google/wiki40b huggingface dataset:
Pekka Nevalainen

Pekka Nevalainen (s. 20. huhtikuuta 1951 Tyrvää, Suomi) on suomalainen taidemaalari, kuvanveistäjä ja taidegraafikko. Hän asuu ja työskentelee Kiskossa.
Pekka Nevalainen on opiskellut maalausta Suomen Taideakatemian koulussa 1969–1974. Hän kuului muun muassa performansseja tuottaneeseen Record Singers -ryhmään sekä yhteiskunnan arvoja satirisoineeseen Ö-ryhmään.
Nevalainen aloitti pop-henkisten ja kantaaottavuudestaan tunnettujen maalausten parissa. 1970- ja 1980-luvun vaihteessa hän alkoi tuottaa installaatiotaidetta, eritoten maa-, tila-, ja videotaidetta. Nevalainen tunnetaan erilaisten kulttuurien myyttien tulkitsijana, esimerkkeinä Kalevalan ja muinaisen Egyptin aihepiirit. Myöhemmät teokset 1990-luvun alkupuolelle saakka painottuivat muun muassa perhettä ja suomalaista maaseutua kuvaaviin teemoihin. Tilataide- ja ympäristötaideteoksiin keskittymisen jälkeen Nevalainen on alkanut tuottaa enemmän pienimuotoisempia, marmorista ja pronssista valmistettuja veistoksia, sekä väriä ja pintaa käsitteleviä maalauksia.
Nevalaiselle myönnettiin taiteilijaeläke vuonna 2014.
Kansanedustaja ja ministeri Valde Nevalainen oli Pekka Nevalaisen isä.
Olav Selvaag

Jens Olav Walaas Selvaag (17. joulukuuta 1912 Vanse – 14. tammikuuta 2002 Oslo) oli norjalainen insinööri ja rakennusurakoitsija. Selvaag kehitti sodan jälkeisellä jälleenrakennuskaudella Selvaag-tyyppitalon.
Länsi-Agderin läänissä vuonna 1912 syntyneen Olav Selvaagin isä oli lääkäri ja myöhemmin kansanedustaja. Selvaag valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1935 Norjan teknillisestä korkeakoulusta (NTH) Trondheimista. Hän kuului niiden rakennusinsinöörien joukkoon, jotka ensimmäisinä Norjassa saivat opetusta raudoitettujen betonirakenteiden käytöstä.

Urakoitsijan palvelukseen ja urakoitsijaksi

Selvaag aloitti vuonna 1936 pienessä oslolaisessa rakennusliikkessä, jonka omistaja insinööri Fredrik Ringnes huomasi pian Selvaagin kyvyt, liiketoiminta vilkastui ja Selvaag sai enemmän vastuuta. Jo vuonna 1937 Ringnes lupasi ottaa nuoren insinöörin osakkaaksi. Hän toteutti lupauksensa vuonna 1943.
Saksalaismiehityksen aikana Fr. Ringnes oli eräs niistä harvoista rakennusliikkeistä, jotkä järjestelmällisesti kieltäytyivät tekemästä töitä miehittäjille. Sekä Ringnes että Selvaag olivat vastarintaliikkeen aktiiveja. Miehityksen loppupuolella Ringdes joutui painumaan maan alle ja Selvaag hoiti yritystä, samalla hän hoiti Milorgin asevarastoja.
Sodan jälkeen 1945 yhtiö muutti nimensä Ringdes & Selvaagiksi, vuonna 1956 Selvaag osti yhtiökumppaninsa osuuden ja seuraavana vuonna rakennusliike sai nimen Selvaagbygg. Olav Selvaag oli yhtiön johdossa vuoteen 1985 asti, jolloin hänen pojastaan Ole Gunnar Selvaagista tuli yhtiön toimitusjohtaja. Olav Selvaag oli kolme vuotta aiemmin jakanut yhtiön kolmelle lapselleen.

