Borrelioosi

Borrelioosi eli Lymen tauti on puutiaisten eli kansanomaisesti punkkien levittämä taudinkuvaltaan vaihteleva infektiosairaus, jonka aiheuttaa Borrelia-suvun spirokeettabakteerien infektio. Näistä bakteerista yleisesti tunnetuin on Borrelia burgdorferi. Borreliabakteereihin kuuluu 52 tunnettua lajia, joista 21 levittää borrelioosia.

Tartunta ja bakteeri

Jos bakteeria kantava puutiainen saa olla ihoon pureutuneena yli vuorokauden, bakteeri siirtyy ihmiseen kahden kolmanneksen todennäköisyydellä. Tartunnan saaneista 50−80 % saa oireita, hoitamattomassa borrelioosissa 10−50 % saa myöhäisoireita kuukausien päästä.
Arvioidaan, että Suomessa keskimäärin 2−6 prosenttia puutiaisen puremista aiheuttaa borrelioosi-infektion. Borrelian ilmeneminen vaihtelee alueittain suuresti. Mikäli puutiainen kantaa borreliabakteeria, keskimäärin joka kymmenes ihminen saa tartunnan. Purema jää helposti huomaamatta, sillä se on kivuton ja puutiainen voi irrota huomaamatta. Puutiaisen sylki sisältää puuduttavia aineita, minkä lisäksi se erittää puremakohtaan verisuonia laajentavia sekä veren hyytymistä hidastavia aineita. Puutiaisen sylki sisältää immuunijärjestelmää hämääviä ja vastustuskykyä heikentäviä aineita, joiden takia ihmisen immuunijärjestelmän vastaisku jää vain osittaiseksi. Borreliabakteeri osaa lakata tuottamasta sellaisia pintaproteiineja, joihin ihmisen immuunijärjestelmä reagoi. Borreliabakteerit myös manipuloivat valkosoluja tuottamaan interleukiini 10:a (IL-10), joka ehkäisee ja vaimentaa tulehdustilaa. Tämän lisäksi ne voivat piiloutua immuunijärjestelmältä soluväliaineeseen, ja myös piilossa ollessaan ne tuottavat ihmisen hermostoa vahingoittavia myrkkyjä.
Useimmat tartunnat tulevat 0,5 millimetrin nymfeiltä, joita on vaikeampi huomata kuin 2−3 millimetrisiä aikuisia. Tauti voi tarttua myös nymfiäkin pienemmän toukkavaiheen välityksellä.
Kerran sairastettu borrelioosi ei anna suojaa uudelta infektiolta.

Borrelioosi Suomessa

Suomessa 10−30 prosenttia (keskimäärin noin 25 prosenttia) aikuisista puutiaisista kantaa borreliabakteeria, esiaikuisista eli nymfeistä noin 15 pro­senttia. Eri baktee­ri­kan­tojen yh­teys Ly­men borre­lioosin eri oi­reisiin ja ilme­ne­mis­muo­toihin on huo­nosti tun­nettua. Suomessa yleisimmin borreliaa kantava puutiaislaji on Ixodes ricinus. Vuonna 2015 julkaistun tutkimuksen mukaan mustikkatyypin havumetsä on Ixodes ricinuksen suosituin elinympäristö. Vas­toin van­hoja usko­muksia puu­tiaisia esiintyy avoimilla alueilla, ku­ten nii­tyillä ja laitu­milla, vä­hemmän kuin ha­vu- tai seka­met­sässä. Turun yliopiston tutkimuksen mukaan esikaupunki- ja kaupunkialueen puutiaiset kantavat erityisen runsaasti Borrelia-bakteereita.
Vuosina 2004–2007 Suomessa ilmoitettiin vuosittain 1 100–1 400 borrelioositapausta. Vuonna 2016 on arvioitu, että puutiaiset purevat suomalaisia arviolta puoli miljoonaa kertaa vuodessa ja että borrelioosiin sairastuu Suomessa vuosittain noin 7 000 ihmistä; osalla tauti havaitaan iho-oireiden perusteella. Vuonna 2018 Suomessa tehtiin 2 106 borrelia-diagnoosia, mutta lääkärien vastaanottokäyntien perusteella todellisen tartuntojen määrän arvellaan kuitenkin olevan noin 6 000 vuodessa. Riski saada borrelioosi-tartunta on 148 tapausta 100 000 asukasta kohti vuodessa. Borre­lioosia on eniten Ahve­nan­maalla, vii­me vuo­sina vuo­sittain yli 1 200 ta­pausta 100 000 asu­kasta koh­den, ete­läi­sessä rannik­ko-Suo­messa ilmaan­tuvuus on ol­lut 10–60 ja Pohjan­maalla ja Pohjois-Suo­messa 0–5 ta­pausta 100 000 asu­kasta koh­den. Ahvenanmaalla väestöstä noin 30 prosentilla on borrelian vasta-aineita ilman oireita, mutta he ovat silti terveitä.
Puutiaisten on arvioitu kuuluvan pohjoisilla leveysasteilla ilmastonmuutoksesta hyötyviin eläimiin, joka selittäisi niiden laajentunutta levinneisyyttä ja tätä kautta borreliainfektioiden määrän kasvua.
Kirjailija Aleksis Kiven, joka kuoli vuonna 1872 vain 38-vuotiaana, on epäilty kuolleen borrelioosiin.

