google/wiki40b huggingface dataset:
Juhan Kuus

Nuoruus ja perhe

Kuus syntyi Kapkaupungissa vuonna 1953. Hänen isänsä oli virolainen Harry Kuus, joka oli muuttanut toisen maailmansodan jälkeen Tartosta Etelä-Afrikkaan. Harry Kuus oli taistellut jatkosodassa virolaisissa vapaaehtoisissa eli niin sanotuissa Suomen-pojissa. Juhan Kuusin äiti oli eteläafrikkalainen Elsa Barbara Maree, ja hänellä oli sisko Nicole da Silva ja veli Michael Kuus.
Juhana Kuus oli vuodesta 1976 vuoteen 2000 naimisissa Mareta du Plessisin kanssa. Heidän liittonsa päättyi eroon.

Ura

Kuus jätti 1970-luvulla high schoolin kesken ja aloitti kapkaupunkilaisessa sanomalehdessä Die Burgerissa erilaisissa avustavissa tehtävissä, kuten pimiöapulaisena ja siivojana, sekä nuorempana valokuvaajana. Etelä-Afrikassa hän toimi valokuvaajana myös Rapportille, Die Beeldille, The Rand Daily Mailille ja The Sunday Timesille. Vuonna 1974 hänet valittiin Etelä-Afrikan vuoden lehtivalokuvaajaksi, ja vuonna 1978 hän sai uutiskuvien kategoriassa World Press Photon kolmospalkinnon.
Kuus työskenteli vuodet 1986–2000 ranskalaisessa Sipa Press -kuvatoimistossa. Hän oli mukana Sipa Pressin Pariisin- ja New Yorkin -toimituskunnassa sekä Etelä-Afrikan-kirjeenvaihtajana. Kuusin kuvia julkaistiin Sipa Pressin aikana muun muassa The Timesissa, The Independentissä, The New York Timesissa, Paris Matchissä ja Los Angeles Timesissa. Hän oli vuonna 1987 Etelä-Afrikan vuoden lehtikuvaaja, ja vuonna 1992 hän sai jokapäiväisen elämän kategoriassa World Press Photon kolmospalkinnon.
Kuus keskittyi 2000-luvulla entistä enemmän valokuvaamaan yhteiskunnallisia aiheita. Hän painotti erityisesti rikollisuuteen sekä sorrettuihin. Hän toimi vuonna 2002 The Big Issue -katulehden, jota myyvät asunnottomat, kuvatoimittajana ja valokuvaajana. Kuus muutti vuonna 2003 Oudtshoorniin, missä hän työskenteli isänsä kanssa nahanleikkaajana. Hän kuvasi siellä maatyöläisten pakoa.
Kuus työskenteli vuosina 2004–2005 Die Burgerin kuvatoimittajana ja palasi freelanceriksi vuonna 2006. Hän aloitti vuonna 2008 yhteistyön galleristi Gavin Furlongerin kanssa.
Kuus taisteli taloudellisten ongelmien kanssa pitkään, mutta hän ei suostunut tekemään esimerkiksi häävalokuvauksia palkkioiden saamiseksi. Hän elikin viimeiset vuotensa Pelastusarmeijan asuntolassa. Hän kuoli vuonna 2015 kaaduttuaan asuntolan portaissa.

Tyyli ja teemat

Kuus tunnettiin yhtenä Etelä-Afrikan radikaaleimmista valokuvaajista. Hän valokuvasi usein taistelutilanteita ja väkivaltaa maan konflikteista. Hän dokumentoi näin apartheid-politiikan erilaisia kuvakulmia ja taistelua sitä vastaan. Kuusin kuvissa oli kuitenkin myös ihmisten iloja, suruja, arkea, perinteitä sekä ihmissuhteita.
Kuus ei pitänyt itseään pelkästään valokuvaajana, vaan hän näki itsensä antropologina, joka tallensi eteläafrikkalaisten inhimillisiä tarinoita.
Michael van Gerwen