Asuntotuotantoa jälleenrakennuskaudella

Sodan jäljilta Norjassa oli valtava puute asunnoista ja muista rakennuksista, mutta myös materiaaleista ja rakentajista. Varsinkin asuntorakentamisessa turvauduttiin vielä silloin perinteisiin rakennusmenetelmiin ja käsityöhon. Laki ja määräykset sitoivat rakentamista, ja samalla rakentamisen kehittämistä vastustettiin lujasti. Rakennustuotantoa oli kuitenkin suuren kysynnän takia tehostettava. Selvaag teki laskelmia siitä, paljonko yhteiskunta säätäisi, jos rakennustyötä kehitettäisiin. Hän kirjoitti vuonna 1948 Suurkäräjille avoimen kirjeen, jossa hän esitti väitteensä: samalla panoksella pystytään rakentamaan kolme kertaa enemmän asuntoja kuin perinteisin menetelmin. Sama kirje lähti myös 12:lle Norjan suurimmalle sanomalehdelle. Selvaagia pyydettiin todistamaan väitteensä. Hän teki sen ensin rakentamalla Osloon Ekebergin kaupunginosan puistoon koetalon saman vuoden syksyllä, vain 12 viikossa. Rakentamisen edullisuus tuli suurin piirtein todistettua oikeaksi. Selvaag rakensi uudella menetelmällä Osloon vielä kaksi asuinaluetta, Bestumiin ja Veitvetiin. Koetalo Ekebergshuset oli ensimmäinen Selvaag-tyyppinen puutalo ja samalla ensimmäinen moderni norjalainen puutalo.
Moriteru Ueshiba

Moriteru Ueshiba (jap. 植芝 守央, Ueshiba Moriteru, s. 1951) on Kisshōmaru Ueshiban toinen poika ja Aikikai-aikidon nykyinen johtohahmo. Moriteru Ueshiba on harjoitellut useiden aikido-opettajien alaisuudessa, mutta etenkin hänen isänsä vaikutus on ollut vahva. Hänet nimitettiin vuonna 1986 Aikikai Hombu Dōjōn dōjō-chōksi eli johtajaksi. Isänsä kuoleman jälkeen hänet nimitettiin aikidon kolmanneksi dōshuksi eli ’tien vartijaksi’ tammikuussa 1999.
Moriteru Ueshiba kiertää eri puolilla maailmaa pitämässä harjoitusleirejä sekä pitämässä näytöksiä. Muutoin hän opettaa Aikikai Honbu Dōjōlla ja ohjaa sieltä käsin lajin kehitystä eri puolilla maailmaa. Moriteru Ueshiba on opiskellut taloutta Meijin yliopistossa, Tokiossa.
Greta Dahlström

Sofia Margareta (Greta) Dahlström (o.s. Stenbäck; 21. elokuuta 1887 Tyrvää – 23. maaliskuuta 1978 Turku) oli suomalainen musiikinopettaja ja säveltäjä.
Greta Dahlström opiskeli Helsingin musiikkiopistossa vuosina 1903–1907 ja työskenteli sen jälkeen musiikinopettajana Helsingissä ja Turussa. Hän osallistui Turunmaan musiikkielämään muun muassa kuoronjohtajana sekä keräsi ja sovitti kansansävelmiä Otto Anderssonin avustajana (Finlands svenska folkdiktning). Dahlström on säveltänyt sekä yksinlauluja että kuorolauluja.
Greta Dahlberg avioitui vuonna 1925 historioitsija Svante Dahlströmin kanssa. Heille syntyi kolme lasta, joista nuorin on musiikintutkija Fabian Dahlström.
Suolakekasvit

