google/wiki40b huggingface dataset:
Kulhia MK 1a

Historia

Mikko Kulhia pääsi oppikoulun kolmannelta luokalta keväällä 1924, ja ryhtyi rakentamaan suunnittelemaansa liitokonetta kahden veljensä kanssa. Kone oli suunniteltu jossain määrin vesilentokelpoiseksi, sillä mäeltä aloitettavien koelentojen laskeutumispaikaksi kaavailtiin lähellä sijainnutta Vanajavettä. Liitokone ei tosin kerennyt lentämään kertaakaan, sillä sen runko tuhoutui myrskyssä korjauskelvottomaan kuntoon.
Liitokoneen tuho ei kuitenkaan sammuttanut Kulhioiden ilmailuintoa, sillä Mikko aloitti kesällä 1926 työt uuden koneen rungon parissa perheen kesäpaikassa Hattulassa. Voimalaitteeksi kaavailtiin tällä kertaa T-Fordin moottoria. Tämäkin projekti jäi tosin lopulta keskeneräiseksi töiden keskeydyttyä vuoden 1926 syksyllä.
Veljekset jatkoivat lentokoneprojektejaan seuraavana kesänä rakentamalla kärkiväliltään kymmenmetrisen siiven Hattulan puimaladossa. Siipiprofiili oli suunnittelijoiden omasta päästä. Koneeseen kaavailtiin tässä vaiheessa myös lentovenemallista runkoa, mutta suunnitelma jäi lopulta toteutumatta. Veljekset rakensivat keveämmän rungon yhdessä kaupunkiasuntonsa huoneista seuraavan talven aikana.
Voimalaitteeksi tilattiin Isosta-Britanniasta kaksisylinterinen 33-hevosvoimainen (25 kW) British Anzani Summit V2-moottori, jonka iskutilavuus oli 1,1 litraa. Potkurin piirustukset hankittiin Niilo Karhumäeltä.
Kulhia MK 1a:ksi nimetty kone valmistui keväällä 1928, mutta lentopaikan puuttuessa jouduttiin jäämään odottamaan talvea ja järvien jäätymistä. Ensimmäinen koelento päästiin lentämään lopulta joulukuussa 1928, kun jäät olivat vahvistuneet tarpeeksi. Mikko Kulhialla ei ollut minkäänlaista aiempaa lentokoulutusta. Ensilennolle lähdettiin Kulhioiden kesäpaikan rannasta Hattulassa. Koneen vauhti kiihtyi nopeasti, ja ilma-alus nousi parhaimmillaan muutaman metrin korkeuteen. Laskeutumisen yhteydessä vastaan tuli kuitenkin betonisilta, ja vaihtoehdoiksi jäivät sulaan veteen tai rantalepikkoon laskeutuminen, joista ohjaaja valitsi jälkimmäisen. Koneen siipi ja peräsimet kärsivät laskeutumisessa jonkin verran vaurioita.
Suomen ilmavoimissa ohjaajakoulutuksen saanut reservin vänrikki G. Ekholm korjasi vaurioituneen koneen vuoden 1929 alulla, ja teki sillä muutamia lyhyitä lentoja.
MK 1a -kone toimi Mikko Kulhian opiskelujensa ohessa suunnitteleman MK 1b -jatkokehitelmän pohjana.
Oppikirjailijapalkinto

Oppikirjailijapalkinto on Suomen tietokirjailijat ry:n jakama palkinto. Se myönnetään vuosittain usealle tietokirjailijalle tunnustuksena laajasta ja ansiokkaasta oppiteostuotannosta. Palkinnot ovat suuruudeltaan 8 000 euroa ja ne rahoitetaan Kopioston keräämillä tekijänoikeuskorvauksilla. Oppikirjailijapalkinto on jaettu vuodesta 2001 alkaen.
CB Málaga