Michael van Gerwen (s. 25. huhtikuuta 1989 Boxtel, Alankomaat) on hollantilainen dartsinpelaaja. 
Van Gerwen on kaikkien aikojen nuorin arvostetun World Masters -turnauksen voittaja, sekä nuorin yhdeksän tikan pelin pelannut henkilö. Molemmat saavutukset hän suoritti alaikäisenä, ennen 18-vuotissyntymäpäiväänsä.
Van Gerwen on voittanut PDC-liiton maailmanmestaruuden vuosina 2014, 2017 ja 2019.
Van Gerwenin sisääntulokappale on The White Stripesin "Seven Nation Army".
Ferrari Testarossa

Testarossa (1984–1990)

Vuosina 1984–1991 valmistettua autoa kutsuttiin nimellä Testarossa. Auto perustui suurelta osin 512 BBi -malliin ja se oli Pininfarinan muotoilema. Moottorina on 390 hv (287 kW) tehoinen 180-asteinen V12-moottori. Tämän moottoriratkaisun avulla saavutettiin matala painopiste.
Testarossaa, 512TR:ää ja 512M:ää valmistettiin yhteensä noin 10 000 kpl.

F512 M (1994–1996)

Vuosien 1995–1996 väliseksi ajaksi nimi muuttui taas, tällä kertaa F512 M:ksi. Modificata F512M -mallissa tehot kasvoivat 446 hevosvoimaan (328 kW). 512M oli yhtiön viimeinen keskimoottori-V12 (lukuun ottamatta F50 ja Enzo -malleja). Malli korvattiin vuonna 1996 etumoottorisella 550 Maranello Coupella.
Skotlannin vapaakirkko (1843-1900)

Vuoden 1843 hajaannus

Vuonna 1690 oli presbyteerisestä Skotlannin kirkosta tullut Skotlannin valtiokirkko. Jo 1700-luvulla siitä irtosi joitain pieniä ryhmittymiä, mutta vuoden 1843 irtautuminen oli näitä selkeästi merkittävämpi.Sen syyt juonsivat juurensa vuonna 1834 alkaneeseen riitaan oikeudesta nimittää papit seurakuntiin seurakuntien ja patronaattioikeuden haltijoiden välillä. Riita muodostui periaatteelliseksi kiistaksi valtiovallan ja kirkollisen vallan välillä. Valtio kumosi kaikki ne kirkolliset lait, jotka eivät olleet saaneet valtiollista vahvistusta ja atoivat rangaistuksia papeille, jotka kirkollisen hallinnon päätösten mukaisesti olivat vastustaneet valtion toimenpiteitä papinvirkojen täytössä. Toisaalta kirkon yleiskokous (General assembly) erotti viroistaan ne papit, jotka noudattivat valtion määräyksiä. Yritykset sovitella tilannetta osoittautuivat turhiksi, ja 18. toukokuuta 1843 Skotlannin kirkosta erosi 474 pastoria seurakuntiensa innokkaalla tuella. Eronneiden joukkoa johti Thomas Chalmers. Eronneet pastorit luonnollisesti menettivät virkansa ja tulonsa Skotlannin kirkossa.

Toiminta

Kirkko joutui lähtemään liikkeelle vapaaehtoisen kannatuksen voimin. Sen kannattajat osoittautuivat kuitenkin hyvin uhraavaisiksi, sillä vuoden aikana rakennettiin yli 500 kirkkoa pappiloineen ja kouluineen sekä perustettiin oma seura pakanalähetystä varten. Sen tulot olivat jo seuravaana vuonna suuremmat kuin mitä olivat olleet jakamattomalla Skotlannin kirkolla. Toiminta jatkui myöhemminkin voimakkaana. Patronaattijärjestelmän epäkohtien poistaminen Skotlannin kirkosta eivät johtaneet välittömästi paluuseen sen yhteyteen, sillä uusi asema koettiin hyväksi.