Morfologisia ja anatomisia tuntomerkkejä

Kasvullisten varsien kärkikasvusolukot ovat ainakin joillakin suolakekasveilla kahtia jakautuvia. Varressa on sisäketto (endodermi) tai se puuttuu. Ilmaraot voivat olla tetrasyyttisiä, so. apusoluja on neljä ja niistä kaksi on samansuuntaisia kuin huulisolut, kaksi poikittaista. Lehtiasento on kierteinen, ja lehdet ovat enemmän tai vähemmän yksipintaisia (unifasiaalisia), harvoin lehdet sijaitsevat kahdessa rivissä ja ovat syrjittäisiä (isobifasiaalisia). Toisinaan kasvit ovat sekasopuisia (polygaamisia), so. niillä on sekä yksi- että kaksineuvoisia kukkia. Tavallisesti kukat ovat perällisiä ja suojuslehdettömiä. Kukkalehtien lukumäärä kussakin kiehkurassa vaihtelee yhdestä neljään, ja joskus kukat ovat vastakohtaisia. Kehälehtiä on yhdestä neljään tai jopa kuusi, toisinaan ne puuttuvat. Heteitä on kolmesta kahdeksaan. Emilehtiä on joko yksi tai kolmesta kymmeneen heikosti yhteen kasvaneina. Fertiilit emit sijaitsevat kohdakkain sisempien kehälehtien kanssa. Emin luotti on pensselimäinen. Kussakin emissä on pohjaistukassa yksi tai muutama siemenaihe, jossa on neljästä kuuteen solukerrosta käsittävä laitasolukko. Hedelmä on joko lohkohedelmämäinen tai pähkylämäinen, joskus koukullinen tai siivellinen; kehälehtien jäänteet voivat olla pysyviä. Siemenkuoren eksotesta ja endotegmen -kerroksissa on pintakelmu eli kutikula. Siemenessä voi olla valkuainen (endospermi). Alkiossa on lyhyt ja paksu varsimainen osa (hypokotyyli) ja sivulla sijaitseva sirkkajuuri. Suolakekasvien kromosomiluku on n = 6,8,15 jne.
Suvussa Lilaea esiintyy maitiaisputkia. Suolakkeilla (Triglochin) on lehdissään kielekkeet. Tetroncium-lajit ovat kaksikotisia, emi- ja hedekukat sijaitsevat eri yksilöissä; niiden istukkatyyppi on parietaalinen.
Vilsandi

Maantiede

Vilsandi on pinta-alaltaan 8,75 km². Vilsandissa on Viron alueella kaikkein eniten aurinkoisia päiviä, ja sää on talvellakin leuto. Vilsandin länsirannikolla on joukko pieniä saaria, joita sanotaan lintusaariksi. Saaret ovat Alumine Vaika, Keskmine Vaika, Ülemine Vaika, Mustpank, Kullipank ja Karirahu. Saari on noussut merestä vasta 2000 vuotta sitten.
Eläimistä saarella tavataan erityisesti lintuja, joita on havaittu 247 eri lajia. Alueella pesiviin lintulajeihin lukeutuvat harmaahanhet, haahka, sinisorsa ja ristisorsa. Saarella esiintyy myös luotokirvistä, jota ei tavata muualla Virossa. Nisäkkäistä saarella tavataan muun muassa metsäkaurista, siiliä sekä erilaisia pikkupetoja ja jyrsijöitä. Satunnaisesti saarella on tavattu myös hirviä ja villisikoja. Lisäksi saarella tavataan rantakäärmettä, rupikonnaa ja haisukonnaa, joista jälkimmäinen on tuntemattomasta syystä harvinaistunut historiallisiin määriin nähden. Kasveista saarella esiintyy harvinaisena tanskankuirimo. Saarelle maisemaa huoltamaan tuodut, vapaasti laiduntavat naudat ovat herättäneet vastustusta saarelaisten keskuudessa. Niiden sanotaan tuhoavan puutarhoja ja muodostavan mahdollisesti uhan lapsille.
Viidumäellä kasvaa 660 kasvilajia, joista 57 on Virossa suojeltu. Yksi kuuluisimmista lajeista on Saarenmaan pikkulaukku sekä yökönlehti. Viidunmäelle on rakennettu 30-metrinen näkötorni. Viidunmäeltä kotoisin olevia kuuluisia henkilöitä Tammikin talosta ovat Peeter Süda (1883-1920) ja samanniminen setänsä Peeter Süda (1830-1893), joka keräsi hiisi Suur Tõlliä koskevan kansanperinteen kirjaksi nimeltä Suur Tõllu lood.

