google/wiki40b huggingface dataset:
Seljakämmekkä

Ulkonäkö ja koko

Tanakkavartinen seljakämmekkä kasvaa 20–30 korkeaksi. Lehdet sijaitsevat varren tyviosassa ja niitä on 3–4 kappaletta, ylempänä varressa on lisäksi muutama pieni ylälehti. Lehdet ovat 5–10 cm pitkiä, täplättömiä, kapean vastapuikeita ja tylppiä. Kukkia seljakämmekällä on kahden värisiä. Toisissa yksilöissä kukka on kellanvalkoinen ja toisissa purppuranpunainen. Punaisten kukkien huuli on keskeltä kellanvalkoinen ja täplikäs. Kukan kannus on sikiäimen pituinen. Seljakämmekkä kukkii touko-kesäkuussa. Seljakämmekällä on kesäaikaan kaksi juurimukulaa: tumma edellisvuotinen ja vaalea tämänvuotinen. Nämä toisiinsa kietoutuneet mukulat tai ehkä kasvin kaksiväriset kukat ovat antaneet seljakämmekälle sen ruotsinkielisen nimen Adam och Eva.
Seljakämmekän tuoksu muistuttaa omenan tai mustaseljan kukkien tuoksua. Seljakämmekkä on pölytykseltään hyönteispölytteinen huijaten hyönteisiä, sillä seljakämmekän kukissa ei ole mettä. Yleisimmät pölyttäjät kukissa ovat kimalaiskuningattaret, jotka vierailevat kukissa pääasiassa kukinnan alkuvaiheessa kunnes oppivat välttämään medettömiä kukkia.

Levinneisyys

Seljakämmekkää tavataan lähes koko Manner-Euroopassa Ukrainasta ja Baltiasta länteen sekä Mustanmeren ympäristössä, Kaukasuksella ja Kaspianmeren eteläpuolella. Esiintyminen on kuitenkin laikuttaista. Pohjoisessa levinneisyysalue ulottuu Etelä-Norjaan, Keski-Ruotsiin ja Etelä-Suomeen.
Suomessa seljakämmekkää tavataan pääasiassa Ahvenanmaalla. Houtskarissa se on erityisen runsas, esimerkiksi Arkipelagia-seuran inventoinneissa v. 1995 yli 10 000 yksilöä löytyi juuri sieltä, kun maakunnan kokonaismääräksi saatiin 12 664 yksilöä (näistä ei-kukkivia 3 701). Punainen värimuoto on yleisempi kuin keltainen: Arkipelagia-seuran laskennoissa punaisia löytyi 7 197 ja keltaisia 3 701.
Laji on ollut yleinen myös Manner-Suomen puolella Turun saaristossa, mutta kadonnut siellä useimmilta kasvupaikoiltaan. Muutamaa poikkeusta lukuun ottamatta lajin kasvupaikat Suomessa sijaitsevat rannikkovyöhykkeellä.

Elinympäristö

Seljakämmekkä kasvaa Suomessa kuivahkoilla niityillä ja pientareilla sekä lehtoniityillä. Etelämpänä Pohjoismaissa se kasvaa myös laitumilla, nummilla ja rannikoiden kallioilla. Muualla Euroopassa kasvupaikkoja ovat lisäksi avoimet metsät ja vuoristoniityt. Etelä-Euroopassa seljakämmekkää tavataan vuoristoissa 2600 metrin korkeudelle. Laji on Pohjoismaissa kalkinsuosija tai -vaatija, muualla se voi kasvaa myös vähän happamalla maaperällä.

