Neljä suurta

Henkilöt

Neljän suuren henkilöhahmot ova tyypillisiä 1920-luvun brittiläisen kirjallisuuden etnisiä ja kansallisia stereotyyppejä, kuten kiinalaiset Fu Manchun tapaisina rikollisina. Muut rikolliset ovat ranskalainen femme fatale ja vulgääri amerikkalainen miljonääri. Kirjassa esiintyy myös Poirot’n kaksosveli Achille Poirot ja kaksoisagentti kaunis kreivitär Vera Rossakoff, joka kuvataan seikkailijattarena ja vallankumousta edeltävänä aristokraattina.

Vastaanotto

Times Literary Supplementin arvostelu kirjasta 3.2.1927 oli positiivinen, joskin väärästä syystä, sillä kirjoittaja arveli romaanin poikkeavan sen välittömän edeltäjän Roger Ackroydin murhasta tyylistä tahallisesti: "M. Poirot, belgialainen etsivä, joka on esiintynyt myös muissa Christien teoksissa, on erittäin hyvässä kunnossa seikkailujensa viimeisimmässä luvussa. "Roger Ackroydin murhassa" käytetty juonenkäänne, joka niin hämmensi salapoliisiromaanien lukijoita, on sellainen, jota kirjailija ei helposti voi käyttää toista kertaa. Niinpä käsillä oleva tarina ei niinkään ole yhden arvoituksen selvittämistä vaan ennemminkin kertomus Poirot'n useista kohtaamisista kansainvälisten rikollisten kanssa, joilla on lähes rajaton valta ja halu hallita koko maailmaa." Hastings kuvattiin "yhtä tarmokkaaksi kuin aina ennenkin." 
The New York Times Book Review kuvasi 2.10.1927 juonen peruskuviot ja totesi: "Neljä suurta pysyy arvoituksena lähes loppuun asti. Siksi etsivän onkin vaikeampaa puolustautua ja jatkaa tutkimuksiaan – mikä myös luo tarinan jännittävimmät hetket."
The Observerin kriitikko (13.2.1927) ei odottanut omaperäisyyttä lukiessaan Neljän suuren kaltaista kirjaa, mutta myönsi kuitenkin: "Kun avaa kirjan ja löytää nimen Li Chang Yen, ja sitten viedään East Endin kellareihin, joissa 'riippuu runsaasti itämaista silkkiä', lukija voi odottaa pahinta. Ei niinkään, että Christie antaisi meille huonointansa; siihen hän on liian taitava ja kokenut. Lyhyesti: itse asiassa romaanin eri lukujen arvoitukset ovat huomattavasti mielenkiintoisempia kuin 'Neljän suuren' superrikollisen toimet." Kirjan loppuratkaisu oli "mahtipontinen" eikä "onnistunut vaikuttamaan" ja kriitikko toteaakin: "kirjalla on hetkensä – itse asiassa liian monta – se yrittää hyvittää yksityiskohdissa sen, minkä se menettää laadussa ja tarinan jatkuvuudessa."
The Scotsman totesi 17.3.1927, että "Poirot’n toimia ei voi ottaa vakavasti – kuten esimerkiksi Sherlock Holmesin ottaisi – itse asiassa kirja vaikuttaa ennemminkin salapoliisikirjallisuuden äärimmilleen viedyltä parodialta kuin vakavasti otettavalta salapoliisiromaanilta. Mutta se on hyvin hauskaa lukemista, mikäli lukija osaa asennoitua sille aallonpituudelle. Jos tämä oli kirjailijan tarkoitus, niin sitten hän on onnistunut täydellisesti.".
Robert Barnard: "Tämä jännitysromaani kyhättiin kasaan Christien langon avustuksella, kun Christien oma elämä oli pohjalukemissaan. Hyväntekeväisyys oli siis päivän sana, ja romaani on lähinnä kaamea, ja (olipa sitten mitä mieltä tahansa Poirot'sta romaanihahmona) tämä ei todellakaan ole Poirot’n arvolle sopivaa."

Sarjakuvaversio

HarperCollins julkaisi sarjakuvaromaaniversion Neljästä suuresta 3.12.2007. Sovittaja ja piirtäjä oli Alain Paillou (ISBN 0-00-725065-7). Se oli käännetty ranskalaisesta alkuperäisteoksesta Les Quatre (2006).

Romaaniversion tausta

1926 oli vaikea vuosi Christielle: hänen äitinsä oli juuri kuollut ja hänen avioliittonsa Archibald Christien kanssa oli päättymäisillään. Christie oli rahan tarpeessa ja hänen lankonsa Campbell Christie ehdotti Sketch-novellien muokkaamista romaanimuotoon ja myös auttoi häntä tässä. Näin Christien ei tarvinnut kirjoittaa aivan uutta romaania. Campbell Christien osuutena oli lähinnä vain novellien alkujen ja loppujen muokkaaminen siten, että niistä muodostuisi yhtenäinen kokonaisuus – itse tarinat ovat samanlaisia sekä novelli- että romaanijulkaisuissa. Toisin kuin vastaavanlaisessa romaanissa Rikos yhdistää (1929), novellien järjestys romaanissa vastaa niiden alkuperäistä julkaisujärjestystä.
1942 Christie kirjoitti agentilleen Edmund Corkille ja pyysi häntä säilyttämään erästä käsikirjoitusta (erittäin todennäköisesti Neiti Marplen viimeinen juttu) ja totesi samalla: "Olen kerran ollut tilanteessa, jossa "halusin" kirjoittaa vain rahan takia, mutta tunsin että "en pysty siihen" – se on hermoja raastava tilanne. Jos minulla olisi ollut käsikirjoitus takataskussani, se olisi helpottanut asemaani huomattavasti. Jouduin silloin tuottamaan Neljän suuren ja pakotin itseni kirjoittamaan Sinisen junan.

Omistuskirjoitus

Tämä oli Christien toinen kirja, jossa ei ollut omistuskirjoitusta. Ensimmäinen oli Poirotin varhaiset jutut.