google/wiki40b huggingface dataset:
Médée Miracle

Juoni

Keskieurooppalainen Irène (Isabelle Huppert) jättää kotimaansa ja muuttaa Pariisiin aloittaakseen uuden elämän ranskalaisen aviomiehensä Jasonin (Tommaso Ragno) ja kahden tyttärensä kanssa. Jason ostaa Pariisista kahvilan ja Irène alkaa työskennellä kabareelaulajana. Kun Jason pettää ja jättää Irènen ranskalaisnaisen takia, Irène alkaa janota kostoa, joka ajaa hänet hulluuden partaalle.
Lauri Wilskman

Lauri Wilskman (14. toukokuuta 1887 Viipuri – 25. marraskuuta 1937 Nurmijärvi) oli suomalainen yleisurheilija ja metsänhoitaja.

Henkilöhistoria

Wilskmanin vanhemmat olivat hovioikeudenenuvos Oscar Waldemar Wilskman ja Hanna Augusta Svahn ja puoliso vuodesta 1916 Ilme Seppälä (Helenius). "Suomen urheilun isäksi" tituleerattu Ivar Wilskman oli hänen isänsä serkku. Wilskman tuli ylioppilaaksi Viipurin vanhasta yhteiskoulusta 1907 ja suoritti metsänhoitotutkinnon 1911, jolloin hänestä tuli myös metsäkonduktööri. Wilskman työskenteli sekä maanviljelysseurojen palveluksessa että toimi metsätarkastajana ja muun muassa Saimaan kanavan metsänhoitajana. Vuodesta 1928 alkaen hän hoiti omistamaansa Viipurin Metsätoimistoa aina kuolemaansa saakka.

Urheilu-ura

Wilskman sijoittui Lontoon 1908 olympialaisten korkeushypyssä 17:nneksi tuloksella 171 cm sekä karsiutui niin tavallisen kuin antiikin tyylinkin kiekonheiton loppukilpailusta. Hän saavutti korkeushypyssä SM-hopeaa vuonna 1909 ja sijoittui SM-kisoissa neljänneksi vuonna 1911. Hänen ennätyksensä korkeushypyssä oli 174 cm vuodelta 1908 ja kiekonheitossa 40,24 m vuodelta 1915.
Seuratasolla Wilskman edusti Viipurin Reipasta ja Viipurin Akateemisia Urheilijoita, joista jälkimmäisen perustajajäsen hän oli.
Ca’ Foscari -yliopisto

Venetsian Ca' Foscarin yliopisto (ital. Università Ca' Foscari Venezia) on julkinen yliopisto Italiassa Venetsiassa. Yleensä siitä käytetään nimeä Università Ca' Foscari eli Ca' Foscarin yliopisto. Se on perustettu 1868 ja on sijainnut siitä lähtien venetsialaista gotiikkaa edustavassa Ca' Foscarin palatsissa, josta se on saanut nimensäkin. Palatsi sijaitsee Canal Granden varrella Rialton ja Basilica di San Marcon välissä, Dorsoduron sestieressä.
Oppilaitos muutui yliopistoksi 1968. Siinä on kahdeksan osastoa, ja opiskelijoita on lähes19000.

Historia

Oppilaitoksen perustettiin nimellä Regia Scuola Superiore di Commercio ("kuninkaallinen kauppakorkeakoulu") 6. elokuuta 1868 annetulla kuninkaallisella asetuksella, ja opetus alkoi saman vuoden joulukuussa. Perustamisajatus oli syntynyt, kun Veneto liitettiin vuonna 1866 uuteen Italian kuningaskuntaaan, ja sitä tuki erityisesti kolme henkilöä: taloustieteilijä Luigi Luzzatti, myöhemmin Italian pääministeri; Edoardo Deodati, Italian kuningaskunnan senaattori ja Venetsian maakunnan  varapresidentti; sekä sisilialainen taloustieteilijä Francesco Ferrara, joka oli oppilaitoksen johtaja ensimmäiset kolmekymmentä vuotta.
Oppilaitos oli Italian ensimmäinen korkeampi kaupallisen oppilaitos, ja se perustettiin jo alun pitäen valtakunnalliseksi oppilaitokseksi. Sen yhtenä tehtävänä oli valmistaa konsulaattien työntekijöitä ulkomaantehtäviin, ja siinä oli myös opettajankoulutuslaitos, josta valmistui keskiasteen kouluihin kaupallisten aineiden opettajia. Jo alusta lähtien oppiaineisiin kuului vieraita kieliä. Koulun esikuvana oli 1853 perustettu Institut Supérieur de Commerce d'Anvers Antwerpenissä Belgiassa.
Sen jälkeen kun oli luotu vuonna 1935 yliopisto-opetuksen opetusohjelma, Istituto Superiore di Economia e Commercio di Venezialla, kuten sen nimi oli silloin, oli oikeus opettaa ja antaa nelivuotisia laurea-arvoja. Vuonna 1968 se sai yliopiston aseman, ja nimeksi tuli Università degli Studi di Venezia.
Aki Seppälä