Historia

Seura syntyi kahden koripalloseuran, Unicaja Rondan ja Mayoral Maristasin, seurafuusiossa vuonna 1992. Unicaja Ronda perustettiin jo vuonna 1977 ja Mayoral Maristas perustettiin vuonna 1953 nimellä Ademar Basket Club. 1972 nimi vaihdetiin vielä CB Maristas de Málagaan ja seura nousi 1988 ACB:hen.
Málaga oli ensimmäisen kerran lähellä Espanjan mestaruutta kaudella 1994–1995, jolloin seura pääsi ACB:n loppuotteluihin. Myös kaudella 2001–2002 seura sijoittui sarjan toiseksi. Kaudesta 2001–2002 lähtien Málaga on pelannut Euroliigassa. Ensimmäisen Espanjan mestaruuden seura voitti vuonna 2006.
Oleksandr Kutšer

Oleksandr Kutšer (s. 22. lokakuuta 1982 Kiova, Neuvostoliitto) on ukrainalainen jalkapalloilija, pelipaikaltaan puolustaja. Hän edustaa Ukrainan jalkapalloliigan Šah’tar Donetskia.
Emotional Playground

Kappaleet

Kaikki kappaleet sanoittanut Janne Joutsenniemi sekä sovittanut Stone.
Hans Krieger

Hans Ernst Krieger (19. toukokuuta 1929 Landenberg – 11. kesäkuuta 2005 Lemgo) oli saksalainen kemisti ja professori. Hän toimi 1964–1991 Oulun yliopistossa orgaanisen kemian professorina.

Elämä ja ura

Hans Krieger opiskeli kemiaa Kölnin yliopistossa ja valmistui sieltä maisteriksi 1955. Sen jälkeen hän aloitti jatko-opinnot ja väitöskirjan tekemisen professori Kurt Adlerin ohjauksessa. Krieger väitteli tohtoriksi 1958.
Valmistumisen jälkeen Krieger muutti Suomeen. Hän työskenteli aluksi 1959–1962 Lääke Oy:n laboratoriossa. Lääke Oy oli turkulaisen Farmos Oy:n tytäryhtiö. Alun perin Farmos Oy toimi (v:sta 1946) nimellä Lääke Oy, mutta vuonna 1958 yhtiön nimi vaihdettiin Farmos Oy:ksi ja nimeä Lääke Oy käytettiin sen tytäryhtiössä. Kemistinä Krieger patentoi 1960-luvun alkupuoliskolla menetelmän, jonka avulla voi valmistaa bisyklisiä aminoketoneja.
Vuodesta 1962 Krieger oli tutkijana ja opettajana Oulun yliopistossa. Hänet nimitettiin Oulun yliopiston orgaanisen kemian professoriksi vuonna 1964. Hän oli yliopistossaan ensimmäinen orgaanisen kemian professuurin haltija. Professori Kriegerin opastuksella orgaanisen kemian opintoja Oulussa suoritti muun muassa tuleva Jyväskylän yliopiston orgaanisen kemian professori Petri Pihko, joka toimi Oulun yliopistossa tutkimusassistenttina vuosina 1990–1991.
Krieger jäi virastaan eläkkeelle 1991. Hänen seuraajakseen nimitettiin 1992 Ari Koskinen. Jäätyään eläkkeelle Krieger palasi takaisin Saksaan, jossa hän vietti viimeiset vuotensa. Hän kuoli 86-vuotiaana Lemgon kaupungissa, Nordrhein-Westfalenin osavaltiossa 11. kesäkuuta 2005.
Snæfellsnes

Snæfellsnes on niemimaa Borgarfjörðurin länsipuolella Länsi-Islannissa.
Niemimaata on sanottu Islanniksi pienoiskoossa, sillä siellä on paljon kansallisia nähtävyyksiä, kuten tulivuori Snæfellsjökull, jota pidetään yhtenä Islannin vertauskuvista. Tulivuori on Jules Vernen teoksen Matka maan keskipisteeseen tapahtumapaikka. Se on islantilaisten Lohilaaksolaisten saagan tapahtumapaikkoja ja saagan mukaan varjaagien heimon ensimmäisen länsinorjalaisen jäsenen Bolli Bollasson syntymäpaikka. Muita historiallisia henkilöitä, jotka saagan mukaan ovat syntyneet alueella, ovat Guðrún Ósvífursdóttir, Bolli Þorleiksson ja Snorri Goði.
Snæfellsnesin pohjoisrannikolla on kalastajakyliä ja pieniä kaupunkeja, kuten Rif, Ólafsvík, Grundarfjörður, Stykkishólmur ja Búðardalur.
Lähellä Hellissanduria on Länsi-Euroopan korkein rakennelma Hellissandurin radiomasto.
Snaefellsnesin yhteisö on saanut Green Globe -sertifikaatin neljäntenä maailmassa. Yhteisö sitoutui Green Globen ohjelmaan 2003. Sertifikaatti myönnettiin kesäkuussa 2008.
Metsätyönjohtaja