Virheelliset diagnoosit

Koska bakteerin diagnostiikka on puutteellista ja sen aiheuttamia oireita ei aina tunnisteta oikein, sitä hoidetaan erheellisesti muun muassa MS-tautina, Alzheimerin tautina, ALS-tautina tai Parkinsonin tautina.

Muut levittäjät kuin puutiainen

Borreliabakteeri voi lisäksi mahdollisesti levitä paitsi puutiaisten, myös sääskien ja lintukirppujen puremista. Myös hirvikärpäset voivat levittää tautia. Tämä on kuitenkin erityisen epätodennäköistä ehkä verenimijän lyhyen kontaktin vuoksi, eikä esimerkiksi emeritusprofessori Heikki Arvilommin tiedossa ole toistaiseksi yhtään tapausta, jossa borreliaa aiheuttava spirokeetta olisi siirtynyt hyönteisestä ihmiseen, vaikka tiedetäänkin, että Puolassa ja Yhdysvaltojen Connecticutissa bakteeria on hyttysistä löydetty.

Liitännäisinfektiot

Liitännäisinfektioiksi kutsutaan puutiaisten levittämiä muita infektiosairauksia kuin borrelioosia. Niitä ovat muun muassa bartonella, babesioosi, anaplasmoosi, puutiaisaivotulehdus ja toisintokuumeborreliat. Yhden puutiaisen pureman aiheuttama useampi samanaikainen infektio on mahdollinen.
Ranskan yleinen terveysohjeistus neuvoo tutkimaan myös epäselvässä taudinkuvassa bartonellan ja anaplasmoosin mahdollisuuden. Anaplasmoosia aiheuttaa Anaplasma phagocytophilum -bakteeri, joka tarttuu lähinnä koiriin, hevosiin, nautaeläimiin ja lampaisiin.
Ruotsissa on havaittu myös babesioosin leviävän puutiaisen pureman kautta. 2,5 prosentilla Skånen väestöllä vasta-aineita babesioosia vastaan, eli heillä on ollut se jossain vaiheessa. 16 prosenttia borrelioosiin sairastuneista on saanut myös babesioosin. Babesioosi voi olla hengenvaarallinen henkilöille, joilla kehon immuunipuolustusjärjestelmä on heikentynyt tai joilla ei ole pernaa.
Puutiaisaivotulehdustartuntojen määrä on Suomessa kasvussa. Vuonna 2014 arvioitiin puutiaisaivotulehdustartuntoja olleen noin 40 vuodessa. Vuonna 2015 oli suurin tähänastinen määrä, 67 labo­ra­to­rio­var­mis­tettua ta­pausta, jo­hon on las­kettu se­kä sipe­ria­laiset et­tä euroop­pa­laiset aivo­kuu­me­tyypit.
Suo­malaisista puutiaisista on löydetty toisin­to­kuu­me­bor­re­lioiden ryh­mään kuu­luvaa Bor­relia miya­motoi -bak­teeria. Se voi ai­heuttaa in­fektion, jo­hon liit­tyy korkea­kuu­meinen inf­luenssan kal­tainen ylei­sin­fektio ja keskus­her­moston tu­lehdus. B. miyamotoi -infektioon ei liity tyypil­listä Ly­men borre­lioosin ensioi­retta eli renga­si­hot­tumaa, mi­kä hanka­loittaa in­fektion tunnis­ta­mista. B. miya­motoi voi oleel­li­sesti muut­taa borreliabak­teerien aiheut­tamien infek­tioiden luon­netta tule­vai­suu­dessa.