Yhdistyminen ja kiista kirkon omaisuudesta

Vuonna 1900 Skotlannin vapaakirkko yhdistyi kahden pienemmän vapaakirkon kanssa muodostaen Skotlannin yhdistyneen vapaakirkon (United free church of Scotland). Tämä uusi kirkko oli 1 620 seurakunnallaan miltei Skotlannin kirkon veroinen kooltaan. Kuitenkaan 27 pientä seurakuntaa pääosin Skotlannin Ylämailta ei hyväksynyt yhdistymistä, vaan julistautuivat Skotlannin vapaakirkon laillisiksi jatkajiksi ja vaativat itselleen koko sen omaisuutta. Englannin parlamentin ylähuone myönsikin heille oikeuden siihen. Uusi kirkko olisi näin joutunut jälleen aloittamaan tyhjän päältä, mutta päätöstä pidettiin siinä määrin kohtuuttomana, että vapaakirkon täytyi suostua jakoon, jossa se sai kuitenkin lähes puolet kyseisestä omaisuudesta. Kyseinen Skotlannin vapaakirkko toimii edelleen.
Mynnilänalanen

Maantietoa

Järven pinta-ala on 89 hehtaaria, se on 2,4 kilometriä pitkä ja 1,4 kilometriä leveä. Järvellä on kartan mukaan kolme saarta.  Sen rantaviivan pituus on 10,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Pianakkaojan valuma-alueeseen (14.228) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 85,5 metriä mpy.
Palmulainen

Koko ja ulkonäkö

Palmulaisen pituus on noin 20 cm. Palmulainen muistuttaa rakenteeltaan kuhankeittäjiä, mutta sen väritys on ruskehtava, ja sillä on voimakkaita tummanruskeita viiruja. Palmulaisten höyhenpeite ei ole silkkinen, kuten tilhillä. Palmulaiset ovat hyvin sosiaalisia ja liikkuvat hyvin tiiviinä parvina.

Levinneisyys

Lajia tavataan ainoastaan Hispaniolan saarella Dominikaanisessa tasavallassa ja Haitissa. Palmulaisten elinalueen laajuus on noin 75 000 km².

Elinympäristö

Palmulaista tavataan avoimilla alueilla, joissa on vähän puita. Sitä tavataan pääosin alankojen palmusavanneilta, mutta se sopeutuu myös kaupunkien puistoihin ja puutarhoihin.

Lisääntyminen

Palmulaiset rakentavat lähes kaksi metriä leveän ja yli metrin korkean pesän palmunoksista. Pesää rakentaa yleensä 14 yksilöä, jotka jakavat pesän 7 osaan. Pesiessään samassa pesässä vaaran huomaaminen on helpompaa, kun tarkkailijoita on enemmän. Palmulaiset laajentavat joka vuosi pesäänsä, kunnes se voi lopulta olla jopa kaksinkertainen alkuperäiseen nähden.
Pesintä tapahtuu maalis-kesäkuussa. Pesä on yleensä palmussa, erityisesti Roystonea-suvun palmuissa. Jos sopivaa palmua ei ole tarjolla, voi pesä sijaita myös muussa puussa tai vaikkapa puhelinpylväässä. Valmiissa yhteispesässä voi olla jopa 30 erillistä asuntoa, joissa on oma sisäänkäynti. Naaras munii 2–4 munaa.

Ravinto

Palmulaisten ravinto koostuu kukista, marjoista ja hedelmistä.
Kallioimarre

Ulkonäkö ja koko

Kallioimarteen maavarsi on vaakasuora, pitkä ja paksuhko. Maavarresta yksittäin tai pienissä ryhmissä nousevat talvehtivat lehdet kasvavat 15–40 cm korkeaksi. Lehden ruoti on lavan pituinen tai sitä lyhyempi. Lehtilapa on kapeanpuikea, kertaalleen pariliuskainen tai pariosainen. Lehdykät ovat tasasoukkia, tylpähköjä ja ehytlaitaisia. Lehtilavan alapuolella on pyöreitä ja katesuomuttomia itiöpesäkkeitä. Kallioimarteen itiöt kypsyvät Suomessa kesä-syyskuussa.
Kallioimarre jaetaan kolmeen alalajiin, joita ovat nimialalaji ssp.vulgare, ssp. serratum ja ssp. virginianum.