Historia

Ensimmäiset kirjalliset tiedot Vilsandin saaresta ovat vuodelta 1645. Vielä tuolloin saari oli asumaton ja se muodostui kahdesta osasta. Perimätiedon mukaan saaren ensimmäinen asukas oli hollantilainen merikapteeni Johan Doll, jonka laiva oli uponnut lähistölle. Myöhemmin Vilsandi kuului Kihelkonnan kirkkoherralle. Enimmillään saarella asui parisataa asukasta. Vuonna 1809 saarelle rakennettiin 37 metriä korkea majakka. Lintujen suojelun saarella aloitti majakan päälliköksi vuonna 1906 tullut Artur Toom, joka vuokrasi Vilsandia ympäröiviä luotoja Kihelkonnan seurakunnalta. Hän halusi estää linnunmunien keruun, mikä herätti vastustusta muissa vilsandilaisissa. Hän sai kuitenkin tukea muutamilta merikapteeneilta, ja lopulta luodoille perustettiin Venäjän keisarikunnan ensimmäinen suojelualue. Ensimmäinen ja toinen maailmansota hävittivät saarta ja suojelualuetta, mutta alue toipui molemmista sodista. Vuonna 1957 suojelualue perustettiin uudestaan, ja tällä kertaa se sisälsi myös itse Vilsandin saaren. Saaren asukasluku putosi huippulukemistaan pariin kymmeneen asukkaaseen, mutta asukasmäärän lisäämiseen ei edes tähdätä.
Henrik V (Englanti)

Varhaiset saavutukset

Karkotettuaan Henrik V:n isän vuonna 1398 Rikhard II otti huolehtiakseen pojasta ja kohteli häntä suopeasti. Vuonna 1399, Lancaster-suvun anastettua vallan, isä Henrik kruunattiin kuninkaaksi ja nuorempi Henrik kohosi yhtäkkiä kruununperijäksi. Hänet nimitettiin Lancasterin herttuaksi 10. marraskuuta 1399, ja hän oli arvonimen kolmas haltija samana vuonna.
Lokakuusta 1400 lähtien hallintoa johdettiin hänen nimissään. Alle kolme vuotta myöhemmin Henrik oli Englannin sotajoukkojen tosiasiallinen johtaja, ja hän taisteli Harry Hotspuria vastaan Shrewsburyssa vuonna 1403. Siellä noin 16-vuotias prinssi haavoittui vakavasti kasvoihinsa saamastaan nuolesta. Normaalisti tällainen haavoittuminen johti kuolemaan, mutta Henrik sai parhaan mahdollisen hoidon ja selviytyi, muistonaan luultavasti kasvojaan koristavat arvet.

Kuninkaana

Henrik IV kuoli 20. maaliskuuta 1413, ja Henrik V seurasi häntä kuninkaana 21. maaliskuuta 1413. Kruunajaiset pidettiin 9. huhtikuuta 1413.
Henrik V jatkoi satavuotista sotaa menestyksekkäästi. Hän voitti ranskalaisten ylivoimaisen armeijan Agincourtin taistelussa vuonna 1415 ja sai lopulta pitkällisten sotien ja juonittelujen jälkeen Burgundin aateliston tuella Ranskan hallintaansa. Hän solmi Troyesin rauhansopimuksen, jonka mukaan hänestä ja hänen pojastaan tulisi Ranskan kuningas silloisen kuninkaan Kaarle VI:n kuoltua. Hän meni tämän takia naimisiin Kaarle VI:n tyttären Valois'n Katariinan kanssa.
Henrik V kuoli yllättäen punatautiin 31. elokuuta 1422. Häntä seurasi kuninkaana hänen ainoa poikansa, vasta yhdeksän kuukautta vanha Henrik VI.