Metsätyönjohtaja on henkilö, joka vastaa metsässä tapahtuvaan puunkorjuuseen ja metsän uudistamiseen liittyvistä toiminnoista.
Metsäpomon perinne ulottuu 1800-luvulle, aikaan, jolloin sahateollisuus alkoi Suomessa kehittyä. Sahateollisuuden kehitys taas liittyi höyrykoneiden kehittämiseen ja myöhemmin sähkön ja polttomoottorien käyttöönottoon.
Alkuaikoina metsäpomon tehtävät liittyivät pelkästään puunkorjuuseen. Hän johti ja valvoi töitä savotoissa, hakkuu- ja uittotyömailla, leimasi puita ja laski työmiesten palkkoja. Metsätyönjohtajalla saattoi olla myös savottapuoti, josta hän myi savottamiehille työkaluja. Pomo asui jätkien ja ajomiesten kanssa tukkikämpällä. Metsätöitä tehtiin vain talviaikaan, kesällä uitettiin puita.

Jakomiehet

1900-luvun alkupuolella savotoissa oli myös aputyönjohtajat eli jakomiehet, jotka olivat vastaavan työnjohtajan alaisia. He jakoivat työmiehille palstat ja valvoivat työn jälkeä. Tehdyn pinon tuli olla suora ja tiivis ja puiden huolellisesti kuorittuja.

Työn muuttuminen

1900-luvulla metsätyönjohtajia ruvettiin kouluttamaan. Tietotekniikka tuli metsäjohtajien avuksi laajemmin vasta 1990-luvulla. Työ on ollut perinteisen miesvaltainen. Naisia alkoi näkyä metsätyönjohtajina metsissä oikeastaan vasta 1980-luvulla. Metsätyönjohtajan eli metsätalousteknikon koulutus lopetettiin 2000-luvun vaihteessa ja nykyisin koulutetaan metsätalousinsinöörejä. Johtajien työnkuva on muuttunut suuresti hakkuiden koneellistumisen myötä.
Donji Kraljevec

Historia

Kylä nimeltä Kralovecz mainitaan ensi kerran vuonna 1478 osana Čakovecia. Kylä kuului 1600-luvulla kroatialais-unkarilaisen Zrinskin suvun läänityksiin Kroatian kuningaskunnassa, mutta vuonna 1671 kruunu takavarikoi Peter Zrinskiltä tämän maat. Vuonna 1689 mainitaan katolilaisessa kylässä olleen Maria Magdalenalle pyhitetty kappeli ja hautausmaa. Tuolloin kylässä oli vain 11 taloa. Vuonna 1715 kylässä oli 13 verotusyksikköä (taloutta). Itävallan keisari Kaarle VI eli Unkarin kuningas Kaarle III antoi alueen läänityksenä 25. toukokuuta 1719 Johann Michael von Althannille. Kylän väkiluku alkoi kasvaa voimakkaasti 1700-luvulla ja vuonna 1771 kylässä oli 62 taloa ja 483 asukasta. Vuonna 1791 unkarilainen kreivi  György Festetics osti alueen ja seuraavat 132 vuotta kylä ja sen alue kuuluivat Festetics de Tolnan suvulle.
Kylän historian suurin mullistus oli rautatien rakentaminen vuonna 1860, mikä toi kylään uusia asukkaita. Näistä kuuluisin lienee filosofi Rudolf Steinerin (s. 1861) isä, Itävallan rautateiden lennättäjänä toiminut Johannes Steiner. Kylässä Steinerin syntymäpaikalla on muistolaatta. Vuonna 1889 perustettiin kylän vapaapalokunta.
Vuoteen 1920 asti kylä kuului Unkarin kuningaskunnan Zalan komitaattiin, mutta sen jälkeen siitä tuli uuden Jugoslavian osa. Vuonna 1934 suuri tulipalo hävitti kylää polttaen 108 taloa. Kirkon kunnostamisen ja seurakuntatalon rakentamisen myötä kylästä tuli oma seurakuntansa. Vuosina 1941-1945 kylä kuului jälleen Unkariin, kunnes palautettiin sodan jälkeen Jugoslavialle. Vuonna 1991 Jugoslavian hajotessa ja Kroatian itsenäistyttyä kylästä tuli osa Kroatiaa.

