google/wiki40b huggingface dataset:
Wilhelm Snellman

Wilhelm Snellman (6. lokakuuta 1851 Helsinki – 23. maaliskuuta 1933 Savonlinna) oli suomalainen lääkintöneuvos ja yksi Duodecim-seuran 12 perustajajäsenestä.
Snellmanin vanhemmat olivat professori, senaattori, kanslianeuvos Johan Wilhelm Snellman ja Johanna Lovisa Wennberg. Hän pääsi ylioppilaaksi 1870 Helsingin ruotsalaisesta normaalikoulusta ja opiskeli Helsingin yliopistossa ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1874, lääketieteen kandidaatiksi 1878 ja lääketieteen lisensiaatiksi 1883.
Snellman toimi Hangossa kaupunginlääkärinä 1884–1895 ja Savonlinnassa piirilääkärinä 1895–1915. Hän piti myös yksityisvastaanottoa Savonlinnassa lähes kuolemaansa saakka ja toimi kylpylä- ja rautatielääkärinä. Snellman oli vuonna 1881 Duodecim-seuran perustajia ja sen ensimmäinen rahastonhoitaja. Hän oli Hangon ja Savonlinnan kaupunginvaltuustojen jäsenenä ja osallistui aatelissäädyn jäsenenä säätyvaltiopäiville 1882. Snellman sai lääkintöneuvoksen arvon 1930.
Snellman kuoli 82-vuotiaana keuhkokuumeeseen sen jälkeen kun hän oli kattoa korjatessaan pudonnut alas ja taittanut jalkansa. Hänet on haudattu Savonlinnaan.
Wilhelm Snellman oli naimisissa 1885–1916 Alexandra Sitkoffin (1866–1916) kanssa ja vuodesta 1917 sairaanhoitajatar Lydia Erika Carlssonin (1875–1964) kanssa. Jääkärikenraalimajuri Aarne Snellman oli hänen poikansa ensimmäisestä avioliitosta. Snellmanin tytär voimistelunopettaja Kerttu Rydman (1886–1981) oli naimisissa voimistelunopettaja, olympiamitalisti Arvid Rydmanin kanssa.
Harmaakurkkurastas

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 20–23 cm, siipien kärkiväli 36–38 cm ja paino noin 60 g. Rinta ja kupeet ovat oranssit, vatsa valkea, siivet ja selkäpuoli ruskehtavat ja pää, hartiat sekä rinta harmaat. Naamassa kaksi valkoista juovaa, joiden välissä mustaa silmän edessä. Nokka on keltamusta. Sukupuolet ovat lähes samanvärisiä.

Levinneisyys

Siperian havumetsäalueen eli taigan pesimälintu, joka muuttomatkoillaan harhautuu toisinaan myös Eurooppaan. Se on muuttolintu, joka talvehtii Aasian eteläosissa Japanista Intiaan. Lajin elinympäristön ala on noin 10 miljoonaa neliökilometriä. Suomessa harmaakurkkurastas on harvinainen satunnaisvieras, se on tavattu viidesti vuoden 2007 loppuun mennessä.

Elinympäristö

Siperiassa laji pesii havumetsissä, Kaukoidässä myös lehtimetsissä jokivarsilla, järven- ja merentametsissä sekä hedelmätarhoissa ja puistoissa. Tavataan vuoristossa noin kahden kilometrin korkeudelle saakka.

Lisääntyminen

Pesä on puussa ja munia on 4–6.

Ravinto

Harmaakurkkurastas on kaikkiruokainen ja sen ravinto koostuu madoista, hyönteisistä ja muista selkärangattomista sekä marjoista ja hedelmistä.
Dilemma

Dilemma (m.kreik. δί-λημμα, "kaksois-olettamus") eli pulma  on ongelma, johon on olemassa vähintään kaksi mahdollista vastausta. Retoriikassa vastaukset ovat usein epätyydyttäviä, mutta vastausten ei välttämättä pidä olla epätyydyttäviä, jotta ongelma voitaisiin luokitella dilemmaksi. Tyydyttävätkin vastaukset tekevät siis ongelmasta dilemman. Propositiologiikassa käytettäven symbolein dilemma voidaan esittää muodossa:

Selväsanaisesti sanottuna se tarkoittaa: ”Lause A tai lause B tiedetään todeksi, mutta molemmat tuottavat lauseen C, joten lauseiden A ja B saamista totuusarvoista riippumatta ne tuottavat joka tapauksessa lauseen C.”
Esimerkkinä dilemmasta on muna vai kana -kysymys. Retoriikassa dilemmaa hyödynnetään kysymyksissä, joihin ei välttämättä voi antaa totuudenmukaista vastausta. Esimerkiksi seuraavaan kysymykseen on olemassa kaksi vaihtoehtoa, jotka tuottavat molemmat saman lopputuloksen: ”Oletko lakannut pahoinpitelemästä aviopuolisoasi?” Oli vastaus mikä tahansa, kysymys vihjaa, että vastaaja on joka tapauksessa aiemmin hakannut aviopuolisoaan. Vaihtoehdoksi ei anneta sitä, ettei ole alun perinkään hakannut aviopuolisoa.
Laruns

Laruns on kunta Pyrénées-Atlantiquesin departementissa Akvitanian hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 1 425 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Larunsin pinta-ala on 249 neliökilometriä.
Mustasilmäsusanna

Ulkonäkö ja koko

Mustasilmäsusanna kasvaa jopa kolme metriä pitkäksi. Sen kukat ovat keltaoransseja, ja niiden keskus on musta. Kasvista on saatavilla myös kelta-, oranssi- ja valkokukkaisia lajikkeita. Kukat puhkeavat lehtihankoihin. Lehdet ovat vihreät ja hammaslaitaiset.

Koristekasvina

Siemenet kylvetään keväällä muokattuun kylvömultaan. Ruukkuun kannattaa istuttaa useampi taimi, jotta kasvista tulisi tuuheampi. Se voi kukkia 10–15 viikon päästä istutuksesta. Multa pidetään kosteana, mutta se saa kiuvahtaa hieman pinnalta. Kasvia lannoitetaan viikon välein huonekasvilannoitteella. Pitkiä versoja voidaan tukea kukkakepeillä tai leikata pois. Kuihtuneet kukat nyppäistään pois uusien kukkien muodostumisen edistämiseksi. Mustasilmäsusanna vaatii jonkin verran suoraa auringonpaistetta päivittäin, jotta se kukkii hyvin.

Alkuperä

Mustasilmäsusanna on kotoisin trooppisesta Afrikasta.
Santa Costanza

Santa Costanza on Roomassa sijaitseva kirkko. Konstantinus Suuri rakennutti sen mausoleumiksi tyttärilleen Constantinalle ja Helenalle. Myöhemmin, kun Constantina julistettiin pyhimykseksi, mausoleumi muutettiin katoliseksi kirkoksi ja pyhitettiin hänelle.

Historia

Santa Costanzan rakennetti Konstantinus Suuri Sant'Agnese fuori le mura -basilikan kylkeen. Saint Agnes, jonka väitetään parantaneen Constantinan, oli haudattu sinne. Constantinuksen tyttäret Constantina ja Helena haudattiin myös sinne.
Kun Constantina julistettiin pyhimykseksi, paavi Aleksanteri IV muutti mausoleumin kirkoksi vuonna 1253.
Kardinaali Fabrizio Veralli kunnostutti kirkon vuonna 1620.

Sijainti ja rakenne

Santa Costanza sjaitsee Roomassa, kolmisen kilometriä pohjoiseen Aurelianuksen muurin portista, lähellä Via Nomentanaa. Se on rakennettu Sant'Agnese fuori le mura -basilikan kalmistoon. Pyöreän rakennuksen läpimitta on 29 metriä ja sen keskellä on 11,5 metriä leveä kupolilla katettu kammio. Kammiota reunustaa kaksitoista paria vihreästä ja punaisesta marmorista tehtyä korinttilaista pylvästä, jotka rajaavat sen ympäröivästä holvatusta käytävästä.
Santa Costanza on ulkopuolelta lähes alkuperäisessä asussaan. Ainoastaan uloin katettu käytävä puuttuu. Sisäosat on koristeltu suurilta osin hyvin säilynein marmori- ja keramiikkamosaiikein, joiden aiheet käsittelevät elonkorjuuta ja varhaiskristillisiä aiheita.
Neftçalan piirikunta