Aki ”Aksu” Seppälä (s. 14. toukokuuta 1979) on suomalainen salibandyn pelaaja, joka edustaa 3. divisioonan Joutsenon Katajaa. Suomen korkeimmalla sarjatasolla Salibandyliigassa nopeajalkaisena ja kovaa laukovana puolustajana tunnettu Seppälä on edustanut NST:tä ja Josbaa. Hän on pelannut myös Suomen maajoukkueessa.

Ura

Seppälä on Joutsenon Katajan kasvatti. B-juniorina hän siirtyi Ruokolahden Rajuun, jonka kanssa hän saavutti ikäluokan SM-pronssia kaudella 1996–1997. Samalla kaudella hän teki ensiesiintymisensä miesten tasolla Rajun 1. divisioonajoukkueessa.
Rajun pudottua 2. divisioonaan Seppälä siirtyi samaan aikaan 1. divisioonaan nousseen lappeenrantalaisen NST:n riveihin, ja oli kaudella 1997–1998 joukkueen runkopelaajia sen noustessa Salibandyliigaan ensimmäistä kertaa historiassaan. NST pelasi ensimmäisen liigaottelunsa 5. lokakuuta 1998 Helsingin NMKY:tä vastaan, ja Seppälä vastasi joukkueen ensimmäisestä liigamaalista. NST:ssä Seppälä pelasi liigaa kaksi kautta ennen joukkueen putoamista 1. divisioonaan keväällä 2000. Hän pelasi samaan aikaan vielä myös A-junioreissa ja saavutti ikäluokan SM-hopeaa.
Vuonna 2000 Seppälä muutti opiskeluiden vuoksi Joensuuhun, jossa hän jatkoi liigapelejä paikallisen Josban joukkueessa. Seuraavan viiden kauden aikana joukkue ylsi mitalipeleihin neljästi ja saavutti SM-hopeaa kausilla 2001–2002, 2002–2003 ja 2003–2004 sekä -pronssia kaudella 2000–2001. Lisäksi joukkue voitti Suomen cupin kaudella 2002–2003 sekä sijoittui cupin toiseksi kausilla 2001–2002 ja 2003–2004. Josba-vuosinaan Seppälä sai myös ensimmäisen kutsunsa Suomen maajoukkueeseen, jossa hän on sittemmin pelannut 25 ottelua ja tehnyt pisteet 5 + 3 = 8.
Vuonna 2005 Seppälä palasi kotiseudulleen ja NST:n takaisin liigaan nousseeseen joukkueeseen. Hän on pelannut liigan runkosarjassa 276 ottelua pistein 89 + 120 = 209 ja pudotuspeleissä 50 ottelua pistein 11 + 14 = 25. Hän on NST:n ensimmäinen yli 100 liigaottelua pelannut pelaaja. Hänet valittiin liigan kuukauden pelaajaksi marraskuussa 2002 ja helmikuussa 2008. Seppälän toistaiseksi viimeinen liigakausi oli 2008–2009, jonka jälkeen hän siirtyi kasvattajaseuransa Joutsenon Katajan 3. divisioonajoukkueeseen.
Seppälä on pelannut myös jalkapalloa Kultsun ja NaKan divisioonajoukkueissa. Päälajistaan poiketen hän pelaa jalkapallossa hyökkääjänä.
Pyhän Mikaelin luterilainen kirkko

