliministeriö.
Yhdistys harjoitti julkaisu-, tutkimus- ja elokuvatoimintaa ja järjesti esitelmätilaisuuksia. Se järjesti vuodesta 1952 alkaen paikkakuntien välisiä viihtyisyys-, siisteys- ja käytöskilpailuja. Kilpailut järjestettiin niin, että eri paikkakunnille lähetettiin tarkkailijoita testaamaan ja seuraamaan erityisesti palvelualoilla toimivien käyttäytymistä. Myös yleistä siisteyttä ja asukkaiden rehellisyyttä tarkkailtiin. Joensuun kaupungintalon puistossa on Uno Aron (1899–1963) vuonna 1957 tekemä patsas, jonka Ryhtiliike lahjoitti Joensuulle sen jälkeen, kun kaupunki oli voittanut valtakunnallisen käytöskilpailun kolmannen kerran vuonna 1957.
Vuonna 1963 yhdistyksellä oli 27 jäsenyhdistystä. Helsingin kaupunki avusti järjestöä myöntämällä olympiavuonna 1952 sille 500 000 markan avustuksen.
Myöhemmin yhdistyksen tehtäviä ovat jatkaneet Tapakasvatus ry. vuosina 1975–1993 ja Terveys – Hälsan vuodesta 1993.

Alkuvaiheet

Suomen kansan ryhtiliikkeen edeltäjä oli loppuvuonna 1945 sodan jälkeisissä tunnelmissa perustettu Kansalaisryhti ry. Se suuntasi toimintansa etenkin opiskelija- ja työnantajajärjestöjä kohtaan sekä kotipolttoa vastaan. Sille antoivat suurta tukea erilaiset urheilijatahot, sillä heille oli tärkeää kansan valmistaminen toimimaan arvokkaina olympiakisojen isäntinä.

Vuonna 1949 Kansalaisryhti korvattiin Suomen kansan ryhtiliikkeellä (ruots. Föreningen för pli och hyfs). Kansalaisryhti oli toiminut enemmän kulissien takana, mutta Ryhtiliike suuntautui paljon enemmän ulospäin ja tarkoituksena oli perustaa useita paikallisyhdistyksiä. Järjestön ensimmäinen tavoite vuonna 1949 oli järjestää Olympiaryhtikampanja. Kampanjan tavoitteena virallisessa kampanjaesitteessä vuodelta 1952 kerrottiin seuraavaa:
"[Suomen kansan ryhtiliikkeen] perustamisen eräänä tärkeänä syynä ja samalla Ryhtiliikkeen toiminnan tärkeänä lähitavoitteena oli saada vuoden 1952 olympiakisoihin mennessä aikaan yleisten käyttäytymistapojen kohenemista ja ryhdistäytymistä niin, että olympiaisännyyden laajoille kansalaispiireille asettamat velvoitukset voitaisiin hoitaa mahdollisimman hyvin ja kansamme siten saisi runsaasti uusia ystäviä ja goodwilliä ympäri maailmaa".
Järjestö ei kuitenkaan koskaan saavuttanut niin suurta kannatusta kuin oli toivottu, ja se olisikin todennäköisesti kaatunut ilman Alkon tukitoimintoja. Alkon tuki järjestölle ei kuitenkaan ollut itsestään selvää, vaan sen jakamisesta kiisteltiin Alkon sisällä vuosien saatossa.
Luis García Berlanga

Luis García Berlanga (12. kesäkuuta 1921 – 13. marraskuuta 2010) oli espanjalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Berlanga syntyi Valenciassa ja debytoi ohjaajana vuonna 1951. Hän oli maansa elokuvataiteen keskeisiä nimiä, ja ohjauksien joukkoon lukeutuvat muiden muassa Tervetuloa Mr. Marshall (1953), Plácido (1961) ja Pyöveli (1963). 
Berlangalle myönnettiin vuonna 1986 Asturian ruhtinaan palkinto ja Goya-palkinto vuonna 1993. Hän oli lisäksi ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi vuonna 1961. Vain 42-vuotiaana kuollut muusikko Carlos Berlanga oli hänen poikansa.
Valaisevat yöpilvet