Levinneisyys

Kallioimarretta kasvaa koko Euroopassa Länsi-Venäjälle ja Kaukasukselle saakka. Keski-Venäjällä sitä kasvaa paikoitellen. Lajia tavataan myös Välimeren eteläpuolella Marokossa, Algeriassa ja Tunisiassa. Aasiassa lajia tavataan Turkissa, Lähi-idässä, Keski-Aasiassa, Etelä- ja Itä-Siperiassa, Pohjois-Kiinassa ja Japanissa. Pohjois-Amerikassa kallioimarretta kasvaa Keski-Kanadasta Yhdysvaltain itä- ja kaakkoisosiin. Alalajeista ssp. vulgare esiintyy pääasiassa Euroopassa ja Siperiassa, ssp. serratum Keski- ja Etelä-Euroopassa, Pohjois-Afrikassa, Turkissa ja Lähi-idässä, sekä ssp. virginianum Kaukoidässä ja Pohjois-Amerikassa.
Suomessa kallioimarretta kasvaa koko maassa. Laji on yleinen tai erittäin yleinen Jyväskylän korkeudelle saakka, pohjoisempana se harvinaistuu.

Elinympäristö

Kallioimarretta tavataan kallioilla, metsäkivillä ja joskus puiden tyvilläkin. Laji on sopeutunut kestämään erittäin hyvin kuivuutta. Pitkien poutakausien aikana ruskeaksi kuivuneet ja käpertyneet lehdet toipuvat usein ennalleen saatuaan vettä.

Käyttö

Kallioimarre on erityisen tunnettu siitä, että sen maavarsi maistuu voimakkaasti lakritsimaiselta. Maun aiheuttaa siinä oleva glykyrretiinihappo. Kuivattuja kallioimarteen varsia myytiinkin aikaisemmin apteekeissa. Sitä käytettiin muun muassa keuhkoputkentulehduksessa limaa irrottavana rohtona, lisäämään hien- ja virtsaneritystä ja maksavaivoihin. Kallioimarretta käytetään toisinaan puutarhoissa kivikkokasvina.
Peter Thorwöste

Peter Thorwöste (kuoli 1659) oli lyypekkiläinen kauppias, joka vaikutti Turussa.
Thorwöste tuli Suomeen 1620-luvulla ja muutti Turkuun noin vuonna 1630. Hän ryhtyi kirjanpitäjäksi Turun varakkaimmalle kauppiaalle Jakob Wollelle. Thorwöste avioitui vuonna 1631 Elin Sågerin (1614–1669) kanssa, joka oli kauppiaan tytär. Onnistuneen naimakaupan ansiosta hänen tulevaisuutensa oli turvattu.
Thorwöste oli kauppias ja laivanvarustaja, joka teki kauppaa myymällä tervaa Euroopaan ja tuomalla Hollannista kankaita ja Espanjasta suolaa. Tervan hän osti Pohjanmaalta ja rakensi oman tervahovin Turun linnan lähettyville Pikisaareen. 1640-luvun lopulla Thorwöste joutui lopettamaan tervakaupan. 1650-luvulla Thorwöste asui Hirvensalon Kaistarniemessä. Hän otti suuren ulkomaisen lainan, joka jäi hänen kuolemansa jälkeen puolison maksettavaksi.
Thorwöste sai haltuunsa Jaakko Wollen perustaman Antskogin rautaruukin vuonna 1647 samoin kuin Mustion rautaruukin. Hän perusti Fiskarsin ruukin vuonna 1649. Thorwöste ja hänen poikansa Peter Thorwöste nuorempi omistivat myös Ojamon kylän tiloja Lohjalla siellä olleen Ojamon rautakaivoksen vuoksi.
Hänen kunniakseen on Turun Pikisaaressa nimetty Peter Thorwösten tie.
Jalmari Vuolle-Apiala

Jalmari Vuolle-Apiala (1879 – ?) oli suomalainen lakitieteen tohtori.
Vuolle-Apialan vanhemmat olivat nahkuri, nahkatehtailija Kustaa Adolf Lindeman ja Karoliina Joonaantytär Manula (Kurra). Hänen veljiään olivat teollisuusneuvos Kustaa Vuolle-Apiala (1873–1959), tehtailija Joonas Vuolle-Apiala (1874–1930) ja Suomen sisällissodassa valkoisten puolella kaatunut entinen Venäjän armeijan luutnantti Aleksi (Ali) Vuolle-Apiala (1889–1918). Jalmari Vuolle-Apiala oli naimisissa Clara Vuolle-Apialan kanssa. 
Jalmari Vuolle-Apiala väitteli tohtoriksi Saksassa vuonna 1912. Vuolle-Apiala toimi 1917 Oskari Tokoin senaatin lakimiehenä. Vuonna 1918 Suomen sisällissodan aikana hän matkusti punaisilta saamansa valtakirjan avulla Pietarin ja Helsingin välillä, kävi kauppaa ja toi myös aseita Keski-Suomeen valkoisille joukoille. 
Jalmari Vuolle-Apiala oli elossa vielä vuonna 1938.
Pierre Beaumarchais