Henrik V fiktiossa

Henrik V on päähenkilö William Shakespearen näytelmässä Henrik V (1599). Hän on myös eräs päähenkilöistä Shakespearen näytelmissä Henrik IV: Ensimmäinen osa (1596-1597) ja  Henrik IV: Toinen osa (1597-1599).
Aurinkokalenteri

Aurinkokalenteri on kalenteri, jossa perusyksikkönä on Maan Auringon ympäri tekemä kierros.  Aurinkovuodessa on neljä vuodenaikaa syksy, talvi, kevät ja kesä, jotka pyritään pitämään paikoillaan aurinkokalenterissa. Kalenterivuosi voi olla sidottu syyspäiväntasauksen,kevätpäiväntasauksen, talvipäivänseisauksen, kesäpäivänseisauksen tai muun päivän pituuteen liittyvän tapahtuman  toistumiseen tasan vuoden välein, tai eläinradan tähtikuvioiden siirtymiseen samaan asentoon maasta katsottuna. Kummallakin tavalla vuoden pituudeksi tulee noin 365 päivää, jota tasoitetaan joka neljäs vuosi karkauspäivillä.  Muinaisen Egyptin kalenterissa ei ollut karkauspäiviä, ja niinpä sen uusivuosi siirtyi pikkuhiljaa verrattuna luonnon tapahtumiin.
Nykyään yleismaailmallisessa käytössä oleva gregoriaaninen kalenteri on tyypillinen aurinkokalenteri. Myös sen edeltäjä, länsimaissa 1500-luvulle saakka käytetty juliaaninen kalenteri, oli sellaiseksi tarkoitettu, joskin vuoden pituus oli hieman epätarkasti määritetty. Sen sijaan esimerkiksi islamilainen kalenteri on kuukalenteri, jossa kuukausi alkaa aina uudenkuun aikaan ja kalenterivuoteen luetaan 12 tällaista, synodista kuukautta.  Tällöin kalenterikuukaudet kiertävät noin 30 vuoden kuluessa kaikkien vuodenaikojen ympäri. Monissa kulttuureissa on käytetty myös yhdistettyjä aurinko- ja kuukalentereita, joissa kuukauden pituus vastaa synodista kuukautta, mutta aika ajoin vuoteen lisätään ylimääräinen kuukausi, jotta kalenterikuukaudet pysyvät ainakin suunnilleen samana vuodenaikana. Sellaisia ovat esimerkiksi juutalainen ja vanha kiinalainen kalenteri. Myös antiikin Kreikassa ja Roomassa käytettiin yhdistettyjä aurinko- ja kuukalentereita ennen juliaanisen kalenterin käyttöönottoa.
Myös Venuksen liikkeisiin voi sitoa kalenterin. Mayakalenteri yhdisti Auringon ja Venuksen liikkeiden jaksollisuuden.
N-butyylilitium

Ominaisuudet

n-Butyylilitium on huoneenlämpötilassa nestettä, joka reagoi voimakkaasti ilman tai kosteuden kanssa. Tämän vuoksi sitä käytetään ja säilytetään tyypillisesti liuoksena. n-Butyylilitium liukenee hiilivetyihin, kuten heksaaniin ja tolueeniin, sekä tetrahydrofuraaniin. Liuoksissa yhdisteelle on tyypillistä muodostaa klustereita liuotinmolekyylien kanssa. Hiilivedyissä se muodostaa heksameerin ja tetrahydrofuraaniliuoksissa tetrameerin. Tetrameeri on rakenteeltaan vääristynyt kuutio. Klustereiden muodostumista voidaan vähentää ja reaktiivisuutta parantaa lisäämällä liuoksiin tetrametyleenidiamiinia tai heksametyylifosforiamidia. Nämä ovat nukleofiilisempia kuin hiilivedyt ja muodostavat butyylilitiumin kanssa monomeerisiä tai dimeerisiä ja reaktiivisempia komplekseja.
Kuumennettaessa n-butyylilitium hajoaa muodostaen litiumhydridiä ja 1-buteenia.

