Triaskausi

Maantiede

Triaskaudella suurin osa maasta oli C:n muotoisessa jättiläismantereessa nimeltä Pangea eli Pangaia, joka tarkoittaa suomeksi ”kaikki maa”. Pangea oli niin sanottu supermanner.
Mantereen keskellä oli Tethysmeri, suuri Panthalassa-meren lahti, joka kehittyi kutistaen aikaisemman Paleotethyksen lopulta olemattomiin. Triaskauden meristä tiedetään hyvin vähän, koska niiden pohjat ovat tuhoutuneet aikojen saatossa painumalla mannerlaattojen alle. Vain harvoja mannerlaattojen puolella olevia merikerrostumia on säilynyt.
Kauden lopulla Atlantti avautui mereksi. Pangea halkeili, muttei hajonnut vielä triaskaudella. Ensimmäinen hautavajoama, joka enteili mantereen halkeamista, erotti New Jerseyn Marokosta. Koska maa oli jakautunut suureen mantereeseen ja suureen mereen, monet maa/vesi-ympäristöt olivat joko suolajärviä tai laguuneja.

Ilmasto

Uusien tietojen mukaan maapallo ainakin tropiikissa oli pitkään triaskauden alussa Smithian-Spathian-jaksolla käytännössä elinkelvottoman kuuma, maalla oli 50-60 astetta ja meressäkin jopa 40 celsiusasetta. Kuuma kausi päättyi 247 miljoonaa vuotta sitten. Kuumuus oli huipussaan 249 miljoonaa vuotta sitten.
Ilmasto oli yleensä ja laajalti kuuma ja kuiva nimenomaan Pangean sisäosissa. Sitä luonnehtivat runsaat vuodenaikavaihtelut, kuumat kesät ja kylmät talvet. Tässä mantereisessa ilmastossa oli myös voimakkaat vuorokausivaihtelut ja se oli aavikkomainen. Triaskauden Pangean ilmasto oli monsuunityyppinen ainakin tämän jättiläismantereen rannikoilla. Monsuuni-ilmastossa sateisuus vaihtelee voimakkaasti vuodenaikojen mukaan. Monsuunit lienevät kulkeneet päiväntasaajan yli.
Kauden edetessä aavikot lisääntyivät ja ilmakehän happipitoisuus väheni. Eri arvioiden mukaan ilman happipitoisuus vaihteli triaskaudella 12-16 %:n tuntumassa, joten happea oli hyvin vähän. Ilmakehän hiilidioksidipitoisuus oli korkea, noin 5 kertaa nykyistä enemmän, arvio tosin on epätarkka ja vaihtelee välillä 2-12 kertaa nykyinen ilmakehän hiilidioksidimäärä. Noin 235 miljoonaa vuotta sitten hiilidioksidia oli viisi kertaa nykyistä enemmän ja happea alle 15 %.
Triaskauden alussa merenpinta oli hyvin alhaalla. Kuivaa oli varsinkin alku- ja keskivaiheessa. Jättimanner Pangeassa oli päiväntasaajallakin aavikkoa, joka ulottui suunnilleen 45 leveysasteelle asti. Lämpimyys ja kuivuus suosi matelijoita. Kauden alkupuolella nykyistä valmiiksi lämpimämpi ilmasto lämpeni ja kuivui huomattavasti, loppupuolella viileni hieman ja kosteus lisääntyi. Ilmasto pysyi silti nykyistä kuivempana. Napa-alueet olivat lämpimiä ja kosteita, eikä niillä ollut tiettävästi jäätä.
Triaskauden keskivaiheen alussa oli lämmintä, maan keskilämpötila oli noin 230 miljoonaa vuotta sitten 19 °C. Ilmakehän hiilidioksidipitoisuus oli laskussa ja happea noin 19 %. Triaskauden lopussa viileni, mutta oli silti nykyistä lämpimämpää.

Kasvillisuus

Pääasialliset puut olivat kuivaa sietäviä käpypalmuja, neidonhiuspuita ja siemensaniaisia. Yleistyvät havupuut ovat kauden suurimpia puita. Neidonhiuspuita kasvoi keskikorkeina harvassa. Käpypalmuja oli puun pituisia ja puuta lyhyempiä. Saniaiset olivat yleisiä kuivilla puuttomilla savannityyppisillä alueilla. Kortteita kasvoi kosteammilla seuduilla. Havupuita ja käpypalmuja kasvoi paikoitellen kuivilla seuduilla ja päiväntasaajan lähellä. Etelässä Gondwanalla kasvoi korkeita siemensaniaispuita, jotka hävisivät triaskauden kuluessa käpypalmuille ja havupuille.
Käpypalmut (Cycadales) olivat kaudella tavallisia. Pohjoisessa kasvoi erityyppisiä saniaisia, jotka olivat hyvin yleisiä. Kukkakasvit lienevät esiintyneen ensi kerran, mutteivät yleistyneet kuin vasta liitukaudella.