Neftçalan piirikunta (azeriksi Neftçala rayonu, ven. Нефтечалинский район, Neftetšalinski raion) on paikallishallintoalue Azerbaidžanissa. Vuonna 1940 perustetun piirin pinta-ala on 1451,7 neliökilometriä. Asukkaita on 80 400 henkeä (vuonna 2010).
Neftçalan piiri sijaitsee Azerbaidžanin kaakkoisosassa Kaspianmeren rannalla. Se rajoittuu etelässä Lənkəranin ja Masallın, lännessä Cəlilabadin ja Biləsuvarin sekä pohjoisessa Salyanin piireihin. Seudun halki virtaa Kurajoki.
Piirin keskus on Neftçalan kaupunki. Muita merkittävämpiä paikkakuntia ovat Bankən, Xıllın ja Həsənabadin taajamat. Kuntia on yhteensä 27 ja kyliä 48. Kaupunkiväestön osuus on 47,5 % (vuonna 2010).
Aikaisemmin seudulla oli huomattava venäläisvähemmistö (13,5 % vuonna 1959). Vuoden 1999 väestönlaskennan mukaan 99,6 % asukkaista on azereja.
Seudun talous perustuu öljyn, maakaasun ja kaviaarin tuotantoon. Maatalous on erikoistunut puuvillan ja viljan viljelyyn sekä karjanhoitoon.
Nätävyyksiin kuuluvat Fatimeyi Zəhran moskeija Xıllıssä, kalatehtaan rakennus Bankəssa, Qoltuqin kirkko ja Heydər Almazovin mausoleumi (kaikki 1800-luvulta) sekä kotiseutumuseo.
Paikallislehtenä ilmestyy Gündoğar.
Heikki Karjalainen

Heikki Karjalainen (20. toukokuuta 1883 Kempele – 27. huhtikuuta 1938 Oulu) oli suomalainen poliitikko ja opettaja.
Karjalainen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun suomalaisesta klassillisesta lyseosta vuonna 1903. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1908, jonka jälkeen hän aloitti matematiikan, fysiikan ja kemian opettajana Oulun suomalaisessa yhteiskoulussa. Rehtoriksi yhteiskouluun Karjalainen valittiin edellisen rehtorin Mauno Rosendalin kuoltua vuonna 1917. Rehtorina Karjalainen toimi vuoteen 1931 asti, jona kesänä hän aloitti työnsä Oulun kaupunginjohtajana.
Karjalainen osallistui sekä valtakunnan politiikkaan että kunnallispolitiikkaan. Hänet valittiin eduskuntaan vuonna 1927 Kansallisen Edistyspuolueen ehdokkaana Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä. Eduskunnassa hän toimi mm. sivistysvaliokunnassa.
Kaupunkien kunnallislakiin säädettiin  vuonna 1927 muutos, joka käytännössä loi Suomen kaupunkeihin kaupunginhallitukset, joiden johtoon valittiin kaupunginjohtaja. Karjalainen valittiin Oulun kaupunginjohtajaksi kaupunginvaltuuston kokouksessa 24. helmikuuta 1931. Hän ei ollut varsinaisesti hakenut virkaa, mutta oli ilmoittanut olevansa käytettävissä. Karjalainen sai 19 ääntä 35:stä. Kaupunginjohtajan valinnasta valitettiin ja Karjalainen pääsi virkaan vasta 27. heinäkuuta 1931. Kaupunginjohtajan virkaa hoiti virkaa tekevänä Kaarlo I. Junnelius, joka oli ollut kaupunginhallitusta edeltäneen rahatoimikamarin puheenjohtaja ja oli hoitanut kaupunginjohtajan virkaa 16. joulukuuta 1930 lähtien. Karjalainen oli siis kuitenkin ensimmäinen virkaan valittu kaupunginjohtaja.
Ulcerative Dermal Necrosis