Valaisevat yöpilvet ovat vaaleita kuitumaisia, väriltään valkeita tai sinertäviä pilviä. Ne muistuttavat untuvapilviä, mutta esiintyvät noin 82 kilometrin korkeudessa ylemmässä ilmakehässä mesopaussi-kerroksessa. Pilvet saavat valonsa Auringosta, vaikka maanpinta on varjossa ja hämärä.

Esiintyminen

Valaisevia yöpilviä näkyy kesällä, kun Aurinko on 4–16 astetta horisontin alapuolella. Kun Aurinko on alle 4–6 astetta horisontin alapuolella, taivas on niin vaalea, etteivät yöpilvet näy. Toisaalta kun Aurinko on yli 16 astetta horisontin alapuolella, se ei enää valaise yöpilvien korkeudelle.
Yöpilvet alkavat näkyä noin tunti auringonlaskun jälkeen. Niiden näkyminen vaatii melko pilvettömän sään. Joskus himmeitä yöpilviä saattaa olla vaikea huomata. Niitä esiintyy huhtikuusta lokakuuhun, runsaimmin kesäkuun lopusta elokuun alkuun. Havaintohuiput ovat kesäkuun lopulla ja heinäkuun loppupuolella. Kesä on parasta havaintoaikaa, koska yöpilvien esiintymiskorkeus – mesopaussi – jäähtyy ja siellä oleva niukka kosteus tiivistyy. Kesällä Aurinko myös viettää pidemmän ajan sopivalla korkeudella horisontin alapuolella.
Yöpilviä nähdään laajoina ja kirkkaina alueina muutamia kertoja kesässä. Ne näyttävät kuituisilta, tasaisilta kerroksilta, aalloilta tai pyörteiltä ja niissä voi olla pitkiä, teräviä, kirkkaita juovia. Juovat voivat muodostaa verkon, jos kaksi yöpilvikerrosta on eri korkeuksilla. Yöpilvet voivat olla ruskeita tai punertavia horisontin lähellä, kun ilmakehä suodattaa pilvistä heijastunutta valoa. Yöpilvistä heijastuva valo on polarisoitunutta.
Vaikka valtaosa valaisevista yöpilvistä esiintyy noin 82 kilometrin korkeudessa, korkeuden vaihteluväli on 75–90 km. Valaisevia yöpilviä nähdään 45–85 leveysasteiden välissä, joskin eniten välillä 55–65°.

Rakenne ja alkuperä

Valaisevien yöpilvien paksuus on 0,5–2 km ja ne muistuttavat rakenteeltaan untuvapilviä. Pilvialue voi kattaa jopa miljoona neliökilometriä eli kolmen Suomen pinta-alan verran. Valaisevat yöpilvet ovat hienojakoisen pölyn ympärille tiivistyneitä vesijääkiteitä, pilvien aines on peräisin ehkä meteoreista ja tulivuorenpurkauksista. On myös esitetty sukkulalaukaisujen vaikuttavan niiden esiintymiseen. Valaisevat yöpilvet ovat ilmeisesti melko tuore ilmiö, sillä ensimmäinen maininta niistä on vasta vuodelta 1885, hieman Krakataun purkauksen jälkeen. Valaisevien yöpilvien perimmäistä luonnetta ja syntytapaa ei tunneta tarkkaan sillä ne sijaitsevat ilmakehän osassa, jonka tutkiminen on hyvin hankalaa. On myös arveltu, että valaisevat yöpilvet liittyisivät jollakin tapaa ilmastonmuutokseen.
Ford Madox Brown