Pierre-Augustin Caron de Beaumarchais (24. tammikuuta 1732 Pariisi – 17. tai 18. toukokuuta 1799 Pariisi) oli kelloseppä, keksijä, muusikko, poliitikko, invalidi, pakolainen, vakooja, kirjankustantaja, asekauppias ja sekä ranskalainen, että amerikkalainen vallankumoustaistelija. Hänet tunnetaan kuitenkin parhaiten näytelmäkirjailijana erityisesti kolmen Figaro-näytelmänsä perusteella, joiden pohjalta ovat syntyneet oopperat Figaron häät ja Sevillan parturi.
Yhdysvaltojen vapaussodan aikana Beaumarchais hoiti Euroopan ja Amerikan välisiä laivakuljetuksia ja toimi tällöin myös Ranskan kuninkaan salaisena asiamiehenä. Häntä kuitenkin syytetiin petturuudesta, ja hän joutui vuonna 1792 pakenemaan ensin Alankomaihin ja myöhemmin Britanniaan. Hän palasi Pariisiin 1799.
Arvaa kuinka paljon sinua rakastan (televisiosarja)

Arvaa kuinka paljon sinua rakastan (engl. Guess How Much I Love You) on vuosina 2011-2015 julkaistu lapsille suunnattu animaatio. Pikku Pupu ja hänen isänsä Iso Pupu seikkailevat varsinkin Yhdysvalloissa suosittuun Sam McBratneyn kirjoittamaan kuvakirjaan perustuvassa animaatiosarjassa.  Puput ja muut eläimet vaeltavat kauniissa metsässä, josta voi löytyä perhosia, kukkia, marjoja, terhoja tai vaikka aarteita. Vuodenaikojen vaihtuessa metsäkin muuttaa luonnettaan. Alun perin australialaisen SLK productionsin tuottamaa ohjelmaa on tehty kaksi kautta ja ne on julkaistu yli 180 maassa.
Pauliina Harinen