Pyhän Mikaelin luterilainen kirkko (ven. Лютера́нская це́рковь свято́го Михаи́ла, Ljuteranskaja tserkov svjatogo Mihaila) on vuosina 1874–1876 rakennettu kirkkorakennus Pietarin Vasilinsaarella. Uusgoottilaisen kirkon on suunnitellut insinööri Karl von Bulmering. Vuonna 1886 uusitun julkisivun suunnittelija on Rudolf Berngard.
Pyhän Mikaelin kirkko kuului Vasilinsaaren kadettikoulun yhteyteen 1700-luvun alussa syntyneelle saksalaiselle luterilaiselle seurakunnalle. Vuodesta 1929 sitä käytti venäläinen luterilainen seurakunta. Kirkko suljettiin vuonna 1935, minkä jälkeen rakennus kuului urheiluvälinetehtaalle. 1990-luvulla Pyhän Mikaelin kirkko luovutettiin Inkerin kirkkoon kuuluvalle venäjänkieliselle seurakunnalle, joka on restauroinut rakennuksen.
Kirkon osoite on Sredni prospekt Vasiljevskogo ostrova 18. Lähin metroasema on Vasileostrovskaja.
Jansenismi

Jansenismin alkuperä

Termi jansenismi liittyy Port-Royal-des-Champsin luostariin, josta tuli uuden teologisen ajattelun keskus. Nimitys oli vastustajien keksimä. Sitä käytettiin tarkoittamaan augustinolaisuutta, sellaisena kuin  Jansenius ja Jean Duvergier de Hauranne sen ymmärsivät ja tulkitsivat. 
Jansenismin sijasta puhutaan nykyisin Port-Royalin augustinolaisuudesta. Tätä ajatusta levitti Ranskassa eritoten Jean Duvergier de Hauranne, joka tunnettiin myös nimellä abbé de Saint-Cyran. Hän oli Janseniuksen hyvä ystävä. He olivat molemmat opiskelleet ja tutkineet pitkään Bayonnen lähellä sijaitsevassa Cam-des-Pratsin luostarissa.
Kun Saint-Cyran valittiin Port-Royalin johtajaksi, hänen opettamansa augustinolaisuus sai otollisen maaperän kehittyäkseen henkiseksi liikkeeksi. Saint-Cyranin vaikutus ei rajoittunut ainoastaan Port-Royalin luostariin. Hänen suhteensa kirkonmiehiin, aatelisiin ja parlamentin jäseniin sekä koululaitokseen tekivät hänestä opillisen johtajan. Kardinaali Richelieu, joka oli aiemmin ollut hänen ystävänsä, suhtautui oppiin kriittisesti kuten katolinen kirkko ylipäänsäkin.
Saint-Cyran pidätettiin vuonna 1638 ja hän vietti lähes viisi vuotta vankeudessa Vincennesin linnassa. Hän kuoli muutama kuukausi vapauttamisensa jälkeen lokakuussa 1643.
Sain-Cyranin kuoleman jälkeen oppilaat ja ystävät pitivät augustinolaisuutta yllä julkaisemalla oppi-isänsä teoksia. Tähän päättyi Port-Royalin ensimmäinen kausi.

Jesuiitat ja jansenistit

Jansenistit ja jesuiitat taistelivat vilkkaasti toisiaan vastaan koko 1600-luvun ajan. Heidän maailmankuvansa olivat täysin päinvastaiset: jesuiitat uskoivat ihmisen vapaaseen tahtoon, kun taas jansenistit olivat fatalisteja ja ajattelivat, että kaikki on ennalta määrättyä. 
Jansenistit levittivät teorioitaan koulujen välityksellä ja heillä oli kuuluisia oppilaita kuten Jean Racine ja Blaise Pascal, joka vastusti tinkimättömällä tavallaan jesuiittoja, näin eritoten teoksessa Les Provinciales (1656), jossa hän syyttää jesuiittoja älyllisestä korruptiosta. Nämä teesit eivät miellyttäneet paavi Innocentius X:tä ja Ludvig XIV:tä, jotka halusivat yhdistää kristikunnan ja tuomita jansenismin ja protestanttisuuden. Maaliskuussa 1656 Ranskan hallitus määräsi suljettaviksi ns. petites écoles, joissa opinahjoissa jansenismin sanomaa oli levitetty. Kuningas osallistui itse parlamentin istuntoon eli käytti ns. lit de justice -oikeutta hyväkseen 19. joulukuuta 1656 ja hyväksyi tilaisuudessa paavi Aleksanteri VII bullan Ad Sacram, jossa virallisesti tuomittiin jansenistien ajatukset.
Kuningas määräsi 29. lokakuuta 1709 suljettavaksi Port-Royalin luostarin, ja jansenistiset munkit siirrettiin muualle. Vuonna 1711 luostari hävitettiin maan tasalle, jotta siitä ei olisi tullut pyhiinvaelluspaikkaa.
Wytze Kooistra

Wytze Kooistra (3. kesäkuuta 1982) on hollantilainen ammattilentopalloilija. 209-senttinen Kooistra on pelipaikaltaan keskitorjuja. Kaudella 2007–2008 Kooistra pelaa italialaisessa huippujoukkueessa Pallavolo Modenassa.