Väestö

Vuonna 1900 kylän 1366 asukkaasta 1304 oli kroaatteja, 47 unkarilaisia ja 7 saksalaisia. 
Vuonna 1910 asukkaita oli 1672 ja he katsoivat pääasiassa olevansa kroaatteja.
Vuonna 1941 kaikki asukkaat yhtä miestä lukuun ottamatta ilmoittivat olevansa Unkarin kansalaisia.
Vuonna 1991 1653 asukkaasta 1580 ilmoitti olevansa kroaatteja, 12 jugoslaaveja, viisi serbejä, viisi muslimeja, 2 sloveeneja, 2 tšekkejä ja 1 makedonialainen.
Vuonna 2011 kylässä oli asukkaita 1 560. Koko kunnassa oli 4 659 asukasta, joista kroaatteja oli 98,26 %.
Lindita Halimi

Elämäkerta

Lindita syntyi Vitinassa, Kosovossa. Hän osallistui Ethetin (Albanian Idols) kolmannelle tuotantokaudella ja saavutti sijan Top 10:ssä. Halimi on osallistunut Top Festiin kahdesti. Vuonna 2009 hän voitti kilpailun. Lindita on julkaissut lukuisia singlejä, enimmäkseen balladeja. Vuonna 2013 hän muutti Yhdysvaltoihin, jossa hän myös osallistui vuoden 2016 American Idolsiin päässen Top 51:een. Joulukuussa 2014 hän palasi takaisin Albaniaan, osallistuakseen Festivali i Këngësin 53. tuotantokaudelle, jossa hän sijoittui kolmanneksi. Hän voitti kuitenkin Festivali i Këngësin 55. tuotantokauden kappaleella ”Botë”, ja tuli näin edustamaan Albaniaa vuoden 2017 Eurovision laulukilpailussa.
Trevor Francis

Trevor John Francis (s. 19. huhtikuuta 1954 Plymouth, Devon) on englantilainen jalkapalloilija, joka pelasi hyökkääjänä Englannin maajoukkueessa 1970- ja 1980-luvuilla ja oli kahdesti voittamassa seurajoukkueiden Euroopan cupia. Hänestä tuli vuonna 1979 Britannian ensimmäinen pelaaja, josta maksettiin siirtosummana miljoona puntaa.

Seurajoukkueura

Francis nousi liigapelaajaksi 16-vuotiaana Birmingham Cityssä ja oli nostamassa joukkuetta silloiseen pääsarjaan, 1. divisioonaan keväällä 1972. Koko vuosikymmenen ajan hän oli joukkueen tärkeimpiä pelaajia ja teki 29 liigamaalia parhaalla kaudellaan 1977–1978. Nottingham Forest osti hänet yli miljoonaan puntaan nousseella siirtosummalla 9. helmikuuta 1979. Samana keväänä hän teki Euroopan cupin loppuottelun voittomaalin Nottinghamin voittaessa ruotsalaisen Malmö FF:n 1–0. Seuraavana keväänä Nottingham voitti Euroopan cupin toistamiseen mutta loukkaantumisista kärsinyt Francis ei pystynyt pelaamaan loppuottelussa. Hän kävi lainasopimuksella pelaamassa myös Yhdysvalloissa Detroit Expressin joukkueessa.
Vuonna 1981 Francis siirtyi Manchester Cityyn, jossa hän pelasi yhden kauden. Vuonna 1982 hän siirtyi italialaisseura Sampdoriaan, jossa hän oli voittamassa Italian cupia vuonna 1985. Vuonna 1986 hän siirtyi toiseen italialaisseuraan Atalantaan, jossa hän pelasi yhden kauden. Kotisaarelle palattuaan hän pelasi vielä skotlantilaisseura Rangersissä, Queens Park Rangersissä ja liigacupin vuonna 1991 voittaneessa Sheffield Wednesdayssä, kahdessa viimeksi mainitussa pelaaja-valmentajana.
Francis jatkoi valmentajauraansa vielä Birmingham Cityssä vuosina 1996–2001 ja Crystal Palacessa vuosina 2001–2003. Vuonna 2001 Birmingham City ylsi liigacupin loppuotteluun, jossa se hävisi Liverpoolille.