Uhanalaisuus ja suojelu

Seljakämmekkä on luokiteltu maailmanlaajuisesti elinvoimaiseksi ja Suomessa silmälläpidettäväksi lajiksi. Kasvi ja sen elinympäristöt ovat alttiita ihmisen toiminnalle kuten maatalouden maankäytölle, kaupungistumiselle, matkailulle, kuivatukselle, tallaamiselle ja keräilylle. Suomessa seljakämmekän kasvupaikkoja uhkaavat lähinnä niittyjen umpeenkasvu sekä laiton keräily. Laji on rauhoitettu kokonaan Manner-Suomessa. Ahvenanmaalla seljakämmekän kaivaminen maasta ilman maakuntahallituksen lupaa on kiellettyä.
Via Aemilia

Via Aemilia oli roomalainen tie, joka kulki Ariminumista (nykyinen Rimini) Adrianmeren rannalla Placentiaan (nykyinen Piacenza) Padus- eli Pojoen varrella. Se valmistui vuonna 187 eaa. Ariminumista Roomaan johti 33 vuotta aikaisemmin valmistunut Via Flaminia.
Ekstaasi (elokuva)

Vastaanotto

Helsingin Sanomien Mikael Fräntin mielestä Ekstaasi on suljettu uskonnollinen draama, josta ei tiedä onko se kriittinen allegoria fundamentalismista vai naiivi yritys todistaa uskoontulosta. Hänestä epävarma esikoisohjaus ei tee Ekstaasista onnistunutta uskonnollista elokuvaa, jollaisen tekeminen melkein vaatisi Robert Bressonia. Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano luonnehti Tolkinin esikoisohjausta erikoiseksi, provosoivaksi ja intohimoiseksi. Hän antoi elokuvalle kolme tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”hyvä”.
The New York Timesin kriitikot valitsivat Ekstaasin vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Leila ja Majnun

Leila ja Majnun (farsiksi ليلى ومجنون) Lejli ja Madjnun tai arabiaksi (مجنون ليلى) Majnun lajla  tai (قيس و ليلى) Qays ja Lajla, on klassinen traaginen länsiaasialainen rakkaustarina. Alkuperäinen versio tunnetaan 600-luvulta arabiankielisestä kirjallisuudesta, persiankielisen kirjoitti Nizami 1100-luvulla. Se on arabi- ja Lähi-idän maissa yhtä tunnettu teos kuin Romeo ja Julia länsimaissa. Tarinasta on nykyisin monia eri versioita ja se perustuu tositarinaan.
Lasse Erjamo

Lasse Erjamo (s. 5. elokuuta 1976 Suolahti) on suomalainen muusikko ja laulaja. 
Hänet tunnetaan parhaiten esiintymisestään taiteilijanimellä Arto Muna vuosituhannen vaihteessa yhtyeessä Arto Muna ja Millennium. 
Lisäksi Erjamo on toiminut laulusolistina muun muassa Deadbabes-yhtyeessä. Hän on myös säveltänyt musiikkia eri artisteille, kuten Idols-kilpailussa menestyneelle Wellu Rowaltzille. Tämän lisäksi hän on laulanut Billion Dollar Babies -yhtyeessä, joka on Alice Cooperin tribuuttiyhtye.
Ginger ale

Ginger ale tai ginger beer, suomeksi inkiväärijuoma tai inkivääriolut, on inkiväärillä maustettu, sokerivärillä ruskeasävyiseksi värjätty ja keinotekoisesti hiilihapotettu alkoholiton virvoitusjuoma. Sitä voidaan nauttia sellaisenaan tai mikserinä erilaisissa drinkeissä. Se makeutetaan yleensä sokerilla, mutta myös sokerittomia vaihtoehtoja on saatavilla. Suomessa inkivääriolutta myydään ruokakaupoissa ja Alkon liikkeissä.
Inkiväärin lisäksi juoman mausteina voidaan käyttää limettiä, minttua, sitruunaruohoa ja korianteria. Inkiväärin maku voidaan saada aidosta inkiväärijuuresta, inkivääriuutteista, keinotekoisista aromivalmisteista tai näiden yhdistelmistä. Ginger ale -nimiset juomat ovat yleensä miedomman makuisia kuin ginger beer -nimellä myydyt. Joissakin valmisteissa mausteisuus on pistävän vahvaa.
Erilaiset inkiväärijuomat ovat suosituimpia Yhdysvalloissa, Australiassa, Irlannissa ja Englannissa, jossa niitä tiedetään valmistetun jo 1700-luvulla. Myös suuressa inkiväärin tuottajamaassa Jamaikassa inkiväärioluet ovat suosittuja.
Suomessa inkivääriolut opittiin tuntemaan 1960-luvulta alkaen Enid Blytonin seikkailukirjojen suomennoksista. Olut lasten juomana tuntui tuolloin oudolta ajatukselta, sillä ginger alea ei Suomessa vielä juuri tunnettu ravintoloiden ja alkoholibaarien ulkopuolella. Tutummaksi ginger ale alkoi tulla vasta 1970-luvun keskivaiheilla, jolloin  Sinebrychoffin Porin-tehdas ryhtyi Canada Dry -merkin sopimusvalmistajaksi, tuotteina ginger alen lisäksi tonic-vesi, vichy-vesi ja bitter lemon.
Utah Jazz