Nuoruusvuodet

Kooistra aloitti lentopallon kahdeksanvuotiaana yhdessä veljensä kanssa. Tuolloin hän asui vanhempiensa luona Hollannissa ja pelasi Sleen-nimisessä joukkueessa. Aluksi lentopallo oli hänelle hauskaa ajan kulua muiden lasten kanssa. Mutta pian Kooistran lahjakkuudet lentopallossa huomattiin. Kooistra alkoi harjoitella entistä laadukkaammin lentopallon parissa ja tulos tuotti hedelmää, kun hänet valittiin alueensa joukkueeseen, ja myöhemmin hän pääsi nuortenmaajoukkueeseen. Juniorina Kooistra voitti Hollannissa monia mestaruuksia eri ikäluokissa.

Huipulle

Kun Kooistra alkoi pelata Hollannin nuortenmaajoukkueesa, hänen täytyi muuttaa Sleenin kaupungista Asseniin. Assenissa hän pystyi pelaamaan kakkosdivisioonassa (farmijoukkueessa) ja samalla hän harjoitteli Hollannin pääsarjassa pelaavan joukkueen mukana. Ennen kuin Kooistralla oli mahdollisuus nousta pelaamaan Hollanin pääsarjaan, hänen täytyi saattaa opiskelunsa loppuun. Hän pelasi vuoden Lycurgus Groningen -nimisessä joukkueessa, kunnes teki sopimuksen Apeldoornin joukkueen kanssa pääsarjaan.
Aperdoornin joukkueessa hän pelasi kolme vuotta menestyksellisesti. Ensimmäisellä kaudellaan hän voitti Top Teams Cupin mestaruuden ja Hollannin mestaruuden. Toisella ja kolmannella kaudellaan hän kehittyi valtavasti urallaan. Hän pelasi paljon joukkueen avauskokoonpanossa ja kasvoi entistä paremmaksi pelaajaksi. Samalla hän sai uransa ensimmäisen kutsun Hollannin kovaan maajoukkueeseen. Kolmannella kaudellaan Hollannin pääsarjassa hänet valittiin liigan parhaimmaksi pelaajaksi 2005.
Hänellä oli mahdollisuus hienon kauden jälkeen päästä entistä parempiin joukkueisiin. Siksi hän ei kirjoittanut Aperdoornin kanssa heti sopimusta vaan päätti odottaa sopimustarjousta Italian A1-liigasta, jota pidetään maailman kovimpana lentopalloliigana. Itas Diatec Trentino niminen huippujoukkue Italiasta tarjosi lopulta Kooistralle sopimusta ja se tehtiin melkein heti. Kooistralla oli täyttynyt hänen nuoruuden unelmansa pelata Italian A1-liigassa.
Trentinossa hän pelasi 2006 kauden kunnes teki sopimuksen vieläkin kovempaan joukkueeseen, Roma Volleyhin. Ensimmäisellä kaudellaan Roma Volleyssa hän voitti Italian A1-liigassa pronssia. Toisella kaudellaan Rooma Volleyssa Kooistra juhli CEV-Cupin voittoa sekä Italian liigan pronssia. Kaudella 2009 hän pelaa Pallavolo Modenassa.
Kooistra on opiskellut myös lentopallon pelaamisen ohella pitkälle.
Kati Outinen