Ulcerative Dermal Necrosis (UDN), epävirallisesti suomeksi suunnilleen haavainen ihokuolio, on lohikaloja tappava epideeminen sairaus. Sen syntymekanismia ei tunneta, mutta se ilmeisesti heikentää kalojen vastustuskykyä. Tämän jälkeen kalapopulaatioihin ilmestyy iholle hometta ja sairaus muuttuu vesihometaudiksi. Samanlaisen taudinkuvan voi kala kyllä saada muullakin tavoin, esimerkiksi mekaanisen vahingoittumisen yhteydessä. Sairaus esiintyy epidemioittain, esimerkiksi Skotlannissa tautia on ollut 1960-luvulta lähtien. Tautia on epäilty oirekuvan perusteella myös Tornionjoella kutevissa Itämeren lohissa vuosina 2014–2015. Tutkija Henrik Kettusen mukaan sairaus ei kuitenkaan uhkaa makean veden tai laimean murtoveden lohia. Mahdollisena syynä sairaudelle on tarjottu muutoksia meren ravintoketjuissa.
Hypsilophodon

Elintavat

Hypsilophodonilla oli pieni pää, jossa oli isot, tarkat silmät. Hampaat ja leuat olivat sopeutuneet hyvin kasvien hienontamiseen. Sillä oli noin 30 hammasta leuoissaan. Toisin kuin kehittyneemmillä ornitopodeilla kuten Dryosauruksella, Hypsilophodonilla oli sarveisnokassa ylähampaita. Hypsilophodon keräsi kasveja nokallaan, sulloi ne tilaviin poskipusseihinsa ja jauhoi ne hampaillaan. Eturaajat olivat lyhyet ja viisisormiset. Tylpissä sormissa sillä oli vahvat kynnet. Takaraajat olivat pitkät ja soveltuneet nopeaan juoksemiseen. Takaraajoissaan sillä oli neljä eteenpäin osoittavaa varvasta. Nivelsiteiden jäykistämä pitkä häntä toimi vastapainona eläimen juostessa. Suojautuakseen petoteropodeilta Hypsilophodon ei voinut tehdä muuta kuin paeta. Hypsilophodontidae-heimon dinosaurukset kuuluivat nopeimpiin kasvinsyöjiin, joten sen nopeus riitti karistamaan useimmat pedot kannoilta.
Useita Hypsilophodonin fossiileja on löydetty lähekkäin Wightsaarelta, joten ne ilmeisesti elivät laumassa. Ryhmässä ne olivat paremmassa turvassa pedoilta, sillä laumassa oli enemmän silmäpareja tarkkailemassa mahdollista vaaraa.

Löytäminen ja historia

Hypsilophodonin ensimmäiset jäännökset löydettiin vuonna 1849 Etelä-Englannista samoista Wealdenin kivikerrostumista kuin Iguanodon aiemmin. Luiden uskottiinkin kuuluneen nuorelle Iguanodonille. Myöhemmin englantilainen biologi Thomas Henry Huxley vakuuttui, että kyse oli uudesta suvusta ja nimesi sen hampaissa näkyvien harjanteiden mukaan vuonna 1869. Hän päätteli, että tämä pieni dinosaurus liikkui takaraajoillaan, vaikka siihen aikaan monet pitivät dinosauruksia kömpelöinä nelijalkaisina eläiminä.
Aluksi Hypsilophodonin luultiin elävän puissa, sillä sen isovarvas kuvattiin koukistuneeksi. Tällaisilla jaloilla se olisi pystynyt tarttumaan paremmin oksiin kiipeillessään. Varhaisissa rekonstruoinneissa Hypsilophodon kuvattiin puunoksalla istumassa kuten nykyiset puukengurut. Yli 100 vuotta uskottiin, että Hypsilophodon eli puissa. Vuonna 1974 paleontologi Peter Galton huomasi, ettei se pystynyt tarttumaan raajoillaan oksiin. Nykyisen käsityksen mukaan Hypsilophodonit liikkuivat maan päällä, johon niiden jalat soveltuivat paremmin.
Ibiza

Maantiede

Ibizan maisema on karua ja kivikkoista. Rantaviiva on rikkonainen ja sillä on monia hiekkarantoja. Sademäärät ovat vähäiset. Silti noin puolet saaresta, varsinkin sen koillisosa, on metsän peitossa. Viljelykasveista yleisimmät ovat männyn lisäksi oliivit, viikunat ja mantelit.