Maajoukkueura

Francis pelasi 52 maaottelua ja teki niissä 12 maalia vuosina 1977–1986. Kaksi maalia samassa ottelussa hän teki lokakuussa 1979 Pohjois-Irlantia ja syyskuussa 1982 Tanskaa vastaan; molemmat olivat EM-karsintaan kuuluneita vierasotteluita. MM-kilpailuissa 1982 Francis pelasi viidessä ottelussa ja teki yhden maalin sekä Tšekkoslovakiaa että Kuwaitia vastaan.
Mika Rintala

Mika Rintala (s. 1966) on suomalainen muusikko ja soitinrakentaja. Porista kotoisin oleva ja nykyään Nokialla asuva Rintala on julkaissut lukuisia elektronisen musiikin albumeja nimellä Verde. Lisäksi hän on ollut jäsenenä yhtyeissä Ektroverde, Eturivi ja Kirvasto sekä tehnyt yhteistyötä muun muassa Circlen kanssa. Suurin osa Rintalan albumeista on ilmestynyt omakustanteena, mutta niitä on julkaissut myös muun muassa Karkia Mistika Records.
Itävallan turkkilaiset

Historia

Turkkilaisia tuotiin Itävaltaan vierastyöläisinä Turkin kanssa vuonna 1964 solmitun sopimuksen jälkeen. Vuodesta 1971 maahan tuli myös pakolaisia Turkista. Työvoiman saapumista alettiin rajoittaa lainsäädännöllä 1973 lähtien. Siitä lähtien turkkilaisia on tullut maahan lähinnä perheidenyhdistämisen kautta. Lisäksi monet ovat hakeneet Itävallan kansalaisuutta, jonka saamiseksi maassa on täytynyt asua 10 vuoden ajan. Islam sai virallisen tunnustuksen uskonnollisena yhteisönä vuonna 1979 ja samasta vuodesta lähtien alettiin järjestää turkinkielistä opetusta wieniläisissä kouluissa. Turkkilaisiin kohdistuneet epäluulot ovat kasvaneet syyskuun 11. päivän iskujen ja Madridin pommi-iskujen jälkeen.

Nykypäivä

Itävallan turkkilaisella yhteisöllä on useita järjestöjä, jotka ovat usein luonteeltaan poliittisia. Yhteyksiä on etenkin Itävallan vasemmistoon. Järjestöillä on yhteyksiä myös muissa Euroopan maissa toimiviin vastaaviin järjestöihin. Turkkilaiset ovat aliedustettuina korkeakoulutettujen joukossa ja tämä näkyy etenkin naisten ja toisen polven turkkilaisten keskuudessa.
Wiborgs Nyheter

Wiborgs Nyheter oli Viipurissa vuosina 1899–1939 ilmestynyt ruotsinkielinen sanomalehti.
Wiborgs Nyheter perustettiin helmikuussa 1899 lakkautetun Östra Finlandin seuraajaksi. Maltillisesti ruotsinmielisenä se kannatti kansanvalistusta ja yhteiskunnan uudistamista. Venäjän-politiikassaan lehti oli varovainen.
Suomen itsenäistyttyä Wiborgs Nyheter menetti lukijansa Pietarissa, jonne oli mennyt kolmannes sen levikistä. 1930-luvun alussa taloudelliset vaikeudet saattoivat lehden vararikon partaalle. Sotien välisenä aikana se korosti laillisuutta ja vastusti sekä kommunisteja että lapualaisia. Lehden ilmestyminen päättyi talvisotaan.
Lehti ilmestyi aluksi kuudesti ja vuodesta 1931 lähtien kolmesti viikossa. Vuonna 1914 sen levikki oli 1500, mutta vuonna 1926 enää 800 kappaletta.
John Shirley-Quirk

John Stanton Shirley-Quirk CBE (28. elokuuta 1931 Liverpool – 7. huhtikuuta 2014 Bath) oli brittiläinen oopperalaulaja, äänialaltaan bassobaritoni.