Pesäpalloura

Harinen aloitti pesäpallon 11-vuotiaana. Hänen kasvattajaseuransa on Kinnarin Pesis 2006, jossa hän pelasi D-ikäisiin asti. Ensimmäisen vuotensa C-ikäisissä hän pelasi Keravan Pesis-Junioreissa, ja hän siirtyi Hyvinkään Tahkoon vuodeksi 2014.
Harinen pelasi tyttöjen Superpesistä Hyvinkään Tahkossa 2014–2017. Tahko voitti pronssia vuosina 2016 ja 2017. Harinen voitti viimeisenä juniorivuotenaan ylemmän loppusarjan lyöjätilaston lyötyään kymmenessä ottelussa 42 juoksua ja sijoittui pudotuspelien lyöjätilastossa toiseksi 18 juoksulla seitsemässä ottelussa. Lisäksi Harinen voitti tehopistetilaston sekä ylemmässä loppusarjassa että pudotuspeleissä ja kärkilyöntitilaston ylemmässä loppusarjassa.
Harinen teki debyyttinsä aikuisten sarjoissa Hyvinkään Tahkon joukkueessa naisten Suomensarjassa vuonna 2014. Hän pelasi runkosarjassa seitsemän ottelua, löi 1+8 ja toi 10 juoksua sekä teki 28 kärkilyöntiä. Ylemmissä pudotuspeleissä Harinen pelasi kaikissa Tahkon neljässä ottelussa. Tahko voitti alkulohkonsa mutta hävisi pudotuspeleissä lohkoloppuottelussa Helsingin Roihulle. Useiden seurojen luovuttua sarjapaikasta Tahko kuitenkin hyväksyttiin Ykköspesikseen kaudeksi 2015. Harinen pelasi vielä vuosina 2015–2017 Tahkon Ykköspesiksessä pelanneen edustusjoukkueen ohella myös Tahkon toisessa joukkueessa Suomensarjaa.
Kaudella 2015 Harinen pelasi Ykköspesiksessä 18:ssa Tahkon 22 ottelusta ja löi yhteensä 17 juoksua. Tahko sijoittui lohkossaan kahdeksanneksi. Seuraavana vuonna Harinen löi 17 ottelussa yhteensä 41 juoksua ja sijoittui runkosarjan lyöjätilaston kuudenneksi. Tahko sijoittui sarjassa viidenneksi. Harinen oli myös mukana voittamassa B-tyttöjen halli-SM-hopeaa.
Hyvinkään Tahko voitti kaudella 2017 Ykköspesiksen runkosarjan ja nousi Superpesikseen. Harinen pelasi kaikissa Tahkon 22 ottelussa ja voitti 76 juoksullaan sarjan lyöjätilaston. Hän voitti myös tehopistetilaston ja sijoittui kärkilyöntitilaston toiseksi. Harinen palkittiin naisten Ykköspesiksen vuoden pelaajana. Lisäksi hänet valittiin kesäkuussa kuukauden pelaajaksi ja kauden päätyttyä Etelän Pesiksen vuoden naispelaajaksi.
Harinen valittiin B-tyttöjen Itä–Länsi-otteluun vuonna 2017. Ottelussa kolme juoksua lyönyt Harinen palkittiin lännen parhaana pelaajana.
Harinen eteni kaudella 2018 Hyvinkään Tahkon joukkueessa halli-SM-turnauksessa alkulohkosta lopputurnaukseen. Hänet palkittiin alkulohkossa joukkueensa parhaana. Tahko jäi kuitenkin lopputurnauksessa neljänneksi. Superpesiksessä Tahko päätyi alempaan jatkosarjaan.
Harinen on pelannut nuoresta alkaen jokerina. Hän on nimennyt bravuurikseen saumalyönnit.
Versoix

Liikenne

Moottoritie A1 kulkee Versoix’n kautta; tosin kunnan alueella ei ole liittymiä tielle. Genevenjärven rantaa seuraileva päätie 1 (saks. Hauptstrasse 1) kulkee kaupungin keskustan kautta. Versoix’n läpi kulkee SBB:n rautatie Genevestä Coppetin kautta Lausanneen. Kaupungin alueella on kaksi rautatieasemaa: Versoix ja Pont-Céard. Laivaliikenne Genevenjärvellä on ympärivuotista.

Koulut

Versoix’ssa on neljä ala-asteen koulua: Ami-argand, Bon Séjour, École Lachenal ja Monfleury. Yläasteen koulu on nimeltään Collège des Colombières. Kaupungissa ei ole peruskoulua ylempiä kouluasteita, joten näitä varten opiskelijat joutuvat matkustamaan Geneveen. Yleisten peruskoulujen lisäksi Versoix’ssa on yksityiskoulu nimeltään Collège du Léman. Geneven yliopiston observatorio ja astrofysiikan laboratorio sijaitsevat paikkakunnalla.

Talouselämä

Versoix on tunnettu suklaastaan: kaupungissa sijaitsevat sekä vuonna 1826 perustetun Favargerin että vuonna 1858 perustetun Cartier Chocolatierin pääkonttori ja tehtaat. Versoix’ssa pidetään joka kevät suklaafestivaalit. Vuonna 2007 maaliskuiseen festivaaliin osallistui noin 15 000 kävijää.

Hallinto

Versoix’n kunnanvaltuustossa on 27 paikkaa. Vuonna 2007 valitussa valtuustossa radikaalidemokraateilla on 7 paikkaa, kristillisdemokraateilla ja liberaaleilla molemmilla 6, vihreillä 5 sekä sosialisteilla kolme. Valtuuston jäsenistä 6 on naisia. Vuoden 2007 vaaleihin osallistui 35,1 % äänioikeutetuista, mikä oli hieman kantonin keskiarvoa vähemmän.