Historia

Vuonna 1974 perustettiin New Orleansiin NBA:n silloinen 18. joukkue nimeltään New Orleans Jazz. Joukkueen historian ensimmäinen pelaaja oli Pete Maravich. Jazzin ensimmäinen kausi olisi voinut sujua paremminkin, se voitti 82 pelistään vain 23. Joukkueen paras pistemies oli odotetusti Maravich. Seuraavina vuosina Jazz paransi tasaisesti otteitaan, mutta surkean (vain 26 voittoa/82 ottelua) kauden 1978–1979 jälkeen Jazz myytiin New Orleansista Utahin osavaltioon, Salt Lake Cityn kaupunkiin.
Jazzin elämä uudessa ympäristössä ei alkanut paljon paremmin kuin se oli päättynyt New Orleansissa, voittoja tuli vain kaksi enemmän kuin edelliskaudella. Seuraavillakin kausilla Jazz oli liigan huonoimpia seuroja. Mutta vihdoin, kaudella 1983–1984, utahilaiset selvisivät ensimmäistä kertaa seuran historiassa pudotuspeleihin. Ensimmäisellä kierroksella Jazz pudotti Denver Nuggetsin jatkosta, mutta hävisi seuraavana Phoenix Sunsille. Vuodesta 1984 muistiin jää pelintekijälegenda John Stocktonin varaaminen numerolla 16 kesän varaustilanteessa. Seuraavana kesänä Jazz varasi miehen nimeltä Karl Malone varausnumerolla 13.

Malonen ja Stocktonin johtama kulta-aika

Kaudella 1986–1987 Utah myi joukkueensa pitkäaikaisen tähtipelaajan Adrian Dantleyn Detroit Pistonsiin. Mutta kaksi uutta tähteä oli jo syttymässä, John Stockton ja Karl "the Mailman" Malone. 1980-luvun lopussa kaksikko alkoi saada koripalloilevan maailman huomiota itseensä enenevässä määrin. Kaudella 1993–1994 Jazz eteni jo konferenssifinaaliin, mutta sen materiaali ei ollut tarpeeksi leveä, jotta se olisi voinut taistella mestaruudesta. Finaalipaikan Jazz saavutti lopulta vuonna 1997, mutta edes Malone, Stockton, Bryon Russell ja Greg Ostertag eivät pystyneet pysäyttämään Chicago Bullsia ja Michael Jordania. Seuraavalla kaudella Jazz esitti vielä kerran jo ikääntyvällä joukkueella loistokoripalloa ja Jazz eteni jälleen finaaliin, jälleen Chicagoa vastaan. Kuudes finaali oli järkyttävä Jazzin kannattajille. Utah johti peliä kolmella pisteellä viimeisellä minuutilla. Sitten tuli Michael Jordan, teki kaksi koria, joista pelin ja mestaruuden ratkaisseen vain viisi sekuntia ennen ottelun loppua. Vuonna 1999 Jazz putosi konferenssifinaaleissa ja vuosituhannen viimeinen kausi päättyi jo toisella kierroksella. Malonen ja Stocktonin aika oli lopussa.