Elämä ja ura

Shirley-Quirk lauloi lukioaikoinaan kuorossa ja soitti viulua. Tämän jälkeen hän opiskeli kemiaa ja fysiikkaa Liverpoolin yliopistossa, mutta jatkoi lauluopintoja Austen Carnegien johdolla. Kansalaispalveluksen Shirley-Quirk suoritti opettamalla luonnontieteitä Britannian kuninkaallisten ilmavoimien palveluksessa, ja tämän jälkeen hän pääsi kemian luennoitsijaksi Acton Technical Collegeen, joka nykyään on osa Brunelin yliopistoa. Musiikissa hän sai vielä opetusta Lontoossa Roy Hendersonilta. Shirley-Quirkista tuli myös St Paulin katedraalin laulaja. Häneen vaikuttivat vahvasti Dietrich Fischer-Dieskau ja Peter Pears, kuten hänen ikäluokassaan oli yleistä. 
Vuonna 1961 Shirley-Quirk oli varaesiintyjänä Gregor Mittenhoferin roolissa Hans Werner Henzen Elegy for Young Loversin Britannian-ensiesityksessä Glyndebournen festivaalilla; varsinaisena roolin esittäjänä oli Carlos Alexander. Seuraavana vuonna Shirley-Quirkilla oli oma rooli tohtorina Pelléas et Mélisandessa Sussexissa. Vuonna 1970 hän pääsi tulkitsemaan Mittenhoferin roolin Edinburghin festivaalilla Skotlannin oopperan kanssa. Benjamin Britten kuuli Shirley-Quirkin esiintymisen Johann Sebastian Bachin Jouluoratoriossa Ipswichissä vuonna 1963, ja laulaja pääsikin liittymään Brittenin English Opera Groupiin.
Vuonna 1973 Shirley-Quirk teki ensiesiintymisensä Covent Gardenissa Brittenin Kuolema Venetsiassa -oopperan esityksessä. Seuraavana vuonna hän debytoi Metropolitan-oopperassa samassa teoksessa. Vuonna 1974 hän myös esiintyi Proms-festivaalin viimeisessä illassa Charles Grovesin johdolla William Waltonin Belshazzar's Feast -teoksen esityksessä säveltäjän ollessa läsnä. Shirley-Quirk levytti Brittenin keskeisiä teoksia yhteistyössä säveltäjän kanssa; näiden joukossa oli merkittävä War Requiemin tulkinta Richard Hickoxin johtaman Lontoon sinfoniaorkesterin kanssa.
Vuonna 1982 Shirley-Quirkista tuli Aldeburghin festivaalin avustava taiteellinen johtaja. Vuodesta 1991 hän työskenteli Baltimoren Peabody Instituten henkilökunnassa. Vuonna 2008 hän osallistui lahjoittajana Barack Obaman kampanjaan. Hän kuitenkin säilytti yhteytensä kotimaahansa ja Britteniin. Vuonna 2006 hänet nähtiin cameoroolissa Edinburghin festivaalilla Brian McMasterin jäähyväiskonsertissa, jossa esitettiin Nürnbergin mestarilaulajat.

Yksityiselämä

Shirley-Quirk meni vuonna 1955 naimisiin Patricia Hastien kanssa. Tämän kuoltua vuonna 1981 hän solmi uuden avioliiton kapellimestari, oboisti Sara Watkinsin kanssa. Tämäkin avioliitto kesti vaimon kuolemaan (1997) saakka. Shirley-Quirkin kolmas vaimo oli Teresa Perez, jonka kanssa avioliitto solmittiin vuonna 2009. Shirley-Quirkin kuollessa 82-vuotiaana syöpään Perez jäi leskeksi. Shirley-Quirkilla oli ensimmäisestä avioliitosta poika ja tytär; toisesta avioliitosta syntyivät poika ja kaksi tytärtä, joista toinen (Emily) kuoli vuonna 2001 sairastettuaan aplastista anemiaa.
Rendez-Vous