Historia

Foinikialaiset perustivat saarelle sataman vuonna 654 ennen ajanlaskun alkua. Heidän jälkeensä tulivat kreikkalaiset ja Karthagon kaupunki. Puunilaissodissa ibizalaiset neuvottelivat hyvät ehdot roomalaisten kanssa ja saari säästyi hävitykseltä, minkä takia saarella on säilynyt varsin hyvin jäännöksiä kartagolaisesta rakennuskulttuurista. Katalaanit valloittivat saaren vuonna 1235. Siitä asti saarella on ollut jonkinlainen itsehallinto. Espanjalaiset kielsivät välillä katalaanin kielen käyttämisen myös Ibizalla, mutta 1970-luvun loppupuolelta alkaen katalaanin kielellä on ollut taas virallinen asema.

Kulttuuri

Ibizan biodiversiteetti ja kulttuuri on julistettu Unescon maailmanperintökohteeksi. Sen luonnon kauneus ja valo on houkutellut saarelle monia elokuvantekijöitä ja kuvataiteilijoita. Esimerkiksi suomalainen Anita Snellman asettui saarelle asumaan  vuonna 1955.

Viihde

Saari on  kesäaikaan suosittu nuorten juhlijoiden, etenkin house- ja trance-musiikin ystävien keskuudessa. Ibiza on myös homoseksuaalien suosiossa, ja Ibizan kaupungissa on lukuisia homoklubeja ja -hotelleja.
Rock-a-Billy Rebel

Muusikot

Teddy and The Tigersin lisäksi levyllä esiintyvät pseudonyymit The Honker saksofonistina ja The Colonel pianistina.
Suden arvoitus

Juoni

12-vuotias Salla asuu lappilaisessa kylässä. Hänen isänsä on poliisi ja äitinsä kotiäiti. Eräänä kauniina talvipäivänä hän näkee tunturilla kylän lähistöllä susia. Hänen löytönsä kantautuu kyläläisten korviin, ja pian susien jäljille lähtee Venesmaa koiransa Simon ja kahden kaverinsa kanssa. Salla aikoo pelastaa sudet Venesmaalta ja saa siihen tehtävään avukseen naapurin pojan Matiaksen. Yhdessä he pelastavat sudenpennut Venesmaan käsistä. Samalla Sallalla on vaikea päätös, kun äitejä onkin kaksi ja lapsia yksi.
KNM Kobben (S318)

Palvelus

Alus poistettiin palveluksesta ja se luovutettiin 2003 Puolalle varaosiksi.
Kemin kaupungintalo