Käyttö

Suurin n-butyylilitiumin käyttökohde on isopreeni- ja butadieenikumien valmistus, jossa sitä käytetään polymerointireaktioiden initiaattorina. n-Butyylilitiumia käytettäessä stereoselektiivisyys on erittäin hyvä isopreenikumeja valmistettaessa, jopa Ziegler–Natta-katalyyttien luokkaa. Butadieenikumeissa stereoselektiivisyys ei ole yhtä hyvä.
n-Butyylilitium on erittäin vahva emäs joka kykenee deprotonoimaan alkoholeja, amiineja ja jopa tiettyjä hiilivetyjä. Sillä on käyttöä myös muiden organolitiumyhdisteiden valmistuksessa, esimerkiksi aromaattisten yhdisteiden ortolitioinnilla, sekä erittäin vahvasti emäksisten, mutta vain hieman nukleofiilisten yhdisteiden esimerkiksi litiumdi-isopropyyliamidin, litiumbis(trimetyylisilyyli)amidin ja litiumtetrametyylipiperididin valmistuksessa.
Kordieriitti

Kordieriitti on inosilikaatteihin kuuluva mineraali, joka sisältää magnesiumia ja alumiinia. Myös rautaa esiintyy mineraalissa lähes aina, ja erityisen rautapitoista muunnosta kutsutaan sekaninaiitiksi. Kordieriitin kemiallinen koostumus on (Mg,Fe)₂Al₄Si₅O₁₈ ja sen kidejärjestelmä on rombinen. Kovuus Mohsin asteikolla on 7–7,5 ja ominaispaino 2,5–2,6 . Kordieriittia esiintyy sinisenä, violettina ja kellanruskeana, läpinäkyvästä läpinäkymättömään. Läpinäkyvää siniviolettia kordieriittia kutsutaan myös ioliitiksi, ja sitä käytetään jalokivenä.
Kordieriitin silmiinpistävin ominaisuus on sen voimakas pleokroismi. Läpinäkyvää kiveä käännettäessä sen väri vaihtelee sinisestä tai violetista vaaleansiniseen tai kellanharmaaseen. Sen perusteella kiveä on nimitetty myös dikroiitiksi (kreikasta, ’kaksivärinen kivi’). Jaloa kordieriittia esiintyy Sri Lankassa, Myanmarissa, Namibiassa, Brasiliassa, Tansaniassa, Madagaskarilla, Connecticutissa Yhdysvalloissa, Yellowknifen alueella Kanadan Luoteisterritorioissa sekä Suomessa ja Ruotsissa.
Leinamonjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 20 hehtaaria ja sen vedenpinnan korkeus on 145 metriä meren pinnan yläpuolella. Se sijaitsee  alavalla ja soistuneella metsäalueella. Läheisellä mäellä on sijainnut maatila, jonka peltoja viljellään edelleen. Ympäröiviltä soilta on johdettu järveen toistakymmentä kuivatusojaa ja järven laskuoja Myllyoja lähtee itärannalta koneellisesti kaivettuna ojana soiden läpi ja se laskee yli kahden kilometrin päässä Murhalammiin. Järvessä on kaksi saarta, joista suurempi on alle 100 metriä pitkä, mutta toinen saari on vain pieni luoto. Järvi on 800 metriä pitkä, 450 metriä leveä ja sen rantaviivan pituus on 2,8 kilometriä. Rantaan rajautuu vieläkin kaksi viljeltyä peltoa. Rannoille ja isompaan saareen on rakennettu seitsemän vapaa-ajan asuntoa. Niille johtaa tiet Iittalan Kutilasta Ohtiseen kulkevalta tieltä (yhdystie 13671).
Olen legenda