Ford Madox Brown (16. huhtikuuta 1821 – 6. lokakuuta 1893) oli englantilainen taidemaalari. Hänet yhdistetään usein prerafaeliitteihin, mutta hän ei koskaan ollut ryhmän jäsen. Brownin tunnetuin maalaus lienee Work (Työ).
Brown opiskeli taidetta vuosina 1837–1839 Bruggessa ja Antwerpenissa. Hänen varhaistyönsä olivat romanttisia ja dramaattisia. Hän alkoi kuitenkin pian pyrkiä mahdollisimman luonnonmukaiseen esitystyyliin, ja maalaustaan Prisoner of Chillon varten hän kävi piirtämässä ruumiita sairaalan ruumishuoneella. Hän myös maalasi mielellään ulkoilmassa ateljeen sijaan.
Vuonna 1845 Brown tapasi Italiassa nazareeneihin kuuluneen Peter von Corneliuksen. Tapaamisella oli suuri vaikutus Brownin värienkäyttöön ja tyyliin. Brown opetti lyhyen aikaa Dante Gabriel Rossettia, ja vuonna 1850 hän osallistui prerafaeliittien lehden Germin tekoon. Brown toimi myös joidenkin William Morrisin painamien kirjojen kuvittajana sekä teki lasimaalauksia.
.
Ferrari 308 GTB

308 GTB (1975-1984)

Pininfarinan muotoilema 308 GTB esiteltiin Pariisin autonäyttelyssä vuonna 1975 Dino 308 GT4 jatkona
ja 246 Dino korvaajana. GTB oli 2-paikkainen eikä 2+2 kuten GT4 ja sitä kutsutaan joskus yhdeksi kauneimmista Ferrarin
malleista. Targa kattoinen 308GTS tuli kuuluisaksi Magnum-televisiosarjan ansiosta.
308GT4 oli paljon yhteistä alkuperäisen 206 Dinon kanssa ja 308GTB on mekaanisesti identtinen GT4:sen kanssa.
Molemmissa on sama pohjalevy, jossaon 92 tuuman akseliväli ja erillisjousitus joka pyörässä. 2926 cm³ V8-moottori on rakenteeltaan DOHC ja siinä on 4 Weber 40DCNF kaasutinta. Euroopan versiot tuottivat tehoa 255 hv (190 kW) @ 7,700 r/min, mutta Amerikan versioissa oli saasteenpoistolaitteiden takia vain 240 hv (178 kW) @ 6,600 r/min.
Yksi huomionarvoinen seikka vuoden 1975 308 GTB:ssa on sen lasikuitukori, joka oli kuitenkin Carrozzeria Scagliettiin valmistama.
Koria tehtiin vuoden 1977 kesäkuuhun asti jolloin materiaali vaihtui takaisin teräkseen.

GTBi,GTSi ja GTBi,GTSi Quattrovalvole

Bosch Digiplex polttoaineenruiskutus lisättiin vuoden  1981 GTBi malliin, se pudotti tehon 214 hv (160 kW)
mutta vähensi päästöjä. Kaksi vuotta myöhemmin, moniventtiilimalli Quattrovalvole toi tehot takaisin 240 hv (179 kW).

208 GTB (1980–1986)

Vuodesta 1980 aina vuoteen 1985, tehtiin pienempi iskutilavuuksisia 208 GTB ja 208 GTS malleja. Moottorin koko pienennettiin 1991 cm³ iskutilavuuteen. Tämä sama temppu oli aikaisemmin tehty 208 GT4 2+2 mallissa ja siitä syntyi pienin ikinä valmistettu
V8-moottori. 208:sia tehtiin vain Italian markkinoille verotussyiden takia.  Auto tuotti tehoa vain 155 hv, mikä oli aika vähän Ferrariksi.
208GTS mallia tehtiin 160 kpl ja 208GTB mallia 140 kpl vuosien 1980 ja 1981 aikana. Vuonna 1982 turbolla ja polttoaineenruiskutuksella
teho saatiin nostettua 220 hevosvoimaan. Mallia sai alkuun vain GTB muodossa, mutta 208 GTS esiteltiin vuonna 1983. Tuotanto loppui
vuonna 1985 437 kpl GTB turbo ja 250 GTS turbo mallin jälkeen.