Historiaa

Kemin ensimmäinen kaupungintalo valmistui vuonna 1896. Koska samaan rakennukseen siirtyivät myös kaupunginkirjasto ja kansakoulu, alettiin taloa kutsua lukuhuoneentaloksi. Vuosina 1905–1930 rakennus oli Kemin Suomalaisen Porvari-yhteiskoulun käytössä. Kun yhteiskoulu sai oman koulurakennuksen, kunnostettiin lukuhuoneentalo uudelleen kaupungin virastotaloksi. Kauan eivät virastot ehtineet lukuhuoneentalossa sijaita, kun talo tuhoutui tulipalossa 13. helmikuuta 1931.
Kaupungin virastoja varten tarvittiin tiloja, mutta lisäksi kasvavassa kaupungissa ei ollut vielä vesitornia ja vesijohtoverkostoa. Kaupunginjohto päätti yhdistää nämä hankkeet yhteen tornitaloon. Talon suunnitteleminen annettiin Tampereen kaupunginarkkitehdille Bertel Strömmerille. Strömmerin suunnitelmat hyväksyttiin huhtikuussa 1939 ja niiden pohjalta päästiin rakentamaan uutta kaupungintaloa nykyiselle paikalleen. Rakennus valmistui kesällä 1940. Rakennukseen tuli 13 maanpäällistä kerrosta, joista ylimmät neljä kerrosta sisälsivät 500 m³:n suuruisen vesisäiliön. Näin Kemin kaupunki sai kaupungintalon lisäksi vesitornin.
Lapin sodan aikana 1944 saksalaiset joukot yrittivät räjäyttää talon, mutta kuin ihmeen kaupalla se jäi pystyyn. Tämä johtui siitä, että saksalaiset eivät olleet tietoisia vesitornin tyhjentämisestä, joka vähensi ratkaisevasti ylimpien kerrosten painoa. Myös rakennuksen luja raudoittaminen rakennusvaiheessa esti romahdusta. Räjäytysyrityksestä on muistolaatta talon vanhanosan kivijalassa. Muistolaatassa lukee: ”7. lokakuuta 1944 Hitlerin joukot yrittivät tuhota räjäyttämällä tämän talon, mutta rakentajien työ kesti.”
Sodan jälkeen kaupungintalo kunnostettiin  ja siihen rakennettiin Strömmerin suunnitelmien pohjalta nelikerroksinen lisäosa.
Kemin kaupunki järjesti syksyllä 1963 suunnittelukilpailun kaupungintalon laajentamiseksi. Kilpailuun kutsuttiin arkkitehdit Aarne Ervi, Risto-Veikko Luukkonen ja Heikki Siren. Kilpailun parhaaksi valittiin Ervin suunnitelma Kehittyvä Kemi, jonka pohjalta Ervi laati lopulliset suunnitelmat. Rakennustyöt aloitettiin helmikuussa 1965 ja rakennuksen lopputarkastus pidettiin helmikuussa 1969. Laajennuksen yhteydessä remontoitiin myös rakennuksen vanha osa. Vanhan osan valkeaksi rapatut julkisivut päällystettiin samanlaisilla laattapintaisilla betonielementeillä kuin uudisosakin. Uuteen osaan sijoitettiin kolme 500 kuution vesisäiliötä, joten kaupungintalon vesisäiliöiden kokonaistilavuus on 2 000 kuutiota.
Komiža

Historia

Keskiajalla Komižassa oli Pyhän Nicolauksen luostari, joka on nykyäänkin paikallaan. Kylän ympärille oli rakennettu linnoitus vuonna 1585. Vuosisatojen aikana Komižaan on rakennettu monia kirkkoja.
Ruunivoikonhallakko

Samankaltaisia värejä

Ruunivoikonhallakko voi helposti sekoittua kimoväritykseen, johon liittyy myös usein tummaksi jäävät koivet ja mustan ja valkoisen sekainen harja. Selkein ero kirkkaanvaalean ruunivoikonhallakon ja rungostaan vaalean kimon välillä on selän tumma siima: kimoutuminen valkaisee myös siiman. On myös melko epätavallista, että kimo olisi rungostaan puhtaanvalkoinen ja sen jalat olisivat selkeästi mustat; yleensä kimoilla on kimoutumisen viime vaiheisiin asti harmahtavaa karvaa rungossa ja jouhissa, ja jalatkin vaalenevat pitkään tummana pysyviä nivelkohtia lukuun ottamatta.
Raili Ala-Haavisto