Juoni

Vampirismin levittyä pandemiaksi ja yhteiskuntajärjestyksen romahdettua Robert Neville on eristäytynyt taloonsa. Perheensä taudille menettänyt Neville on immuuni taudille, ja hän uskoo olevansa ainut tartunnalta säästynyt ihminen. Hän viettää päivänsä talonsa puolustusvarustelua ehostaen ja päivänvalon heikentämiä vampyyreita surmaten. Surkean tilanteensa takia Neville kamppailee jatkuvasti toivottomuuden tunteen, masennuksen ja alkoholinkäytön kanssa. Hän yrittää kuitenkin selvittää vampirismin fysiologisia syitä parannuskeinon kehittämisen toivossa.
Eräänä päivänä Neville löytää naisen, joka vaikuttaa terveeltä. Neville vie naisen kotiinsa. Nainen, jonka nimi on Ruth, kertoo menettäneensä miehensä taudille vastikään. Hän sanoo olevansa immuuni taudille, mutta epäluuloinen Neville haluaa varmistua verinäytteen avulla siitä, ettei Ruth ole taudin kantaja. Ruth lyö Nevilleä ja pakenee, mutta hän jättää kirjeen, jossa kertoo kuuluvansa vampyyreihin, jotka ovat perustamassa uutta yhteiskuntaa tuhoutuneen ihmiskunnan raunioille. Ruth oli lähetetty vakoilemaan Nevilleä, mutta hän on rakastunut Nevilleen ja kehottaa siksi tätä pakenemaan.
Neville ei kuitenkaan pakene, ja uutta yhteiskuntaa rakentavien vampyyreiden iskuryhmä vangitsee hänet. Vankilassa Ruth tulee tapaamaan Nevillea ja kertoo, että Neville tullaan teloittamaan. Tehdäkseen Nevillen kuolemasta helpomman Ruth antaa hänelle myrkkykapseleita. Ruthin lähdettyä Neville katsoo ikkunasta teloitustaan ulkona odottavien vampyyrien väkijoukkoa, ja tajuaa asetelman kääntyneen päälaelleen: hänestä on tullut uuden maailman asukkien mielissä samanlainen kammoksuttava hirviö kuin mitä vampyyrit olivat aiemmin ihmismielissä, legendaa.
Ari Lahti (muusikko)

Ari Samuel Lahti (s. 28. toukokuuta 1960, Valkeakoski) on suomalainen muusikko, taidekehystäjä, valokuvaaja ja yrittäjä. Lahti on toimittanut Irwin Goodmanin elämästä kertovan kirjan ja DVD:n. Muusikkona Lahden yhtyeistä tunnetuin on vuonna 1981 perustettu Irwinin Lapset, joka keikkaili myös Irwinin taustaorkesterina. Lahti johtaa myös Irwin-aiheista Irwin-klubi, Irwin Goodman ry:tä.
Laulaja-kitaristi Lahden muita yhtyeitä Irwinin Lasten lisäksi ovat olleet muun muassa Ari Goodman Big Band, The Yhtye, The Pop-Yhtye, The Beathovens, The Commotion, Valkeakosken Paras Soitinyhtye, Custom Mary ja Pojat tulee. Musiikkituotantoa varten Lahdella on yritys Valkeakoski Media.
Mike Pollock

Ura

Pollock opiskeli näyttelemistä Brooklynissä ja esiintyi teatterissa 1990-luvulla, jonka jälkeen hän siirtyi radioon. Samalla Pollock teki muun muassa mainosjuontoja televisioon muun muassa Burger Kingille ja HBO:lle ennen siirtymistään animaatioihin 2000-luvulla. Hän päätyi alalle vastattuaan 4Kidsin lehtimainoksiin, jossa haettiin uusia ääniä.
Animaatioiden ohella Pollock tekee edelleen mainosjuontoja muun muassa 4Kids TV:lle. 4Kidsin myötä hän on tehnyt alkuperäisiä, sekä dubbausrooleja animaatioihin, kuten The Weekenders, Pokémon, Sonic X, Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat, Yu-Gi-Oh! – Elokuva, Yu-Gi-Oh! GX, Eläköön Pinata ja Huntik.
Senryū