2000-luku, Jazzin uudet ratkaisijat

Malone ja Stockton jatkoivat Jazzissa aina kauteen 2002–2003 asti mutta aika oli jo ajanut kaksikon ohi. Kauden jälkeen Stockton lopetti uransa ja Malone lähti hakemaan mestaruutta Los Angeles Lakersin unelmajoukkueesta. Jazzin uuden tulemisen tukipilareina pidettiin venäläistä Andrei Kirilenkoa, turkkilaista Mehmet Okuria ja yhdysvaltalaista Carlos Boozeria. Jazz on 2000-luvulla päässyt konferenssifinaaleihin vain kerran, kaudella 2006–2007, jolloin joukkueessa pelasivat Kirilenkon, Okurin ja Boozerin lisäksi muun muassa Deron Williams sekä vain yhden kauden joukkueessa viettänyt Derek Fisher.
Baozi

Baozi on kiinalainen höyrytetty ja täytetty, leivän tai pullan tapainen ruokalaji. Ulkonäöllisesti se muistuttaa perinteistä kiinalaista mantouta. Se voidaan täyttää lihalla ja/tai vihanneksilla, ja se voidaan syödä millä aterialla tahansa.
Legendan mukaan baozi oli strategikko Zhuge Liangin kehittämä.
Espanjankärpänen

Ulkonäkö ja koko

Espanjankärpänen on metallinhohtoinen ja kullanvihreä kovakuoriainen, joka näyttää hieman sylkikuoriaisilta. Sillä on hoikka ja pehmytkuorinen, 12–22 millimetriä pitkä ruumis ja pitkät peitin- ja lenninsiivet sekä tuntosarvet. Muiden toukohärkien tapaan se erittää ärsytettynä nivelistään myrkyllistä kantaridiinia (C₁₀H₁₂O₄).

Levinneisyys ja elinympäristö

Espanjankärpänen elää Euraasiassa laajalla vyöhykkeellä, joka ulottuu Välimeren alueelta Keski-Aasiaan ja aina Siperiaan asti. Euroopassa sitä tavataan Etelä-Ruotsia myöten, ei kuitenkaan Suomessa. Parhaiten se viihtyy pensasaroilla ja metsissä.

Lisääntyminen

Espanjankärpänen kehittyy aikuiseksi hypermetamorfoosiksi kutsutun täydellisen muodonvaihdoksen kautta. Naaras laskee munansa lähelle muurarimehiläisten pesän sisäänkäyntiä. Munista kuoriutuu hyvin aktiivisia triunguliinitoukkia, jotka tunkeutuvat pesään vahvojen leukojensa avulla ja syövät ravinnokseen mehiläisten toukkia. Toukat käyvät läpi useita passiivisempia kehitysvaiheita ennen kuin niistä lopulta tulee aikuisia.

Ravinto

Täysikasvuiset espanjankärpäset käyttävät ravinnokseen puiden lehtiä, toisin kuin mehiläisen toukkia saalistavat triunguliinitoukat. Ne suosivat erityisesti saarnien, syreenien, likustereiden ja valkosalavien lehtiä.

Käyttö

Espanjankärpäsen peitinsiivistä jauhettu pulveri tunnettiin seksuaalisen halun herättäjänä jo antiikin aikoina, ellei aiemminkin. Sen uskottiin sisäisesti nautittuna aiheuttavan paikallista verentungosta ja lisäävän siten miesten potenssia.
Espanjankärpäsillä hoidettiin pitkään myös päänsärkyä, kuumetiloja, reumatismista johtuvaa hammassärkyä, lonkkasärkyä sekä vuotavia silmiä ja korvia. Vielä 1900-luvulla niistä valmistettiin vetolaastareita, joita käytettiin ”vetämään” vaivoja potilaan elimistöstä ihon pinnalle rakkuloiksi. Vaivan aiheuttajien nimittäin uskottiin siirtyvän rakkulan sisälle kertyvään nesteeseen ja poistuvan kehosta rakkulan puhjettua. Todellisuudessa laastarin näennäinen hoitava vaikutus perustui sen sisältämän kantaridiinin kykyyn laajentaa pintaverisuonia ja lievittää siten kipua.
Judon maailmanmestaruuskilpailut 2018

Judon maailmanmestaruuskilpailut 2018 käydään National Gymnastics Arenalla Azerbaidžanin Bakussa 20.–27. syyskuuta 2018. Kilpailujen ohjelmassa on seitsemän painoluokkaa miehille ja naisille sekä yhteinen joukkuekilpailu.