Väestö

Vuonna 2007 Versoix’n 12 468 asukkaasta 5 990 oli miehiä ja 6 478 naisia. Syntyperäisiä geneveläisiä oli 3 845, muualta Sveitsistä muuttaneita 3 464 ja ulkomaalaisia 5 159. Ulkomaalaistaustaisista 2 659 oli Euroopan unionin alueelta. Ulkomaalaistaustaisten alkuperämaista tärkeimmät olivat suuruusjärjestyksessä vuonna 2000 Ranska, Italia, Portugali, Iso-Britannia ja Espanja. Ranskalaisista yli puolella on Sveitsin kaksoiskansalaisuus, italialaisista hieman alle kolmasosalla. Muissa maahanmuuttajaryhmissä kaksoiskansalaisuus oli selkeästi harvinaisempi.
Versoix’n väestö on lisääntynyt voimakkaasti toisen maailmansodan jälkeen väestön lähes viisinkertaistuttua 50 vuodessa. Erityisesti 1960-luvulla suuri osa väestönkasvusta johtui maahanmuutosta.
Peter Lorre

Peter Lorre, oikealta nimeltään László Löwenstein (26. kesäkuuta 1904 Rosenberg, Itävalta-Unkari – 23. maaliskuuta 1964 Los Angeles, Kalifornia, Yhdysvallat) oli unkarilainen näyttelijä, joka esiintyi saksalaisissa ja yhdysvaltalaisissa elokuvissa. Hänet muistetaan etenkin konnaroolien persoonallisena esittäjänä.
László Löwenstein syntyi juutalaiseen perheeseen Rosenbergissä Itävalta-Unkarissa (nyk. Ružomberok, Slovakia). Hän aloitti näyttelijänuransa Wienissä ja kiersi useita vuosia Saksan, Itävallan ja Sveitsin näyttämöitä. 1920-luvun lopulla Lorre asettui Berliiniin, jossa hän teki yhteistyötä näytelmäkirjailija Bertolt Brechtin kanssa. Psykopaattisen lastenmurhaajan rooli Fritz Langin elokuvassa M – kaupunki etsii murhaajaa (M, 1931) merkitsi läpimurtoa 27-vuotiaan Lorren uralla ja avasi hänelle uran elokuvanäyttelijänä.
Vuonna 1933 natsit nousivat valtaan Saksassa, ja juutalainen Lorre lähti maanpakoon. Hän asui ensin Pariisissa ja sitten Lontoossa, jossa näytteli Alfred Hitchcockin elokuvissa Mies joka tiesi liikaa (The Man Who Knew Too Much, 1934 ja Salainen asiamies (The Secret Agent, 1936). 1930-luvun lopulla Lorre siirtyi Hollywoodiin. Hän ajautui nopeasti jännitys- ja kauhuelokuvien vakiokasvoksi ja esitti tavallisesti kieroja ja rikollisia sekä enemmän tai vähemmän mielipuolisia hahmoja. Lorren kuuluisimpia yhdysvaltalaisia elokuvia ovat John Hustonin Maltan haukka (The Maltese Falcon, 1941) ja Michael Curtizin Casablanca (1942), joissa kummassakin hän on tyypillisessä lipevän ulkomaalaisen konnan roolissa ja molempien pääosassa oli Humphrey Bogart.
Toisen maailmansodan jälkeen Lorren ura lähti laskuun, ja hän näytteli lähinnä B-elokuvissa sekä televisiossa. Lorren persoonallinen ulkonäkö ja esiintymistapa sekä jäljittelemätön ääni tekivät hänestä imitaattoreiden suuren suosikin, ja monissa myöhäisemmissä elokuvissaan hän parodioi omaa kauhu- ja rikosfilmeissä syntynyttä imagoaan. 1950-luvun alussa Lorre vieraili Saksassa ja ohjasi siellä ainoaksi jääneen elokuvansa Kadotettu (Der Verlorene, 1951), joka käsitteli natsiajan syyllisyyden taakkaa ja jossa Lorre myös näytteli pääosan. Elokuva ei ollut kaupallinen menestys, mutta on myöhemmin saanut kriitikoilta ylistystä yhtenä film noir -tyylin mestariteoksista.
Peter Lorre oli 59-vuotias, kun hän vuonna 1964 kuoli halvaukseen.
Rolf Pipping