Ensioireet

Voi kestää useita tunteja ennen kuin puutiaisen suolistossa oleva tartunnanaiheuttaja siirtyy ihmiseen. Tavallisin tartunnasta kertova oire on myöhemmin pureman ympärille ilmaantuva rengasmaisesti tai tasavärisenä laajeneva punoittava ihonmuutos, jota kutsutaan vaeltavaksi punoitukseksi (erythema migrans, EM). Puutiaiset suosivat ihon taive- ja karvoitusalueita, lapsilla myös hiuspohjaa. Punoitus ilmaantuu noin viikon kuluessa puremasta ja voi levitä muutamassa päivässä hyvin laajalle mutta häviää lopulta itsestään. Muodoltaan punoitusalue voi olla varsinkin taivekohdissa soikea tai epäsymmetrinen. Punoitus saattaa olla myös niin hailakkaa, että sitä tuskin huomaa. Vain noin puolet puutiaisten levittämään borrelioosiin sairastuneista havaitsee itsellään ihomuutoksen. Joissain tapauksissa läiskiä on useita. Huomattavasti harvinaisempi varhaisvaiheen iho-oire on borrelia lymfosytooma, joka on sinertävä, aristamaton, sileäpintainen ja pehmeä kyhmy. Se esiintyy tavallisimmin korvalehdessä, kivespussissa tai nännin alueella. Viikon parin kuluessa voi alkaa ilmaantua esimerkiksi flunssan kaltaisia oireita ja vaeltavia nivelkipuja, ellei lääkehoitoa ole aloitettu heti.
Erythema migransin lisäksi puremakohtaan voi ilmaantua heti pureman jälkeen punoitusta, jonka voi aiheuttaa esimerkiksi ihoon jäänyt imukärsän palanen. Haittaa siitä ei välttämättä ole, joskin paukama ja kutina voivat kestää pitkään.
Lääkäri tekee diagnoosin taustatietojen ja tutkimuksen perusteella. Jos on aihetta epäillä, että bakteeri on levinnyt iholta, se pyritään toteamaan verinäytteestä tai selkäydinnestenäytteestä. Vasta-aineita on todettavissa vasta noin kolmen viikon kuluttua tartunnasta, joten niiden määrittäminen ei siten auta varhaisvaiheessa.

Myöhäisoireet

Tauti voi olla aluksi oireeton, mutta toisinaan esiintyy kuumetta ja päänsärkyä. Kuukausia myöhemmin voi kehittyä muita oireita, joista tavallisimpia ovat neurologiset oireet, kuten kasvohalvaus, aivokalvon-, hermojuuri- tai vastaava aivotulehdus sekä pareesit eli lievät halvaukset. Keskus­her­moston borre­lioosia kutsutaan neuroborrelioosiksi. Yleisin neurologinen oire on kasvohermohalvaus. Erityisesti lapsilla kasvohermohalvauksen syy on useimmiten borrelioosi. Hermosto-oireiden eräänä tunnettuna syynä ovat bakteerimyrkkyjen aiheuttamat soluvauriot. Neuroborrelioosia epäil­täessä voidaan tutkia selkäy­din­nes­te­näyte. Selkäydinnesteen ja see­rumin vas­ta-aineista määritetään aivokalvojen sisäisen vasta-ai­ne­tuo­tannon in­deksi, jonka suuren­tunut ar­vo vah­vistaa neuro­bor­re­lioosin mikro­bio­lo­gisen diag­noosin. Keskus­her­mos­to-oi­reiden alku­vai­heessa selkäy­din­nes­teestä saattaa löy­tyä borrelian nukleii­ni­happoa, vaik­ka vasta-ai­ne­tasot ei­vät vie­lä ole eh­tineet nous­ta.
Myös paikkaa vaihtelevat nivel- ja lihaskivut ovat tyypillisiä taudin leviämisvaiheelle. Raa­joissa tai varta­lolla voi tun­tua re­piviä, polt­tavia ki­puja ja iholla tunnot­to­muutta tai lisään­ty­nyttä tunto­herk­kyyttä, jot­ka voi­vat vii­tata borre­lioosin aiheut­tamaan menin­go­ra­di­ku­liittiin (Ban­warthin oireyh­tymä). Ki­vut voi­vat ol­la eri­tyisen voimak­kaita yöl­lä.
Lisäksi kroonistunut borrelioosi voi aiheuttaa niveltulehduksia, väsymystä ja pitkäaikaisia surkastuttavia ihotulehduksia. Sydänoireisiin voi kuulua alle 10 prosentilla sydäntulehdus eli kardiitti ja eteis­kam­mio­joh­tu­misen häi­riö. Sil­män side­kal­von­tu­lehdus eli konjunk­ti­viitti tai sil­män si­säosien tu­lehdus eli uveiitti ovat mahdollisia mutta harvi­naisia.
Borreliabakteeri on läheistä sukua kuppabakteerille, minkä vuoksi borrelioosin ja kupan oireissa ja taudinkuvissa voi olla yhteisiä piirteitä, varsinkin taudin edettyä myöhäiseen vaiheeseen.