Mitalistit

Lähteet: IJF, Judoinside
Vladimir Makanin

Vladimir Semjonovitš Makanin (ven. Владимир Семёнович Маканин; 13. maaliskuuta 1937 Orsk – 1. marraskuuta 2017 Krasnyi) oli venäläinen kirjailija ja Venäjän kirjailijaliiton jäsen. Hän kirjoitti runoja, romaaneja ja novelleja. Makanin edusti realistista tyylisuuntaa, ja hänen erikoistaitonsa oli jokapäiväisten elämänkokemusten kuvaaminen ja niiden henkilölle aiheuttaman psykologisen vaikutuksen tutkiminen. 
Nuoruudessaan Makanin työskenteli Moskovan valtiollisesta yliopistosta valmistumisensa jälkeen matemaatikkona armeijan aselaboratoriossa. 1970-luvulla hän alkoi niittää mainetta kirjailijana. Hänen kirjoituksiaan alkoi kuitenkin ilmestyä merkittävissä kirjallisuuslehdissä vasta Leonid Brežnevin kuoltua.
Vuonna 1993 Makaninille myönnettiin Venäjän Booker-palkinto teoksesta Stol, pokrytyi suknom i s grafinom v seredine (ven. Стол, покрытый сукном и с графином в середине).
Ethnologue

Ethnologue: Languages of the World on SIL Internationalin teos, joka sisältää tietoja maailman kielistä. Siitä julkaistaan muutaman vuoden välein uusi painos, jonka tiivistetty versio on ollut luettavissa myös Internetissä. Seitsemännestätoista painoksesta alkaen online-versio on ollut ensisijainen ja vuosittain päivitettävä.
Ethnologuen 19. painos sisältää tiedot 7 097 elävästä kielestä. Annettaviin tietoihin kuuluvat muun muassa puhujamäärä, alueellinen sijoittuminen, murteet ja siteet muihin kieliin. Se on maailman laajin luettelo kielistä. Tiedot joistakin kielistä ovat kuitenkin melko vanhentuneita. Kieleksi määrittäminen riippuu sosiolingvistisistä tekijöistä. Ethnologuessa jokaisella kielellä on yksilöllinen kolmikirjaiminen SIL-koodi.
Muuttohaluton poikamies

Juoni

Elokuva kertoo kolmekymppisestä naistenkaatajasta, Trippistä (Matthew McConaughey), joka asuu vielä vanhempiensa (Kathy Bates ja Terry Bradshaw) luona. Vanhemmat haluavat poikansa muuttavan pois kotoa, millä keinolla hyvänsä. Niinpä he palkkaavat alaan erikoistuneen naisen, Paulan (Sarah Jessica Parker), hoitamaan homman. Tarkoituksena on, että Tripp rakastuisi Paulaan, ja muuttaisi pois kotoa. Suunnitelma ei mene kuitenkaan toivotulla tavalla, sillä periaatteestaan huolimatta Paula rakastuu Trippiin.
Sergei In-Fa-Lin

Sergei "Sigge" In-Fa-Lin (s. 3. kesäkuuta 1966) on venäläinen jääpallon pelaaja, pelipaikaltaan keskikenttämies, sekä valmentaja. Hän on pelannut viime vuodet Ruotsissa Vetlanda BK:n joukkueessa.
In-Fa-Lin aloitti uransa kaudella 1983/1984 Uralski Trubnikissa, mistä hän siirtyi seuraavaksi kaudeksi SKA Sverdlovskiin ja pelasi joukkueessa aina vuoteen 1993 saakka. Sverdlovskissa, joka nykyään tunnetaan nimellä Jekaterinburg, hän voitti vuonna 1990 Neuvostoliiton mestaruus -pronssia. Kaudella 1992/1993 hän siirtyi Nässjö IF:n joukkueeseen ja heti seuraavaksi kaudeksi IFK Motalaan, missä vietti kahden kauden ajan. 1997 hän pelasi MM-hopeaa saavuttaneessa Venäjän maajoukkueessa Ruotsin MM-turnauksessa. Kauden 1998/1999 hän pelasi Stångebrossa ja kauden 1999/2000 Edsbyns IF:ssä, minkä jälkeen siirtyi nykyiseen seuraansa Vetlandaan. Venäjän maajoukkueessa hän on pelannut 30 ottelua. Sittemmin hän on toiminut Vetlandan kakkosvalmentajana.
Sergei In-Fa-Linin poika Denis In-Fa-Lin on myös huipputason jääpalloilija, joka on pelannut Kazakstanin maajoukkueessa.
Venäjän Aika