328 GTB (1985–1989)

Vuonna 1985 moottorin iskutilavuus suurennettiin 3.2 L (3185 cm³) 328 GTB/GTS malleissa. Tämä malli nosti tehot
270 hv (201 kW) ja auton huippunopeus oli 257 km/h. 328:a valmistettiin 7 400 kpl ennen kuin se korvattiin vuonna
1989 348:lla, näin koko 308/328 mallistoa tehtiin yhteensä noin 20 000 kpl.
Vladimir Tatlin

Vladimir Jevgrafovitš Tatlin (ven. Владимир Евграфович Татлин; 28. joulukuuta (J: 16. joulukuuta) 1885 Kiova – 31. toukokuuta 1953 Moskova) oli ukrainalainen taidemaalari, graafikko, lavastus- ja monumentaalitaiteilija, muotoilija, venäläisen konstruktivismin perustaja ja arkkitehti.
Tatlin opiskeli Penzan taideoppilaitoksessa (1904–1910) jossa hänen opettajinaan olivat Ilja Gorjuškin-Sorokopudov ja Aleksei Afanasjev, sekä Moskovan maalaus-, veisto- ja rakennustaiteen opistossa (1902–1903 ja 1909–1910) opettajinaan Valentin Serov ja Konstantin Korovin.
Tatlinin oli koulutukseltaan ikonimaalari, mikä on saattanut vaikuttaa siihen, miten hän toi maalauksiinsa epätavallisia materiaaleja. Tärkeäksi tuli tässä mielessä hänen kohtaamisensa Picasson kubististen kollaasien kanssa Pariisissa vuonna 1913. Hän oli myös uransa alusta asti kiinnostunut kaarevista muodoista.
Vladimir Tatlin oli Kazimir Malevitšin ohella 1910-luvun venäläisen avantgarden tärkeimpiä hahmoja, ja myöhemmin hänestä tuli konstruktivismin pääideologi. Tatlin tunnetaan parhaiten suunnitelmastaan Kolmannen internationaalin muistomerkiksi.
Sonic Heroes