Eläimistö

Kauden matelijat olivat pääosin aiempia kehittyneempiä arkosaureja, joiden eräs hallitseva alaryhmä olivat krokotiilin sukuiset crurotarsit. Eräässä vaiheessa yleisiä olivat myös toiseen matelijoiden kehityslinjaan kuuluvat nisäkäsmäiset matelijat, synapsidit (Synapsida), joihin kuuluivat kynodontit (Cynodontia). Tiaskaudella kehittyivät myös hirmuliskojen esi-isät, tekodontit.
Lentoliskot (pterosaurit) ilmestyivät, meriin kalaliskot. Maalla valtasivat permikauden matalilta synapsidi-matelijoilta alaa arkosaurit. Ennen ensimmäistä joukkotuhoa olivat yleisiä muun muassa krokotiilimaiset rynkosaurit ja nisäkäsmäiset kynodontit, joissa oli sekä lihansyöjiä että kasvinsyöjiä. Nämä kuolivat suuressa sukupuuttoaallossa pois. Tämän jälkeen tuli tekodontteja, jotka myös tuhoutuivat suuressa sukupuutossa.
Tunnettu varhainen triaskauden matelija oli kahdella takajalalla kävelevä Euparkeria, jonka on arveltu olleen myöhempien krokotiilin ja dinosaurusten sukuisten arkosaurien kantamuoto.
Ensimmäiset dinosaurukset ilmestyivät triaskauden lopulla noin 230-210 miljoonaa vuotta sitten, suunnilleen 15 miljoonaa vuotta ennen kauden loppua.
Varhaisimmat dinosaurukset olivat Eoraptor, Herrerasaurus, kasvinsyöjä Plateosaurus ja Riojasaurus (Riojasuchus) ja Lystrosaurus. Vanhin dinosaurus Herrerasaurus eli noin 235-225 miljoonaa vuotta sitten. Riojasuchus muistutti hieman pitkäraajaista krokotiilia. Triaskauden lihansyöjämatelijat olivat vielä melko pieniä, enimmäispituus noin neljä metriä. Kasvinsyöjät saattoivat olla noin 10 metriä pitkiä. Kaudella oli jo noin 3 m korkeita, kahdella jalalla käveleviä saalistajaliskoja kuten Coelophysis. Cynognathus käveli neljällä jalalla ja oli hieman varaania muistuttava suden kokoinen matelija. Desmatosuchuksen selässä oli luupiikkejä, se tuo mieleen jotkut Galápagossaarilla nykyään elävät muodot. Kaudella eli vanhin kaksijalkainen saalistajadinosaurus, Eoraptor, joka oli kuitenkin pienikokoinen. Samantyyppinen oli Saltopus. Kaudella eli myös Plateosaurus, kaksijalkainen kasvinsyöjädinosaurus. 
Esimerkki nisäkästä muistuttavasta matelijasta oli hieman koiramainen Massetognathus noin 205 miljoonaa vuotta sitten. Nämä neljällä jalalla kulkevat nisäkäsmäiset matelijat kuolivat sukupuuttoon dinosaurusten ilmestyessä. Toinen nisäkäsmäinen matelija Diictodon eli noin 230 miljoonaa vuotta sitten. Ensimmäiset pienet munia hautovat nisäkkäät ilmestyivät myöhäistriaksen Carnia-vaiheessa.
Ne olivat nykyisiä nisäkkäitä alkeellisempia, päästäismäisiä, ehkä yöllä eläviä. Varhaisia nisäkkäitä on löydetty Euroopasta, Kiinasta ja Etelä-Afrikasta. Näistä tunnetuin lienee rottamainen alkunisäkäs trikonodontti Megazostrodon, jolla oli hieman matelijamaiset jalat. Muita ovat Haramyoa ja varsinaisin nisäkkäisiin kuuluva pahtotheeri Kuehneotherium.
Esimerkki varhaisesta nisäkkäästä on Eozostrodon, jonka arvellaan kehittyneen nisäkäsmäisistä matelijoista (Theriodontia). Myöhäistriaskaudella eli pieniä liitäviä matelijoita. Vedessä eli hampaallisia notosaureja ja kalaliskoja. Triaskaudella ilmestyi myös lintujen edeltäjä Pseudosychis, mahdollinen Archaeopteryxin, liskolinnun edeltäjä. Triaskaudella kehittyivät myös ensimmäiset tunnetut varsinaiset sammakot (Protobatrachus).
Triaskaudella oli monia permikautisia lajeja permikauden lopun joukkotuhosta huolimatta. Esimerkiksi terapsidit, joista nisäkäsmäiset matelijat ja nisäkkäät kehittyivät, saivat alkunsa jo permikaudella. Triaskauden selkärangattomat alkoivat muistuttaa nykyisiä. Merissä oli ammoniitteja, jotka muistuttivat mustekalaa, jolla on pässin sarven muotoinen kotilokuori, simpukoita ja muita nilviäisiä. Varhaisimmat kilpikonnat ilmestyivät myöhäistriaskauden Noricum-vaiheessa noin 210 miljoonaa vuotta sitten (Proganychelys).
Varhaistriaskaudella ilmestyivät nykyisen tyyppiset korallit. Hyönteisille kehittyi täydellinen muodonvaihdos.