Rendez-Vous on Jean-Michel Jarren vuonna 1986 julkaistu musiikkialbumi. Jarre on tuottanut ja säveltänyt kaikki kappaleet.
Ritva Kava

Ritva Kava (s. 1944) on suomalainen filosofian tohtori ja taidehistorioitsija. Hän toimi pitkään Harjavallassa sijaitsevan Emil Cedercreutzin museon johtajana, josta tehtävästä jäi eläkkeelle vuonna 2009. Museoneuvoksen arvonimi hänelle myönnettiin vuonna 2011.  
Väitöskirjansa Emil Cedercreutz - Satakunnan eurooppalainen: kuvanveistäjä kotiseutu- ja museomiehenä Kava teki vuonna 1993. Sitä pidetään Suomen ensimmäisenä museohistoriallisena väitöskirjana.  
Vuonna 2008 hän julkaisi Emil Cedercreutzin taiteellista tuotantoa ja elämänvaiheita esittelevän teoksen. Lisäksi Kava on tehnyt muun muassa Porin Saskiat ry:n 50-vuotishistoriikin.  
Ritva Kava on myös pitkään kuulunut Harjavallan kaupunginvaltuustoon Keskustan edustajana.
Brjansk

Historiaa

Kaupunki perustettiin vuonna 985 sotilastukikohdaksi Desnajoen ja sen haarajoen Bolvan risteyskohtaan. Paikkakunta mainitaan kirjallisissa lähteissä aluksi nimellä Dobrjask (Добряньск).
Vuonna 1310 tataarit valloittivat kaupungin.  1400-luvun puolivälissä Moskovan ruhtinaskunta yritti vallata kaupungin takaisin ja onnistui tässä vuonna 1503. 1800-luvulla kaupungista tuli merkittävä metalli- ja tekstiiliteollisuuden keskus.
Kaupungissa asui vuonna 1917 jo 30 000 asukasta. Toisen maailmansodan aikana saksalaiset miehittivät kaupunkia lokakuusta 1941 syyskuuhun 1943 asti ja kaupunki kärsi taisteluissa pahoja vaurioita.

Liikenneyhteyksiä

Brjansk on erittäin keskeinen Venäjän rautateiden risteyspaikkakunta maan länsiosissa. Kaupungissa on kaksi merkittävää rautatieasemaa. Näistä pienempi on Brjansk-Lgovski (eli Brjansk 2, Брянск-Льговский), joka sijaitsee Moskovasta lounaaseen johtavan, Kalugan kautta saapuvan pääradan varrella. Päärataverkko jatkaa yhtäältä länteen kohti Valko-Venäjän Homelia ja toisaalta etelään, josta se Navljan risteysaseman jälkeen jatkaa lounaaseen esimerkiksi kohti Ukrainan Kiovaa. Lisäksi yksi päärataverkon haara lähtee Brjanskista kohti Orjolia. Tämän ohella Moskovasta saapuvalta pääradalta lähtee Brjanskissa kaksi tärkeä sivurataa: yksi pohjoiseen kohti Vjazmaa ja toinen luoteeseen kohti Smolenskia ja Valko-Venäjän Vitsebskiä (ja edelleen Pietaria). Brjanskin päärautatieasema eli Brjanskin Orjolin asema (Brjansk 1, Брянск-Орловский) sijaitsee tällä rataosuudella runsas kolme kilometriä Moskovasta lounaaseen johtavan radan luoteispuolella. 
Brjanskin kaupunkialueella on lentoasema. Maantieyhteyksistä tärkeimpiin kuuluu on Moskovasta saapuva valtatie M3, joka ohittaa kaupungin runsas 10 kilometriä sen itäpuolelta ja joka runsaan 140 kilometrin päässä etelässä liittyy valtatiehen M2 (Moskova– Kiova). Toinen keskeinen valtatie on kaupungista lounaaseen Valko-Venäjän Homeliin johtava M13. Muita merkittäviä maanteitä ovat luoteteesta saapuva ja kookkoon jatkava A141 (Valko-Venäjän rajalta Vitsebskistä– Rudnja– Smolensk– Roslavl– Brjansk– Karatšev- Orjol) sekä pohjoiseen Djatkovon kautta Kalugan alueen Ljudinovoon ja edelleen Kiroviin johtava kantatie P68.
Haminan seurakunta