Ura

Outisen ensimmäinen elokuvarooli oli Tapio Suomisen vuonna 1979 ohjaamassa nuorisoelokuvassa Täältä tullaan, elämä! (ensi-ilta 1980). Hän on näytellyt useita päärooleja Aki Kaurismäen elokuvissa. Outisen ja Kaurismäen ensimmäinen yhteinen elokuva oli Varjoja paratiisissa (1986) ja yhteistyö on jatkunut pitkään. Elokuva Mies vailla menneisyyttä (2002) oli menestys. Elokuva ja Outisen roolisuoritus palkittiin muun muassa Cannesin elokuvajuhlilla. Elokuva oli myös Oscar-ehdokkaana, mikä oli suomalaiselle elokuvateollisuudelle suuri saavutus. Viimeksi Outinen ja Kaurismäki ovat tehneet yhteistyötä elokuvassa Toivon tuolla puolen (2017).
Outinen on näytellyt myös useissa televisiosarjoissa, kuten Erakkorapu, Joulukalenteri, Ilmalaiva Finlandia, Pako punaisten päämajasta, Hurja joukko ja Tahdon asia. Lisäksi hän on osallistunut Salatut elämät -sarjan käsikirjoitustyöhön. Teatterinäyttämöllä hän on esiintynyt sekä suomen- että ruotsinkielisissä tuotannoissa. Outinen on toiminut myös ääninäyttelijänä animaatiosarjassa Babar.
Outinen on saanut Filmiaura ry:n parhaasta naispääosasta myöntämän Jussi-patsaan kolmesti, elokuvista Tulitikkutehtaan tyttö (1990), Kauas pilvet karkaavat (1996) ja Mies vailla menneisyyttä (2002).
Stadin Slangi ry nimitti Outisen vuoden 2007 Stadin Friiduksi. Vuonna 2015 hän sai Helsingin kaupungin kulttuuripalkinnon. Hän kirjoitti, ohjasi ja näytteli monologina vuonna 2016 muistisairautta käsittelevän näytelmän Niin kauas kuin omat siivet kantaa, jota hän esittää ympäri Suomea ja siitä tehtyä teatteriversiota Teatteri Jurkassa loppuvuodesta 2016.
Outinen on myös antanut äänensä suomalaiselle Ritva Tuomivaara -nimiselle hahmolle videopelissä Wolfenstein II: The New Colossus. Outinen on näytellyt Jim Carreyn esittämän hahmon esimiestä rikoselokuvassa Dark Crimes, jonka ensi-ilta Yhdysvalloissa oli toukokuussa 2018. Elokuva esitettiin nimellä True Crimes Varsovan elokuvajuhlilla lokakuussa 2016.
Kesällä 2018 Outinen valittiin Kajaanin runoviikon taiteelliseksi johtajaksi Taisto Reimaluodon kauden päätyttyä.
Change of Habit

Juoni

Elvis esittää elokuvassa New Yorkin ghetossa ilmaista klinikkaa pitävää lääkäri John Carpenteria, joka saa avukseen kolme sairaanhoitajaa tietämättä heidän olevan nunnia. Elokuva hiusten lisäksi poikkeaa aikaisemmista elokuvista tyylinsä osalta, sillä elokuvassa on jonkin verran myös yhteiskuntakriittiistä otetta.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa laihaksi samarialaisdraamaksi ja antaa sille yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
PAH-maailma

PAH-maailma on elämän syntyyn liitetty oletus, jonka mukaan monesta bentseenirenkaasta koostuvat PAH-yhdisteet katalysoivat vaikkapa RNA-ketjujen muodostumista. Se olisi voinut tapahtua niin, että PAH-molekyylejä asettui suotuisissa oloissa päällekkäin kuin kolikkopinon kolikot. Tämä johtui siitä, että bentseenirankaat vetävät toisiaan puoleensa. Näin syntyi entsyymiä muistuttava kokonaisuus, jonka avulla RNA-ketju hitsautui nukleotideista yhteen. Ajatusta vastaan puhuu se, että PAH-yhdisteet ovat monestikin eliöille haitallisia.
Inka (yritys)