Venäjän Aika on Oy Novomedia Ltd:n julkaisema, neljä kertaa vuodessa ilmestyvä, Venäjän asioihin erikoistunut aikakauslehti.
Lehden päätoimittaja on Aleksander Borodavkin ja sen yhteistyökumppani on Suomi-Venäjä-Seura.
Žemaitijan kansallispuisto

Žemaitijan kansallispuisto (liett. Žemaitijos nacionalinis parkas) on kansallispuisto Liettuan luoteisosassa Telšiain läänissä, erityisesti Plungėn kunnallispiirissä. Tämä pinta-alaltaan 219,03 (217,20) neliökilometrin suuruinen kansallispuisto perustettiin vuonna 1991. Puiston tarkoituksena on alueen metsä- ja järviekosysteemin samoin kuin kulttuuriperinnön suojelu.
Puiston keskellä sijaitsee runsaan 12 km² laajuinen Plateliai-järvi. Alueella asuu noin 3 500 henkeä.
Puistoalueen nähtävyyksiin kuuluu muun muassa Kylmän sodan museo Plungėn kunnallispiirin Plokštinėssä. Alueen ohjussiiloissa säilytettiin kylmän sodan vuosina 1962-1978 muun muassa neljää keskipitkän kantaman ohjusta mallia R-12 Dvina (SS-4).
Naildown

Naildown on suomalainen melodista death metallia soittava yhtye, joka perustettiin vuonna 2003 nimellä Acid Universe.
Staarostina

Staarostina (ven. Старостино, Starostino) oli inkeriläinen kylä entisessä Järvisaaren luterilaisessa seurakunnassa Inkerissä.  Kylän paikka sijatsee nykyään Leningradin alueen Tusinan piirissä Venäjällä.
Staarostina sijaitsi Staarostinanjärvestä luoteeseen. Suomalaiset asettuivat kylään 1600-luvulla, mutta se sai uudet asukkaat 1700-luvulla. Kylä ilmestyy venäläisille kartoille vuonna 1770. Vuonna 1838 Staarostinassa asui 86 ihmistä (45 miestä, 41 naista), vuonna 1862 taloja oli 17 ja asukkaita 120 (miehiä 59, naisia 61). Vuonna 1926 kylässä oli 62 taloa ja 315 asukasta, joista 311 inkeriläisiä. Kylän sanotaan olleen keskivarakas. 
Mujan kylän läheisyyden takia kylissä oli yhteinen suomenkielinen koulu (rakennettiin vuonna 1896 Myllymäellä kylien välille), kirjasto (avattiin vuonna 1908 koulussa) ja osuuskauppa (perustettiin v. 1913). Kylässä toimi laulukuoro, joka esiintyi myös kanteleiden säestyksellä.
Staarostinan suvuista vanhin lienee ollut Adel, joka mainitaan vielä 1690-luvulla Ruotsin henkikirjoissa (Matz Adell). Muiden isäntien sukunimet 1900-luvun alussa: Huittari, Mustonen, Rampanen, Siippalainen, Vainonen.
Toisen maailmansodan aikana kylä oli miehitetty saksalaisjoukoilla. Inkeriläisiä oli viety vuosina 1943-1944 Viron kautta Suomeen.  Sodan jälkeen osa niistä jäi Suomeen, jotkut pakenivat Ruotsiin. Neuvostoliittoon palanneet eivät vastoin lupauksia päässeet kotikylälle, vaan heidät karkotettiin eri puolille Venäjää. Entinen kylän alue osittain kuuluu nyt Mujaan.
Hurricane (elokuva)