Ennaltaehkäisy

Borrelioosiin ei ole rokotetta. Yhdysvalloissa oli aiemmin LYMErix-niminen rokote sikäläistä tautikantaa vastaan, mutta rokote vedettiin markkinoilta vuonna 2002 sivuvaikutusten takia. Useita rokotustutkimuksia on käynnissä, mutta uuden rokotteen käyttöön saamista joudutaan odottelemaan vielä vuosia. Ainakin yksi rokote on antanut hyvän vasteen kliinisissä teisteissä, ja suomalaisen asiantuntijan mukaan seuranta vaatii useita vuosia.
Punkkialueilla oleskeltaessa on syytä päivittäin tehdä kaikille perheenjäsenille, kotieläimet mukaan lukien, punkkitarkastus.
Borrelioosia voi ehkäistä käyttämällä pitkien housujen ja kumisaappaiden tai lahkeiden päälle vedettyjen sukkien yhdistelmää kasvillisuuden peittämillä alueilla liikuttaessa. Liukaspintaiset vaatteet vähentävät lisäksi puutiaisten tarttumista vaatteisiin, joita pitkin ne voivat edetä iholle. Esimerkiksi metsästäjät ovat käyttäneet jo pitkään sukkahousuja puutiaissuojana maissa, joissa on paljon borreliaa kantavia puutiaisia. Vaaleat vaatteet helpottavat niillä mahdollisesti liikkuvien puutiaisten havaitsemista. Lemmikkejä ei pitäisi ottaa sänkyyn nukkumaan, koska puutiainen saattaa siirtyä lemmikistä ihmiseen.
Suomessa myydään myös puutiaisten karkottamiseen tarkoitettuja aineita, joita käytettäessä on huomioitava, että niiden antama suojavaikutus ei ole täydellinen eikä kestä koko päivää.

Hoito

Jos puutiainen on päässyt kiinnittymään ihoon, se poistetaan heti punkkipinseteillä, tavallisilla pinseteillä tai pinsettien puuttuessa kynsillä. Puutiaisesta tartutaan kiinni mahdollisimman läheltä ihoa, ja se vedetään hitaasti pois. Rasvalla tai hyönteismyrkyllä sitä ei pidä yrittää poistaa. Puremakohta puhdistetaan.
Alkuvaiheessa borrelioosia voidaan hoitaa tehokkaasti 2−3 viikon antibioottikuurilla, kuten tetrasykliinillä tai amoksisilliinillä. Amoksisilliinille vaihtoehtoisina antibiootteina on aikuisilla doksisykliini ja lapsilla doksisykliini, asitromysiini tai kefuroksiimiaksetiili. Lääkekuuri aloitetaan mahdollisimman pian ihonmuutoksen toteamisen jälkeen, jottei bakteeri ehdi levitä verenkierron välityksellä. Jos borrelia kuitenkin pääsee verenkierron välityksellä muualle elimistöön, hoitona on suonensisäinen antibioottikuuri.
Le­vinneen borre­lioosin hoi­to ei ole Suo­messa vakiin­tu­nutta, ja lääkäreillä on siitä erilaisia näkemyksiä. Monissa maissa on krooniselle borrelioosille diagnoosi, Suomessa ei.
Yhdysvaltalaisen Northeastern-yliopiston vuonna 2015 tehdyssä tutkimuksessa on havaittu, että Borrelia burgdorferista esiintyy antibiootteja sietäviä, horrostavia lepomuotoja. Todennäköisesti lepomuodon minimaalinen aineenvaihdunta suojaa sitä antibiooteilta. Borrelian vastustuskyky antibiooteille ei siis perustu geenimuutoksiin, kuten esimerkiksi MRSA-sairaalabakteereilla. On saatu viitteitä siitä, että antibioottien annostelu niin sanottuna pulssiannosteluna voi olla tehokas hoitomuoto, kun taas yksittäisen antibioottikuurin hyöty myöhäisvaiheen Borrelia burgdorferia vastaan voi olla olematon.