Historiaa

Inka Oy:n juuret juontavat vuonna 1886 Killinkoskelle perustettuun Virtain Kehruu- ja Kutomotehtaaseen. Sen perustivat oululainen vuori-insinööri P. G. Holm ja kolholainen Matias Bonn. P. G. Holm perusti vuonna 1898 sen oheen Suomen ensimmäisen nauhatehtaan, josta muodostettiin vuonna 1900 Ab P. G. Holm Oy.
Inka Oy syntyi Lassila & Tikanojan yritysryhmään kuuluneen turkulaisen Kutomo & Punomo Oy:n ostettua P. G. Holmin yrityksen vuonna 1967. Vanhasta tuotemerkistä nimensä saaneen Inka Oy:n hallinto keskitettiin Kutomo & Punomon Turussa sijainneen tehtaan yhteyteen. P. G. Holmin tehdas Helsingissä, alun perin vuonna 1933 ostettu Ab Helsingfors Sidenväfveri Oy, lopetettiin keväällä 1968. Uuden Inka-yhtiön värjäämö ja kutomo sijaitsivat Turussa, kun taas punomo ja neulomo sekä jacquardkutomo Killinkoskella. Vuonna 1972 Inka Oy työllisti noin 550 henkeä.
1990-luvulla suomalaisen vaatetusteollisuuden romahdettua idänkaupan loppumisen myötä Inka alkoi valmistaa ammattikäyttöön tarkoitettuja kuormansidontahihnoja ja muita järeitä ammattituotteita, joista muodostettiin joksikin aikaa erillinen Inka Sling Oy. Vuonna 1996 toiminnot palautettiin kuitenkin yhden yhtiön alle. Teknisten nauhojen kehittäminen ja valmistus oli alkanut jo 1960-luvulla ajoneuvojen turvavyöhihnoista.
Vuonna 1993 ostettiin Pietarsaaresta kevyissä nauhoissa Inkan kanssa kilpaillut Anders Lassfolk Oy, jonka tehdas lakkautettiin ja koneet siirrettiin Killinkoskelle. Ammattituotteet toivat kotimarkkinavaltaiselle Inkalle uusia vientimarkkinoita Pohjoismaista, Keski-Euroopasta ja hiljattain avautuneista itäblokin maista, ja Inka oli yksi kannattavimmista Lassila & Tikanoja -konsernin osista. Vuonna 1996 Killinkoskella alettiin valmistaa itse materiaalinkäsittelynauhojen materiaalia, polypropeenipohjaista Inkafil-kuitua.
Kesällä 1998 alkanut Venäjän ruplakriisi heikensi kysyntää ja kannattavuutta, jotka alkoivat taas elpyä vuosituhannen vaihduttua. Lassila & Tikanojan laajoissa uudelleenjärjestelyissä vuosituhannen vaihteen jälkeen Inka Oy yhdistettiin Amerplastin kanssa Suominen-yhtiöön nimellä Suominen Nauhatuotteet Oy, kunnes vuonna 2005 Inkan omistajaksi tuli Midinvest Management Oy ja palattiin nimeen Inka. Samana vuonna Turussa toiminut tehdas lopetettiin ja toiminta keskitettiin Killinkoskelle. Vuonna 2015 Midinvest myi Inka Oy:n sen toimivalle johdolle.
Killinkosken tehdasyhdyskunta kuuluu Museoviraston luokittelemiin valtakunnallisesti merkittäviin rakennettuihin kulttuuriympäristöihin.
Anni Huhtinen

Anna (Anni) Maria Huhtinen (30. heinäkuuta 1884 Joroinen – 8. huhtikuuta 1960 Juva) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Huhtinen syntyi seppä Aleksander Räisäsen ja Anna Lisa Halosen lapsena vuonna 1884 Joroisissa. Hän suoritti kansakoulun ja valmistui vuonna 1907 Jyväskylän seminaarista kansakoulunopettajaksi. Opettajana hän toimi ensin vuosina 1907-1909 Pieksämäellä ja myöhemmin vuosina 1909-1944 Juvalla. 
Kansanedustajana Huhtinen toimi vuonna 1917 noin puolen vuoden ajan edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä ja eduskunnassa hän oli jäsenenä Sivistysvaliokunnassa.
Huhtinen oli naimisissa vuodesta 1913 lähtien Emil Huhtisen kanssa.
Pentti Otsamo

