Liettuan–Neuvosto-Venäjän rauha

Liettuan-Neuvosto-Venäjän rauha, joka tunnetaan myös nimellä Moskovan rauha, oli Neuvosto-Venäjän ja Liettuan välinen rauhansopimus. Se allekirjoitettiin 12. heinäkuuta 1920. Sopimuksessa Venäjä tunnusti Liettuan riippumattomuuden, ja vastineena Liettua antoi Puna-armeijalle luvan liikkua sen alueella Puolan-Neuvosto-Venäjän sodassa. Sopimuksella oli suuri merkitys Liettuan kansainväliselle tunnustamiselle. Sopimuksessa muun muassa määriteltiin Liettuan itärajat. Maailmansotien välinen Liettuan johto katsoi, että Liettuan rajat olivat de jure sopimuksessa määritetyt, vaikka Vilnan alue oli Puolan hallinnassa.
Ratifiointipaperit vaihdettiin Moskovassa 14. lokakuuta 1920. Kansainyhteisö rekisteröi sopimuksen virallisesti 8. maaliskuuta 1921.

Liettua viivyttelee diplomaattista vuoropuhelua

Kun Puna-armeija ajettiin Baltiasta, Neuvosto-Venäjän johtaja Lenin yritti järjestää rauhansopimuksia helpottakseen kommunistien tilannetta Euroopassa. Ensimmäinen yritys solmia rauha Liettuan kanssa tapahtui 11. syyskuuta 1919, kun Georgi Tšitšerin, Neuvosto-Venäjän ulkoasiankomissaari, lähetti Liettuaan viestin, jossa hän ehdotti rauhansopimusta. Viesti oli de facto Liettuan valtion itsenäisyyden tunnustus. Neuvosto-Venäjä lähetti samanlaiset ehdotukset myös Latviaan ja Viroon. Baltian maat pitivät Tallinnassa 14. - 15. syyskuuta 1919 yhteisen neuvottelun, jossa maat päättivät aloittaa heti paikalla rauhan tunnustelut Venäjän kanssa.
Tästä huolimatta Liettua viivytteli viestin lähettämistä Moskovaan, ja ajatus Baltian maiden yhteisestä rauhanneuvottelusta Venäjän kanssa kaatui. Liettuan poliittinen johto pelkäsi, että kommunistisen Venäjän kanssa neuvotteleminen saattaisi vahingoittaa Liettuan suhteita Länsi-Euroopan maihin, jotka eivät vielä olleet tunnustaneet maan itsenäisyyttä. Samaan aikaan kun Liettua valmisteli ensimmäisiä demokraattisia vaalejaan perustuslakikokousta varten, alkoivat liettualaiset poliitikot vaalikampanjoissaan vaatia valtionjohdolta neuvottelujen aloittamista Venäjän kanssa. Augustinas Voldemaras, Liettuan ulkoministeri, ilmoitti 31. maaliskuuta 1920 venäläisille diplomaateille, että Liettua oli valmis aloittamaan vuoropuhelun Venäjän kanssa, mikäli Venäjä tunnustaisi Liettuan etniset alueet ja hyväksyisi Vilnan itsenäisen Liettuan pääkaupungiksi. Venäjän johto hyväksyi vuoropuhelun aloittamisen, ja ehdotti alustavien neuvottelujen aloittamista 15. huhtikuuta samana vuonna. Neuvottelut Moskovassa alkoivat kuitenkin vasta 7. toukokuuta.

Neuvottelut

Liettuan delegaatio, jota johti Tomas Naruševičius, vaati Venäjää tunnustamaan Liettuan Liettuan suuriruhtinaskunnan laillisena seuraajana. Adolf Joffen johtama Neuvosto-Venäjän delegaatio sen sijaan oli valmis tunnustamaan Liettuan ainoastaan itsemääräämisoikeusperiaatteen mukaisesti, ei historiallisin perustein. Aluekysymykset olivat neuvottelujen kiistanalaisin aihe. Liettua vaati maa-alueikseen Venäjän keisarikunnan aikaisia Kovnon-, Vilnan-, Grodnon- ja Suwałkin kuvernementtien alueita. Liettualaisten mukaan nämä alueet olivat etnisesti liettualaisia. Tämän todisteena liettualainen delegaatio viittasi M. Balinskin vuoden 1857 väestönlaskentaan, jonka mukaan suurin osa kyseisten alueiden väestöstä oli liettualaisia. Liettuan delegaatio vakuutteli, että alueiden juutalainen- ja valkovenäläinen vähemmistö olivat valmiita liittymään Liettuaan. Liettualaisilla oli Moskovassa mukana edustaja kummastakin ryhmästä. Simon Rosenbaum edusti juutalaisia, ja Dominyk Semashko valkovenäläisiä. Kummatkin tukivat Liettuan itsenäistymistä.
Venäjä hyväksyi Liettuan alueiden tunnustamisen sillä ehdolla, että Liettua suostuisi liittymään sotilaalliseen yhteistyöhön Venäjän kanssa Puolaa vastaan. Taustalla oli se, että Puola oli aloittanut hyökkäyksen Kiovaan Neuvosto-Venäjää vastaan. Liettualaisia ehto houkutteli, sillä Puola oli miehittänyt Vilnan alueen. Venäjän avulla uskottiin mahdollisuuteen saada Vilna takaisin osaksi Liettuaa. Liettuan delegaatio kuitenkin kieltäytyi tästä ehdotuksesta, sillä liittouman Venäjän kanssa pelättiin huonontavan suhteita Puolaan ja sen liittolaisiin, Ranskaan ja Iso-Britanniaan. Liettuan johto informoi Britannian johtoa Neuvosto-Venäjän suunnitelmista. Liettualaiset toivoivat Britannian informoinnin todistavan briteille Liettuan luotettavuuden, ja johtavan Britannian epäsuoraan paineeseen Puolaa vastaan Vilnan suhteen. Tämä taktiikka ei todistautunut onnistuneeksi, sillä Ranska tuki poikkeuksetta Puolaa ja Britannian epäsuoralla paineella Puolaa vastaan ei ollut vaikutusta Puolan ulkopolitiikkaan.
Moskovan neuvottelut osoittautuivat pitkään kestäviksi ja vaikeiksi. Kun Puola valtasi Kiovan toukokuussa 1920, Liettuan delegaatio yritti viivytellä neuvottelujen jatkumista. Liettuan delegaatio jopa uhkasi vetäytyä neuvotteluista 22. toukokuuta 1920. Kuitenkin, kun tilanne muuttui ja Venäjä aloitti vastahyökkäyksen Puolaa vastaan, Liettuan delegaatio painostettiin allekirjoittamaan rauhansopimus 12. heinäkuuta. Melkein kuukauden kestäneen väittelyn jälkeen siitä, oliko sopimus reilu Liettuaa kohtaan, ja hyväksyikö Venäjä todella Liettuan vaatimukset, Liettuan perustuslakikokous ratifioi sopimuksen 8. elokuuta 1920.