Raili Tellervo Ala-Haavisto o.s. Paaso (s. 3. tammikuuta 1940 Kuivaniemi) SHO, VTL, FT on Di-anoigostisen järjestelmän luoja. 
Kuopion yliopiston yhteiskuntatieteellisessä tiedekunnassa esitettiin 18.5.2001 tarkastettavaksi hänen väitöskirjansa Di-anoigostinen järjestelmä: Filosofis-teoreettinen diagnostinen käsitteistö hoitotyöhön ja hoitotieteeseen. Vastaväittäjänä oli professori Arja Isola Oulun yliopistosta, ja väitöstilaisuuden valvojana professori Pirkko Meriläinen Kuopion yliopistosta. Ala-Haavisto on kirjoittanut sairaanhoidon oppimateriaalia, lehti- yms. julkaisuja, sekä useita sukukirjoja. 
Raili Ala-Haavisto on Hannes Paason ensimmäisen avioliiton nuorin lapsi. Hän avioitui vuonna 1981, ja avioliitosta on yksi tytär.
Sebu Kuhlberg

Sebastian "Sebu" Kuhlberg (s. 24. tammikuuta 1974 Helsinki) on entinen suomalainen olympiatason lumilautalilija. Hän osallistui Naganon talviolympialaisiin lumikourussa vuonna 1998 sijoittuen seitsemänneksi eli parhaana Suomen miehistä. Kisan voitti Sveitsin Gian Simmen. Toki Minna Hesso oli naisten puolella kuudes. Tämä oli ensimmäinen kerta kun lumilautailu oli olympialajina. Sebu Kuhlberg oli ensimmäinen suomalainen yhdessä Aleksi Vannisen kanssa, jotka saivat tallisopimuksen lajissaan vuonna 1993. Kuhlberg on esiintynyt Kurt Millerin ja Peter Speekin dokumenttielokuvassa Fifty vuodelta 1999. Elokuva kertoo hiihtourheilusaavutuksista.
Taru Kuoppa

Yksityiselämä

Kuopalla on poika. Hän työskentelee elintarvikemyyjänä.
Nemetskaja sloboda

Nemetskaja Sloboda eli kirjaimellisesti käännettynä Mykkien kaupunki oli ulkomaalaisten kaupunginosa, joka sijaitsi Moskovassa Jauza-joen rannalla noin viiden kilometrin päässä Kremlistä.

Alueen synty

Vuonna 1652 tsaari Aleksei Mihailovitš (1629-1676) käski kaikkien ulkomaalaisten muuttaa Moskovasta Jauzan rannoille, missä jokaiselle perheelle annettiin palanen maata. Vuoteen 1660 mennessä yli tuhat länsimaalaista oli asettunut tänne. Kun alun perin saksalaisia oli enemmän kuin muita ulkomaalaisia, sanat "mykkä" ja "saksalainen" alkoivat merkitä samaa, ja niitä alettiin vähitellen käyttää kaikista länsimaista tulleista. 1600-luvun lopussa alueella oli eniten skotlantilaisia ja hollantilaisia, mutta se tunnettiin edelleen Saksalaisten kaupunginosan nimellä.
Tämä kylä sievine taloineen ja siisteine katuineen tarjosi silmiinpistävän vastakohdan venäläiselle alueelle. Kaikkein silmiinpistävin ero oli naisten kohtelussa. Venäläisiä naisia ei pidetty yksilöinä vaan miestensä omaisuutena. Miehet eivät saaneet lyödä heitä silmään tai palleaan, mutta muuten he saivat kohdella heitä miten tahtoivat.

Pietari Suuren tukiryhmä

Pietari Suuren (1672-1725) järjestäessä välienselvityksen streltsien kanssa hän kutsui kahdeksantoista rykmentin everstit Pyhän Kolminaisuuden luostariin, mutta vain muutama uskalsi ottaa kutsun vastaan. Sen sijaan Nemetskaja Slobodan käsityöläiset vastasivat Pietarin kutsuun. Satoja puuseppiä, kivenhakkaajia ja seppiä, jotka olivat tunteneet Pietarin hänen lapsuudestaan saakka ja jotka olivat opettaneet hänelle ammattinsa, alkoi marssia Pyhän kolminaisuuden luostariin. Pian muskettisoturit liittyivät kulkueeseen ja kulkue paisui kansanvaellukseksi. Tällöin myös ulkomaalaiset palkkasoturit asettuivat Pietarin puolelle. Kun streltsien everstit näkivät, mitä oli tapahtumassa, he tiesivät, että olivat menettäneet valtionhoitajana toimineen Sofian ja saaneet tsaarin.
Rantataskurapu