Tiimien tarinat

Team Sonic
Sonic juoksee aavikolla kunnes Tails ja Knuckles löytävät hänet lentokoneella, Tornadolla. Tails on saanut varoituksen Robotnikilta ja kertoo siitä Sonicille. Robotnik aikoo tuhota koko maailman 3 päivässä jättimäisellä ilma-armadallaan, Egg Fleetilla. Sonic innostuu ja Tails ja Knuckles hyppäävät Tornadon kyydistä ja lähtevät estämään häntä.
Team Dark
Rouge the Bat on etsimässä Robotnikin aarretta ja on päätynyt tohtorin salaiseen hylättyyn tukikohtaan. Rougelle ei tuota ongelmia murtautua tukikohtaan ja hän astuu sisään. Sisällä huoneessa on kapseli ja sammuneen näköinen punainen robotti. Rouge alkaa painella nappeja satunnaisesti kapselin ääressä ja yhtäkkiä kapseli tyhjenee vihreästä nesteestä ja kapselin sisällä oleva olento herää. Samalla myös punainen robotti aktivoituu ja alkaa tutkia huonetta alkaen ampua kohti Rougea ja kapselista vapautunutta olentoa (Shadow the Hedgehogia) konekiväärein. Shadow hyppää ulos avautuneesta kapselista ja Rouge tajuaa hänen todella olevan Shadow. Juuri kun Shadow on hyökkäämässä kohti robottia, Rouge hyppää väliin ja keskeyttää taistelun. Sitä seuraa pitkä selittely ja esittely. Selviää että robotti on E-123 Omega, joka haluaa kostaa Eggmanille, koska tohtori oli lukinnut ja hylännyt robotin laboratorioon. Shadow, eli äärimmäinen elämänmuoto on menettänyt muistinsa ja arvelee että Eggmanilla on jotain tekemistä asian kanssa, koska hän heräsi Eggmanin tukikohdasta. Rouge, joka oli etsimässä Eggmanin aarretta, lyö Omegan ja Shadown kanssa käsiä yhteen ja tekee heistä tiimin. Yhdessä he lähtevät etsimään Eggmania.
Team Rose
Amy lukee sanomalehteä ja pohtii minne Sonic on kadonnut. Äkillinen tuulenpuuska lennättää lehden taivaalle ja Cream lentää lehden perään ja hänen Chaonsa Cheese saa lehden kiinni ja palauttaa sen Amylle. Cream kehottaa Amya olemaan varovaisempi. Toinen tuulenpuuska lennättää Creamin mennessään. Onneksi heidän kookas ystävänsä Big the Cat  pelastaa Creamin ongellaan. Yhdessä lehden kuvaa tutkiessaan he näkevät Cheesen veljen Chocolan ja Bigin parhaan ystävän Froggyn kuvassa ja lähtevät etsimään heitä.
Team Chaotix
Vector, tiimin johtaja, kuuntelee musiikkia ja Espio meditoi. Käytävästä alkaa kuulua pörinää ja Charmy Bee syöksyy ovesta paketti kainalossa ja iloiten heille saapuneesta paketista. Vector sätkähtää niin että vahingossa huitaisee paketin ilmaan, mutta Espio heittää tikarilla paketin seinään kiinni. Charmy kertoo innoissaan että he saavat viimeinkin töitä. Vector ei usko korviaan, kun yhtäkkiä radiopuhelin putoaa paketista Vectorin kämmenille. Lähettimestä kuuluu mystinen ääni, joka tekee tarjouksen; jos he pelastaisivat tämän mystisen henkilön, he saisivat runsaan palkkion. Espio alkaa epäillä juttua jostain syystä mutta Charmya ja Vectoria kiinnostaa vain raha. He vetävät Espion mukaansa ja lähtevät ovesta ulos kohti ilmoitettua paikkaa nimeltä Seaside Hill.
Claudine Meffometou

Claudine Falonne Meffometou Tcheno (s. 1. heinäkuuta 1990) on kamerunilainen jalkapalloilija. Hän on pelipaikaltaan puolustaja. Hän on pelannut Kamerunin naisten maajoukkueessa vuosien 2015 ja 2019 MM-kilpailuissa sekä vuoden 2012 kesäolympialaisissa.
Meffometou on pelannut seuratasolla Serbiassa ja Venäjällä ja edustaa nykyisin ranskalaisseura Guingampia.
Guano Apes

Historia

Kitaristi Henning Rümenapp, basisti Stefan Ude ja rumpali Dennis Poschwatta perustivat Guano Apesin Göttingenissä vuonna 1990. Laulaja Sandra Nasic liittyi yhtyeeseen vuonna 1994. Yhtye julkaisi vuonna 1996 ensimmäisen singlensä, Open Your Eyesin. Sitä seurasi vuonna 1997 ensimmäisen albumin, Proud Like a Godin julkaisu. Yhtye julkaisi vuosina 2000 ja 2003 kaksi listojen kärkeen päässyttä albumia, Don't Give Me Namesin ja Walking on a Thin Linen. Yhtye hajosi kokoelmalevy Planet of the Apesin (2004) julkaisun ja viimeisen kiertueen jälkeen helmikuussa 2005.
Guano Apes palasi yhteen vuonna 2009 kesäkiertueen myötä.
Narvan tekojärvi (läntinen)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 291 ha (hehtaaria). Järven rantaviivan pituus on 9,4 kilometriä.