Vehkalahden seurakunta

Ensimmäiset maininnat Vehkalahden seurakunnasta ovat vuodelta 1336 ja se oli yksi Suomen vanhimmista seurakunnista. Vehkalahden pitäjä käsitti tuohon aikaan suuren osan nykyisestä Kymenlaaksosta. Vanhin maininta Vehkalahden kirkosta löytyy Viipurin linnanisännän kirjeestä vuodelta 1396, mutta nykyinen Marian kirkko on rakennettu vuosien 1430-1470 välisenä aikana. Vuonna 1653 Vehkalahdelle myönnettiin kaupunkioikeudet ja se sai nimekseen Veckelax Nystad, Vehkalahden uusikaupunki. Uudenkaupungin rauhan jälkeen nimi muutettiin Fredrikshamniksi eli Haminaksi. Kaupungin väkiluvun kasvaessa ruotsinkielinen porvariväestö perusti oman ruotsinkielisen kaupunkiseurakunnan, mutta 17 vuotta myöhemmin, vuonna 1743 Turun rauhan solmimisen myötä, se sulautui takaisin Vehkalahden seurakuntaan kaakkoisen Suomen tultua osaksi Venäjän keisarikuntaa. Lyhyen olemassaolonsa aikana seurakunta oli kuitenkin ehtinyt rakentaa itselleen Ulrika Eleonoran kirkon. 
Venäjän vallan alla Vehkalahti nousi merkittävään asemaan, kun se vuosien 1743-1812 välisenä aikana toimi Haminan hiippakunnan keskuksena. Vuonna 1751 ruotsin- ja saksankielinen väestö rakensi itselleen uuden Elisabetin kirkon, kun aiempi kirkko oli tuhoutunut tulipalossa. Molempien kirkkojen johdossa oli kuitenkin edelleen Vehkalahden kirkkoherra.

Haminan seurakunta

Haminan ja Vehkalahden väestö oli aiemmin ollut yhden kirkkoherran alaisuudessa, mutta vuonna 1905 perustettiin erillinen Haminan seurakunta. Sen ensimmäinen kirkkoherra oli Uno Mikael Renvall, joka astui virkaansa 1915. Seurakunnan kirkkona toimi vuonna 1843 valmistunut Johanneksen kirkko.

Hamina-Vehkalahden seurakunta

Haminan kaupunki ja Vehkalahden kunta yhdistyivät vuoden 2003 alussa ja vuoden kuluttua myös seurakunnat yhdistyivät.

Virolahden seurakunta

Varhaisin asiakirjatieto Virolahdesta itsenäisenä kirkkopitäjänä on vuodelta 1370. Nykyinen puukirkko on valmistunut vuonna 1768. Sen vieressä on keskiaikainen kivisakasti, joka on nykyisen Suomen itäisin keskiaikainen rakennus. Klamilan kyläkirkko valmistui 1955.

Miehikkälän seurakunta

Miehikkälä oli alkujaan osa Virolahden seurakuntaa. Kirkkomatkat olivat pitkiä ja 1800-luvun puolivälin jälkeen miehikkäläläiset alkoivat suunnitella oman seurakunnan perustamista. Päätös asiasta tehtiin vuonna 1863. Punatiilistä kirkkoa alettiin rakentaa 1879 ja se vihittiin käyttöön kaksi vuotta myöhemmin. Vuonna 1888 Miehikkälän ensimmäiseksi vakinaiseksi kirkkoherraksi tuli Johan Efraim Snellman, joka toimi virassa kuolemaansa 1910 asti. Vuoden 2007 alussa seurakunta liitettiin uudestaan Virolahden seurakuntaan ja se jäi toimimaan kappeliseurakuntana.

Nykyinen Haminan seurakunta

Vuoden 2011 alussa Hamina-Vehkalahden ja Virolahden seurakunnat yhdistyivät Haminan seurakunnaksi. Virolahti ja siihen kuulunut Miehikkälä jäivät kappeliseurakunniksi.