Ulkonäkö

Täysikasvuisella rantataskuravulla on 6–10 senttimetrin levyinen, nystermäpintainen selkäkilpi, joka on puolisuunnikkaan muotoinen ja usein pituuttaan leveämpi. Selkäkilven etureunassa on kolme leveää ja pyöreää uloketta keskellä ja viisi terävää sakaraa molemmilla laidoilla. Selkäkilven väritys vaihtelee yksilöittäin – tavallisesti se on kirjavan tummanvihreä tai -ruskea lukuun ottamatta nystermiä ja sakaroiden kärkiä, jotka ovat keltaiset. Naarailla selkäkilpi voi olla myös oranssi ja valkoisten nystermien täplittämä.
Voimakkaat ja hieman eripariset sakset ovat samanväriset kuin selkäkilpi ja niissä on terävät ja hammaslaitaiset sakset. Kolme keskimmäistä raajaparia ovat vankat ja väritykseltään ruskeat, vihertävänkeltaiset tai oranssit. Toinen ja kolmas raajapari voivat olla lähes kaksi kertaa selkäkilven mittaisia; ensimmäinen ja takimmainen raajapari ovat selvästi lyhyempiä. Takimmaisissa raajoissa on litteä ja harjaksinen pää, jota rapu käyttää apuna uimisessa.

Levinneisyys

Rantataskurapu elää luonnostaan Atlantin valtameren Euroopan- ja Pohjois-Afrikan-puoleisilla rannoilla, missä sen levinneisyysalue ulottuu pohjoisessa Norjaan ja Britteinsaarille ja etelässä Mauritaniaan. Se on levinnyt ihmisen mukana myös maailman muille merialueille, ja nykyään sitä tavataan ainakin Australiassa, Havaijilla, Sri Lankassa, Etelä-Afrikassa, Pohjois-Amerikan itä- ja länsirannikolla sekä Etelä-Amerikan itärannikolla. Siitä on tehty myös yksittäinen havainto Naantalin edustalla Suomessa.

Elinympäristö

Rantataskurapu elää liejussa tai hiekassa, vuorovesilammikoista aina 60 metrin syvyyteen asti. Se on eräs yleisimpiä taskurapulajeja suojaisissa poukamissa ja virransuissa sekä nuorilla marskimailla koko levinneisyysalueellaan. Sopeutuvaisena eliönä se pystyy menestymään 4–52 promillen suolapitoisuudessa ja 0–30 asteen lämpöisessä merivedessä. Se pysyttelee jatkuvasti lähellä vedenrajaa vaikka pystyykin oleskelemaan pois vedestä pitkiä aikoja. Pelästyneenä rapu piiloutuu liejuun tai uhittelee iskemällä saksiaan voimakkaasti yhteen.
Rantataskurapua pidetään yhtenä rannikoiden haitallisimmista vieraslajeista hyvän sopeutumiskykynsä ja hedelmällisyytensä vuoksi. Se syrjäyttää helposti alkuperäisiä lajeja joko saalistamalla niitä ravinnokseen tai kilpailemalla niiden kanssa ravinnosta. Erityisen haitallinen se on simpukoille, nuorille ostereille ja toisille taskuravuille.

Lisääntyminen

Rantataskurapu munii ympärivuotisesti ja voi kantaa kerrallaan jopa 185 000 munaa. Sen toukat viettävät ensimmäiset viikkonsa avomerellä mutta palaavat sitten vuorovesivyöhykkeelle, jossa niistä kehittyy täysikasvuisia taskurapuja.

Ravinto

Rantataskurapu syö simpukoita, ostereita ja kotiloita sekä kalojen ja äyriäisten mätiä, mutta sille kelpaavat myös kuolleet kalat ja muu eloperäinen aines.

Kalastus ja käyttö

Vaikka rantataskurapua kalastetaankin jonkin verran, siitä on kalastusteollisuudelle enemmän haittaa kuin hyötyä, sillä se syrjäyttää taloudellisesti arvokkaampia lajeja.