Juoni

Mestarinyrkkeilijä Rubin ”Hurricane” Carter saavuttaa uransa huipun kehässä ja on pääsemässä ottelemaan välisarjan maailmanmestaruudesta. Muutama kuukausi ennen ottelua kaksi mustaihoista miestä tappaa kolme valkoista ihmistä eräässä kapakassa. Samaan aikaan poliisi löytää lähistöllä olevan Rubinin ja tämän ystävän Artisin. He joutuvat oikeuteen ja valkoihoisista koostuva valamiehistö langettaa molemmille kolme elinkautista. Syytön Rubin aloittaa kamppailun oikeuden puolesta.
Otello (Verdi)

Tapahtumapaikka ja -aika

Satamakaupunki Kyproksen saarella, 1400-luvun loppu.
Shaul Mofaz

Shaul Mofaz (hepreaksi ‏שאול מופז‎‎, s. 4. marraskuuta 1948 Iran) on israelilainen poliitikko, liikenneministeri 2006–2009. Hän on ollut Israelin puolustusvoimien komentaja vuosina 1998–2002. Puolustusministeriksi hänet nimitettiin Ariel Sharonin hallitukseen 2002 ja liikenneministeriksi Ehud Olmertin hallitukseen 2006. Hän on ollut varapääministeri ja apulaispääministeri.
Mofaz ilmoitti jäävänsä tauolle politiikasta hävittyään syyskuussa 2008 Kadiman puheenjohtajaäänestyksen Tzipi Livnille. mutta on kuitenkin ollut knessetin jäsen vuoteen 2015 ja ministerinäkin. Hänet valittiin puolueen puheenjohtajaksi Livnin jälkeen 2012.
Petri Lairikko

Petri Johannes Lairikko (s. 1. syyskuuta 1965 Kisko) on suomalainen näyttelijä, teatteriohjaaja ja teatterinjohtaja, joka työskentelee tuottajana ja ohjaajana Suomen musiikkiteatterissa.
Varsinais-Suomessa syntynyt Lairikko muutti yhdeksänvuotiaana perheensä mukana Harjavaltaan, jossa hän aloitti teatteriharrastuksen opettajanaan toimineen näyttelijä Antti Virmavirran äidin vetämässä näytelmäkerhossa. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi Harjavallan lukiosta Lairikko valmistui näyttelijäksi Tampereen yliopiston näyttelijäntyön laitokselta. Hänen ensimmäinen kiinnityksensä oli Turun kaupunginteatterissa, josta Lairikko lähti opiskelemaan teatteriohjaajaksi Teatterikorkeakouluun. Hän on toiminut teatterinjohtajana Salon Teatterissa, Valkeakosken kaupunginteatterissa, Seinäjoen kaupunginteatterissa sekä Musiikkiteatteri Palatsissa. Lairikko on tehnyt myös lukuisia vierailuohjauksia ympäri Suomea sekä näytellyt useissa televisiosarjoissa.
Rintamaelämää (kirja)

Julkaiseminen

Teos ilmestyi vuonna 1979  Tammen kustantamana, perustuen Unio Hiitosen sota-aikana ottamien valokuvien näyttelyyn Rintamaelämän arkipäivää, joka pidettiin saman vuoden alussa Suomen valokuvataiteen museossa. Hiitonen valokuvasi Zeiss Ikonta -kamerallaan talvisodassa, jatkosodassa ja Lapin sodassa kaikkiaan 1 168 otosta. Luvan valokuvaamiseen hän sai kuitenkin vasta vuoden 1943 alusta 18. divisioonan esikunnasta. Teokseen hän valitsi valokuvia, joissa on "rintamamiesten päivittäinen arkinen elämä ilman sodan inhimillisesti järkyttävien kauheuksien korostamista".