Senryū (jap. 川柳) on japanilainen lyhyen runouden muoto, joka muistuttaa rakenteeltaan haikua. Tyypillisesti senryū-runossa on haikun tavoin 5, 7 ja 5 tavua. Molemmat runomuodot ovat peräisin renga-ketjurunoudesta, mutta senryū-runot käsittelevät haikuista poiketen ihmisten oikkuja ja jokapäiväisiä asioita usein satiirisesti ja leikkisästi. Senryūn ei tarvitse sisältää vuodenaikaan viittaavaa sanaa (kigo), toisin kuin vakavamman haikun.
Senryū merkitsee kirjaimellisesti ’jokipajua’ ja on nimetty Edo-kauden virkamiehen Karai Hachiemonin (1718–1790) mukaan. Hän kirjoitti Senryū-nimimerkillä runoja ja toimi tuomarina runokilpailuissa, joissa 14 tavun runoon tuli yhdistää pidempi, 17 tavun tsukeku-runo. Vuonna 1765 hän julkaisi näistä runoista oman makunsa mukaan koostetun Haifūyanagidaru-kokoelman, josta tuli hyvin suosittu. Myöhemmin siihen ja sitä seuranneisiin kokoelmiin valitun kaltaisia runoja alettiin nimittää senryū-runoiksi. 
Nykyaikainen senryū-runous syntyi samoihin aikoihin kuin nykyaikainen, Masaoka Shikin kehittämä haikurunous. Viime vuosikymmeninä monet senryū-runojen merkittävimmistä kirjoittajista ovat olleet naisia. Niissä on käsitelty monenlaisia, toisistaan poikkeavia aihepiirejä, kuten individualismia, idealismia ja yhteiskunnallista realismia. Käytännössä senrȳn erottaminen haikusta voi olla vaikeaa, ja runoilija Yasuyo Ōnishin mukaan ainoa keino tähän on runon kirjoittajan nimi: tunnetaanko hänet haiku-runoilijana vai senryū-runoilijana?
Urho Karhumäki

Henkilöhistoria

Karhumäen vanhemmat olivat maanviljelijä Taavetti Karhumäki ja Maria Josefina Kumpu. Hänen puolisonsa vuodesta 1916 oli Elin Ida Sipilä. Karhumäki valmistui kansakoulunopettajaksi Jyväskylän seminaarista vuonna 1913 ja täydensi opintojaan yliopistossa kasvatustieteessä ja suomen kielessä. Karhumäki toimi opettajana Alavudella 1913–1914, Padasjoella 1914–1915 ja Vihdin Nummelassa 1915–1930. Tämän jälkeen hän työskenteli Pellervo-seurassa vuoteen 1938 ja Nuoren Voiman Liiton ylijohtajana 1938–1947. Karhumäellä oli myös oma maatila Vihdissä vuodesta 1923 alkaen.
Karhumäki voitti Berliinin olympialaisissa 1936 kultaa taidelajien epiikkakirjallisuuden sarjassa. Hänen voittoromaaninsa oli Avoveteen, ja se käännettiin saksaksi, hollanniksi ja ruotsiksi.
Urho Karhumäki asui vaimoineen Helsingissä Ruusulankadulla samassa talossa kuin Tahko Pihkala. Karhumäki kuoli sydänkohtaukseen kotinsa eteisen lattialle palattuaan Nummelasta. Urho, Elin ja heidän kaksi poikaansa perheineen on haudattu pienelle yksityiselle hautausmaalle Vihdin Tervalammen kylään Sahapellon tilan maalle.

Kirjallinen tuotanto

Karhumäki julkaisi romaaneja, novelleja, näytelmiä, pakinoita ja tietokirjoja. Hän kirjoitti myös salanimillä Jussi Haukka, Nalle ja Tavi Ylämaa. Karhumäen romaaneista on filmattu kolme: vuonna 1939 Orvo Saarikiven ohjaamana Avoveteen, 1942 Wilho Ilmarin ohjaus Yli rajan sekä samoin 1942 Saarikiven ohjaus Rantasuon sankarit.
Ellen Wheeler

Ellen Wheeler (s. 9. lokakuuta 1961) on Hollywood-näyttelijä, joka on voittanut useita Emmy-palkintoja. Hän on näytellyt muun muassa sivuroolia Kauniit ja rohkeat -televisiosarjassa, jossa hän näytteli Sarahia.
Tämän lisäksi on hän on näytellyt lukuisissa muissakin amerikkalaisissa saippuasarjoissa.