Pentti Otsamo (s. 1967 Oulu) on suomalainen sarjakuvantekijä, joka on tullut tunnetuksi arkielämän kuvaajana. Otsamo asuu nykyisin Maaningalla.
Otsamo voitti Suomen sarjakuvaseuran myöntämän Puupäähatun jo uransa alkuvaiheissa. Vuonna 1995 julkaistu varhaistuotannon kokoava Pölykapseli toimi lähtölaukauksena pitkälle ja hallitulle uralle maan kärkipiirtäjien joukossa. Arkielämän kuvaukset saavat välillä hyvinkin absurdeja käänteitä, mutta tyyli pysyy samana.
Puupään jälkeen Otsamo on tullut tunnetuksi muun muassa Pauli Kallion kanssa tekemästä FC Palloseurasta. Kuudennessa divisioonassa pelaavan joukkueen edesottamuksia on tallennettu jo kolmen albumin verran. Otsamoa on julkaistu myös paljon ulkomailla, ainakin saksaksi, englanniksi, ranskaksi ja ruotsiksi. Esimerkiksi albumi Pieni olento julkaistiin englanniksi nimellä Little Homunculus jo vuonna 1998, siis ennen suomenkielistä versiota.
Vuonna 2008 Otsamo ja Kallio toteuttivat elämäkerrallisen sarjakuva-albumin kielentutkija M. A. Castrénin matkoista Venäjälle.
Otsamon tyyli on varsin lämminhenkinen, jopa hellä. Ligne claire -koulukunnan edustajana kuvat ovat varsin selkeitä ja helposti hahmotettavissa. Tarinat tukevat hyvin piirrostyyliä tai toisin päin ja kokonaisuudesta tulee hallittu.
Bo Ådahl

Bo Helsing Arvid Ådahl (1932–2000) oli suomalainen diplomaatti. Hän oli vuosina 1981–1985 suurlähettiläs Lagosissa ja 1990–1992 Bukarestissa sekä vuosina 1985–1988 Suomen pääkonsuli Göteborgissa sekä 1988–1990 Suomen ulkoasiainministeriön neuvotteleva virkamies. Ådahl oli oppiarvoltaan valtiotieteiden maisteri.
Gregor Strasser

Gregor Strasser (31. toukokuuta 1892 Geisenfeld – 30. kesäkuuta 1934) oli ensimmäisiä Saksan kansallissosialistisen työväenpuolueen johtajia. Strasser murhattiin puoluejohtaja Adolf Hitlerin määräyksestä pitkien puukkojen yönä kesällä 1934.
Gregor Strasser syntyi baijerilaiseen katoliseen perheeseen ja sai farmaseutin koulutuksen. Ensimmäisessä maailmansodassa hän palveli upseerina ja sai ansioistaan rautaristin. Sodan jälkeen hän liittyi Freikorpsiin ja myöhemmin kansallissosialistiseen puolueeseen, jossa hänestä tuli eräs SA:n tärkeimpiä jäseniä.
Strasser otti osaa oluttupavallankaappaukseen 8.–9. marraskuuta 1923 ja joutui vankilaan. Toukokuussa 1924 hänet vapautettiin puolen vuoden vankilassaolon jälkeen, koska hän tuli valituksi valtiopäivien jäseneksi. Hitlerin ollessa vangittuna hän toimi lyhyen aikaa puolueen johtajana. Strasseria pidetään Heinrich Himmlerin ”löytäjänä” ja suosittelijana.
Vuonna 1925 hänestä tuli Pohjois-Saksan puoluejohtaja ja yhdessä veljensä Otto Strasserin kanssa hän alkoi kontrolloida kansallissosialistista Arbeiter Zeitung -lehteä. 
Strasser oli vakaumuksellinen sosialisti kuten SA:n johtaja Ernst Röhm. Hänen mielestään Saksan vauraus piti jakaa uudelleen ja niinpä hän vastusti Hitlerin tukea merkittäville teollisuusjohtajille kuten Emil Kirdorfille. Hänen puheensa aiheuttivat sen, että Kirdorf ja muut johtajat hylkäsivät puolueen joksikin aikaa aiheuttaen ongelmia Strasserin suhteessa Hitleriin ja muihin puoluejohtajiin.
Joulukuussa 1932 Paul von Hindenburg kutsui Kurt von Schleicherin valtakunnankansleriksi ja Strasserin tämän varamieheksi. Schleicher toivoi, että Strasserin kautta hän voisi kontrolloida koko kansallissosialistisen puolueen vasemmistosiipeä. Hitler ja Hermann Göring kyseenalaistivat nimityksen väittämällä, että se oli yritys hajottaa puolue kahtia. Tämän jälkeen korkein natsijohto kokoontumisessaan päätti kieltäytyä tunnustamasta Strasserin asemaa. Puolueen yhtenäisyyden vuoksi Strasser erosi kaikista puolueviroistaan ja siirtyi työskentelemään suureen kemikaalitehtaaseen. 
30. kesäkuuta 1934 pitkien puukkojen yönä Strasser pidätettiin ollessaan kotonaan lounaalla Hitlerille uskollisten puoluelaisten kanssa. Hänet vietiin vankilaan, jossa hänet myöhemmin ammuttiin.