Sisältö

Kirjassa on Unio Hiitosen esipuhe lukijalle, valokuvat on ryhmitelty talvi- (ss. 7-16), jatko- (ss. 17-138) ja Lapin sodan (ss. 139-159) kuviin, nimiöaukeamalla on lisäksi yksi kuva. Kuviin on liitetty teksti, jossa todetaan kuvan ottamisaika ja -paikka, samoin kuin saatetaan mainita henkilöitä nimiltä ja yksityiskohtia aseista, varusteista ja kuvaan liittyvästä toiminnasta, kuten esimerkiksi tykeistä, joilla Hiitosen patteri ampui talvisodan viimeiset laukaukset 13. maaliskuuta 1940 kello 10.58, kaksi minuuttia ennen aselevon alkamista. Kaikki teoksen kuvat ovat mustavalkoisia.

Talvisodan kuvat

Ensimmäinen talvisodan kuva on Unio Hiitosesta itsestään, vielä Helsingissä 8. joulukuuta 1939. Talvisodasta teoksessa on yhteensä vain 15 kuvaa, viimeinen niistä on kotiutuksesta Utissa 14. heinäkuuta 1940.

Jatkosodan kuvat

Suurin osa valokuvista on jatkosodan ajalta, niitä on lähes kaksi ja puolisataa. Ensimmäinen kuva on Joutsenon Suokumaalta 23. heinäkuuta 1941 ja viimeinen "jatkosodan  viimeiseksi muistokuvaksi" merkitty Koirinojalta 4. syyskuuta 1944. Valokuvia teoksessa on paitsi rintamamiehistä tavallisissa toimissaan ja pontikan keitossakin, myös muun muassa sotavangeista, desanteista, lotista, evakoista ja tunnetuista paikoista kuten Ilja Repinin huvilasta ja hautapaikasta Kuokkalassa. Kotirintaman kuvia jatkosodan ajalta teoksessa ei ole juuri lainkaan ja vain muutamassa kuvassa kuten Mäkriällä kesällä 1943 (ss. 85-87) ja keväällä 1944 (ss. 112-113) sekä Vitelessä kesäkuussa 1944 (s. 133) on esillä siviiliväestöä. Myöskään suomalaisten järjestämän siviilihallinnon kuvia ei juuri ole, poikkeuksena Aunuslinnassa itsenäisyyspäivänä 1943 otettu valokuva (s. 106). Unio Hiitonen esiintyy sen sijaan itse varsin monessa kuvassa.

Lapin sodan kuvat

Lapin sodasta tai "Lapin saksalaissodasta", kuten Hiitonen sitä nimittää, teoksessa on 41 kuvaa. Ensimmäinen kuva on otettu heti 5. syyskuuta 1944 Välimäellä ja viimeinen taas Helsingissä 12. marraskuuta 1944 "läksiäiskorvikkeella erojaistunnelmissa ravintola Fenniassa". Limingassa, Oulussa, Kiimingissä,  Haukiputaalla, Iissä ja Simossa otetut valokuvat edeltävät varsinaisten taistelujen aikana Kemissä, Torniossa ja Tervolassa otettuja kuvia.
Walther P38

Walther P38 -pistooli on Saksan Wehrmachtin palveluspistooliksi vuonna 1938 valittu itselataava, kaksitoimisella laukaisulla varustettu pistoolimalli. Se oli käytössä toisen maailmansodan ajan ja valittiin vuonna 1957 myös uuden sodanjälkeisen Bundeswehrin palveluspistooliksi mallinimellä P1. P38:sta poiketen P1:n runko on teräksisen sijasta alumiininen.
P 38:n vakiokaliiperi on 9mm Parabellum/Luger, mutta sitä on valmistettu myös 7.65 mm Parabellum/Luger ja .22 lr-kaliiperisina, jälkimmäistä on valmistettu myös luistin, sisäpiipun ja kaksi lipasta sisältävänä vaihtokaliiperisarjana. P38:n HP-merkkisestä (Heeres-Pistole) alkumallista on tehty myös pieni määrä .45 ACP kaliiperista mallia. Asetta valmisti Walther.
Suomen YK-joukkojen käytössä on ollut sodan jälkeen valmistettuja P1-mallisia Walthereita. Asetta valmisti Walther.