Hugo Rudolf (Rolf) Pipping (1. kesäkuuta 1889 Kiel, Saksa – 7. joulukuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen kielitieteilijä. Hän oli Åbo Akademin ruotsin kielen ja pohjoismaisen filologian professori 1928–1956 ja rehtori 1936–1942. Hän julkaisi ja varusti selityksin Eerikinkronikan
Hänen kehittämänsä termi sakprosa (asiaproosa) on levinnyt laajaan käyttöön. Hän sai filosofian kunniatohtorin arvon 1954 Göteborgin yliopistosta.
Hänen isänsä oli kielitieteilijä Knut Hugo Pipping.
Shōichi Nakagawa

Shōichi Nakagawa (jap. 中川 昭一; 19. heinäkuuta 1953 – 4. lokakuuta 2009) oli japanilainen poliitikko liberaalidemokraattisessa puolueessa. Hän syntyi Hokkaidōlla ja valmistui Tokion yliopistosta. Hänet löydettiin kuolleena Tokion-kodistaan lokakuussa 2009. Kuolinsyytä ei vielä tiedetä. 
Nakagawa toimi muun muassa Japanin talousministerinä vuosina 2008–2009. Hän erosi esiinnyttyään sekavana helmikuun 2009 G7-kokouksessa Roomassa. Hänen puheensa sammalsi. Hän selitti käytöksensä kuitenkin aikaerolla sekä flunssalääkkeillä ja kiisti olleensa juovuksissa.
Nakagawan isä oli itsemurhan tehnyt poliitikko Ichirō Nakagawa.
Ruskoleiju

Levinneisyys

Ruskoleijua tavataan Australiassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ištarin portti

Ištarin portti (assyriaksi ܕܵܪܘܲܐܙܲܐ ܕܥܵܐܫܬܲܪ, Darwaza D'Ishtar) oli Babylonin sisemmän kaupungin kahdeksas portti. Nebukadressar II rakennutti sen noin vuonna 575 eaa. kaupungin pohjoispuolelle. 
Seremoniaportti oli omistettu babylonialaiselle jumalattarelle Ištarille. Babylonin muuriin kuulunut portti oli alun perin yksi seitsemästä ihmeestä, kunnes Aleksandrian majakka syrjäytti sen 500-luvulla jaa.

Portin materiaalit ja rakenne

Ištarin portin rakennusaineena olivat lapislatsulin sinisiksi lasitetut tiilet, joissa oli reliefikuvioina sirrušeja  eli lohikäärmeitä ja alkuhärkiä. Portin kahdessa tornissa oli hammaslaitainen yläreuna kuten kaupungin muureissa. 
Portin katto oli tehty seetristä. Portin läpikulun  ja juhlakulkuekadun seinillä oli noin 120 lasitetuista tiilistä tehtyä leijonan kuvaa.

Portin rekonstruktiot ja osat eri puolilla maailmaa

Pergamon-museoon Berliiniin on rakennettu portin rekonstruktio. Materiaalina oli Robert Koldeweyn arkeologisissa kaivauksissa 1902–1914 löytämät osat. Rekonstruktio viimeisteltiin 1930-luvulla. Portti oli alun perin kaksoisportti, mutta Berliinissä on esillä vain portin pienempi etuosa. Laajempi takaosa ei mahtunut museoon, joten sitä säilytetään varastossa.
Portin ja leijonakuvioiden osia säilytetään eri museoissa. Istanbulin arkeologisella museolla on leijonia, lohikäärmeitä ja härkiä. Röhsska Museumilla Göteborgissa on yksi leijona ja yksi lohikäärme. Portin osia on myös muun muassa Louvressa, Münchenissä ja yhdysvaltalaisissa museoissa.
Pienikokoisempi ennallistus portista rakennettiin Saddam Husseinin aikana Irakiin museon sisäänkäynniksi. Portti jäi kesken ja se kärsi vaurioita Irakin sodassa.
Dero Goi

Dero Goi (s. 16. huhtikuuta 1970 Wolfsburg, Länsi-Saksa) on saksalainen laulaja. Hän on NDH-yhtyeen Oomph! perustaja ja yksi jäsenistä. Goi asuu nykyään Kiinassa.