Canal du Midi

Canal du Midi on Ranskassa sijaitseva kanava, joka yhdistää Bordeaux’sta lähtevän Garonnejoen ja Välimeren. Kanavaa kutsutaan yleisesti kahden meren kanavaksi (Canal des Deux Mers) yhdessä Canal Latéral à la Garonnen kanssa.
Kanava on vuodesta 1996 lähtien kuulunut Unescon maailmanperintöluetteloon.

Historia

Viljakaupan tarpeista sai alkunsa ajatus, joka johti Euroopan vanhimman yhä käytössä olevan kanavan, Canal du Midin (Etelän kanavan) rakentamiseen. Kanava rakennettiin 1600-luvulla Ludvig XIV:n valtakaudella, vuosien 1666 ja 1681 välisenä aikana. Töiden johtajana toimi Pierre-Paul Riquet.
Canal du Midin rakentamisen taustalla vaikutti myös ajatus Atlantin ja Välimeren yhdistävästä oikopolusta, mikä poistaisi tarpeen tehdä 1600-luvun purjelaivalla kuukauden päivät kestävä merimatka Espanjan ympäri. Tämä tarkoitti sitä, että voitaisiin välttää sekä vihamieliset espanjalaiset että barbareskivaltioiden merirosvot.
Kanavan kaivaminen oli hyvin vanha ajatus. Rakentamisen aloittaminen oli kuitenkin läheisesti yhteydessä jokiliikenteen kasvuun uuden ajan alussa. Kysymys jokiliikenteestä oli tuolloin ajankohtainen ja hallitus kannusti ja tuki sen edistämistä. Jo kolmekymmentä vuotta ennen kanavan rakentamista oli suunniteltu vastaavaa projektia, jonka suunnittelu oli uskottu toimikunnalle, johon kuului jäsenenä Pierre-Paul Riquet’n isä.
Vuonna 1666 Riquet ratkaisi onnistuneesti kanavan rakentamiseen liittyvän keskeisen ongelman: Veden saamisen kanavan korkeimpaan kohtaan. Tämän johdosta Colbert myönsi luvan töiden aloittamiseen. Kanavan rakentaminen maksoi 17 miljoonaan livreä. Tästä suunnattomasta summasta kuningas Ludvig XIV maksoi 40 %, paikallinen maakunta 40 % ja Riquet itse 20 %, minkä myötä hänestä tuli kanavan omistaja.
Kuningas Ludvig XIV ei ollut määrännyt Languedocin kuninkaallista kanavaa rakennettavaksi ainoastaan helpottaakseen alueen kaupankäyntiä. Nero, Augustus, Kaarle Suuri, Ranskan Frans I, Ranskan Kaarle IX ja Ranskan Henrik IV olivat kaikki ennen Ludvig XIV:tä haaveilleet kanavan rakentamisesta. Kun Ludvig XIV:lle tarjottiin mahdollisuutta siihen, näki hän siinä mahdollisuuden jättää pysyvä merkki hallintokaudestaan. Kanavan avulla oli mahdollisuus myös käydä käsiksi Espanjan merenkäynnistä saamiin tuloihin.
Viidentoista vuoden ajan lähes 12 000 työntekijää toteutti tätä jättiurakkaa. Kanava avattiin liikenteelle 24. toukokuuta 1681 nimellä Canal Royal de Languedoc (Languedocin kuninkaallinen kanava), vuosi suunnittelijainsinöörinsä kuoleman jälkeen. Kanavan toteuttamisessa oli monia ongelmia, sekä teknisiä, mutta myös poliittisia.
Ensimmäiseksi piti saada kanavan taitekohtaan riittävässä määrin vettä. Pierre-Paul Riquet toteutti järjestelmän, jossa hän kokosi veden kanavaan ns. Mustilta vuorilta, jotka kohoavat Ranskan keskusvuoriston eteläisenä huippuna Mazamet’n kaupungin lähistöllä. Myös Saint-Férréolon järven vedet käytettiin kanavan hyväksi. Riquet ei epäröinyt rakentaa lukuisia tunneleita ja siltakanavia veden kuljettamiseksi kanavan tarpeisiin.
Kun rakennustyöt oli saatu liikkeelle, Riquet osoitti todella lujaa tahtoa töiden toteuttamiseksi. Hän oli noudattamatta jopa Colbertin ohjeita ja määräyksiä. Näin hän päättäväisesti toteutti myös Malpasin tunnelin kanavaan, vaikka kuninkaan määräys kielsi häneltä sen tekemisen.
Riquet toteutti rakennustyönsä talonpojille määrätyn suolaveron (gabelle) avulla. Riquet’n anti yhteiskunnalle ei rajoitu pelkästään kanavaan ja sen yhteydessä toteutettuihin teknisiin ratkaisuihin. Riquet oli myös ensimmäinen rakennuttaja, joka maksoi palkollisilleen kuukausipalkkaa ja järjesti sosiaaliturvan työntekijöilleen.
Kanava ei todellisuudessa täyttänyt sille asetettuja toiveita. Taloudellinen ja poliittinen konteksti muuttuivat, ja sota Espanjaa vastaa esti kanavan taloudellisen kehittämisen.