Sopimus

Rauhansopimus koostui 19 artikkelista. Ensimmäisessä artikkelissa vaadittiin, että Venäjä tunnustaa Liettuan itsenäisyyden ilman varauksia ja hylkää vapaaehtoisesti kaikki vaatimukset Liettuan alueeseen liittyen. Toisessa artikkelissa kuvattiin Liettuaan kuuluvat alueet. Neuvosto-Venäjä hyväksyi Vilnan alueen kuuluvaksi osaksi Liettuaa, johon sisältyivät muun muassa Braslau, Hrodna, Lida, Pastavy ja Vilna. Suwałkin alueen kohtalo jäi sopimuksessa avoimeksi, sillä rajalinja piirrettiin vain Sztabinin kylälle saakka. Venäjä lupasi maksaa Liettualle sotakorvauksia kolmen miljoonan ruplan ja 107 000 hehtaarin puutavaran edestä. Liettua vapautettiin kaikista velkasitoumuksista.
Sopimus antoi pakolaisille ja sotavangeille luvan palata kotimaihinsa. Tuohon aikaan Liettuassa oli noin 2000 venäläistä vankia, ja Venäjällä 150 liettualaista vankia. Liettuassa asuville venäläisille annettiin mahdollisuus hakea joko Liettuan tai Venäjän kansalaisuutta. Venäjä lupautui palauttamaan Liettualle kaikki historiaan ja kulttuuriin liittyvät tavarat, jotka liettualaiset olivat sodassa menettäneet venäläisille. Liettua asetti komitean arvioimaan Liettuan sodan aikana kokemia vahinkoja. Komitea arvioi Liettualle aiheutuvien kustannuksien olevan 816 miljoonaa ruplaa. Puolan miehittämän Vilnan alueen tuhojen arveltiin olevan kustannuksiltaan 407 miljoonaa ruplaa. Liettua ja Venäjä solmivat myöhemmin erillisiä sopimuksia, joissa sovittiin mm. yhteisen rajalinjan suojelusta, kaupankäynnistä ja rajojen yli kulkevista kuljetuksista.
Sopimus sisälsi myös salaisen pykälän, jossa Liettua antoi Puna-armeijalle luvan liikkua vapaasti Liettuan alueella niin kauan, kunnes Puolan ja Venäjän vihamielisyydet lakkaisivat. Kyseinen kohta asetti Liettuan neutraaliuden myöhemmin Puolan-Neuvosto-Venäjän sodassa kyseenalaiseksi.
Sopimuksessa Liettua myös lupautui lakkauttamaan kaikenlaisten Neuvosto-Venäjän vastaisten järjestöjen toiminnan alueellaan. Tämän johdosta muun muassa Valko-Venäjän kansallisen tasavallan pakolaishallituksen Liettuaan paenneet jäsenet joutuivat lopettamaan toimintansa.

Perintö

Liettuan ja Venäjän välinen sopimus oli merkittävä edistysaskel Liettualle kansainvälisen tunnustuksen saamisessa itsenäisyydelleen. Sopimuksen ehto, jossa ensimmäisen maailmansodan liettualaiset sotavangit saivat palata Venäjältä takaisin Liettuaan, otettiin Liettuassa iloiten vastaan. Sopimuksen lupauksista huolimatta Neuvosto-Venäjä ja myöhemmin Neuvostoliitto ei maksanut Liettualle kaikkia lupaamiaan sotakorvauksia eikä koskaan vakavasti harkinnut palauttavansa Liettualle kuulunutta historiallista ja kulttuuriin liittyvää omaisuutta. Yhä nykyään liettualaiset poliitikot ja historioitsijat jatkavat yritystä saada kyseisten sodassa menetettyjen tavaroiden saamista takaisin Liettuaan, mutta Venäjän viranomaisten mukaan ne ovat kadonneet.
Nykyinen valkovenäläinen historiankirjoitus katsoo, että Venäjä toimi yksipuolisesti luvatessaan rauhansopimuksessa Liettualle useita etnisesti valkovenäläisiä alueita Liettualle (kuten Hrodna, Štšutšyn, Lida, Ašmjany, Smarhon ja Braslau). Venäjä jätti näin huomiotta valkovenäläisten kansalliset intressit.