Saksan historia

Esihistoria

Saksasta on löydetty Steinheimin kallo, joka oli tutkimusten mukaan peräisin heidelberginihmiseltä noin 300 000 eaa. Neandertalinihminen asui Saksassakin noin 100 000 vuotta sitten. Nykyihminen lienee saapunut Saksaan jääkauden kestäessä joskus 45 000 – 30 000 vuotta sitten. Monet myöhäispaleoliittiset suurriistan metsästäjien perinteet levittäytyivät Saksaankin. Etelä-Saksassa saattoi asua jääkauden ankarimmassakin vaiheessa, tosin asutus oli silloin harvaa, mikäli sitä oli. Jääkauden päättyessä Saksan pohjoisosiin syntyi peuranmetsästyksellä elävä, kodissa asuvien ihmisten muodostama Hampurin kulttuuri.
Jääkauden päätyttyä seudulle syntyi mesoliittinen kulttuuri, joka vallitsi noin 10 000–5 000 eaa. Sekin oli majoissa asuvien metsästäjien luomaa. Noin 5 500–5 400 eaa alkaen maanviljely alkoi levitä Saksaan, alussa nauhakeraamisen perinteen muodossa. Foneetikko Kalevi Wiik pitää nauhakeraamisen kulttuurin väestöä varhaisina indoeurooppalaisina, mutta väite on hyvin kiistanalainen. Wiikin teoriaan kohdistunutta arvostelua on tarkasteltu kootusti Itä-Suomen yliopistossa vuonna 2012 valmistuneessa opinnäytteessä. Työn loppupäätelmä on, että Wiikin teoria perustuu piittaamattomuuteen tieteellisestä menetelmästä ja kuuluu näennäistieteen piiriin.
Yleensä ajatellaan varhaisen Saksan viljelijäväestön olleen alun perin mesoliittista tai ainakin osin alkujaan Lähi-idästä ja Balkanilta tullutta väestöä. Myöhemmin kivi- ja kuparikaudella ensin saviastiat ja myöhemmin maanviljely levisi pohjoiseenkin Saksaan. Saksaan syntyi monia neoliittisia kulttuureja, kuten megaliittikulttuuri joka kytkeytyi osin kellopikari- ja suppilopikarikulttuureihin. Suppilopikarikulttuuri levitti maanviljelyn pohjoiseenkin Saksaan.
Kuparin ja pronssin tuoneet indoeurooppalaiset liikkuivat rattailla ja hevosilla. Indoeurooppalaiset saapuivat sotaisasti Saksaan ehkä jo Itä-Euroopan kuparikaudella 4 500–3 500 eaa. ja loivat muun muassa palloamforakulttuurin. Germaanit erottuivat omana ryhmänään ehkä jo 3 000–2 400 eaa. Myöhäisellä pronssikaudella ja varhaisella rautakaudella kelttien kulttuuri levisi osaan Saksaakin. Germaaninen kieli saattoi kehittyä Pohjois-Saksan ja Etelä-Skandinavian alueella.

Germaanit ja roomalaiset

Ajanlaskun alkua edeltävinä vuosisatoina nykyisen Saksan alueella asui germaaniheimoja sekä kelttejä Tonavan ja Reinin läheisyydessä.
Noin 58 eaa. Reinistä tuli Rooman valtakunnan koillisraja, mikä johti Reinin länsipuolen roomalaistumiseen. Roomalaisia linnoituksia pystytettiin muun muassa Kölniin, Trieriin, Koblenziin ja Mainziin tarkoituksena vakiinnuttaa Reinin rajalinja. Vuonna 9 jaa. Arminiuksen johtamat germaanit tuhosivat roomalaisarmeijan Teutoburgin taistelussa, mikä pysäytti Rooman laajenemisen idemmäs. Tämän jälkeen roomalaiset suorittivat Germanicuksen johdolla lukuisia rankaisuretkikuntia Reinin taakse aiheuttaen joitakin tappioita Arminiuksen germaaneille, mutta roomalaiset palasivat aina vuoden lopussa tukikohtiinsa Reinin länsipuolelle. Nykyinen Saksa Reinille saakka jäi Rooman imperiumin ulkopuolelle.
Vuodesta 83 jaa. alkaen roomalaiset rakensivat 550 kilometriä pitkän, lukuisia linnoituksia sisältäneen rajavallin, limesin, Reiniltä Tonavalle pitääkseen germaanit valtakunnan ulkopuolella. 200-luvulla historiaan ilmaantui useita suuria länsigermaaniheimoja, kuten alemannit, frankit, saksit ja friisit. Vuoden 260 jaa. tienoilla germaaniheimot mursivat rajavallin. Hunnien tunkeutuminen Eurooppaan 300-luvulla sysäsi liikkeelle suuret kansainvaellukset, jotka tulivat mullistamaan Euroopan kartan. 400-luvun loppupuolella merovingisukuinen kuningas Klodvig yhdisti frankit ja valloitti Gallian perustaen frankkien valtakunnan. Vuonna 496 frankit voittivat alemannit ja kääntyivät katoliseen uskoon, saaden siten kirkon taakseen.

Kristinuskon leviäminen

Rooman valtakunnan pohjoiset provinssit oli käännytetty kristinuskoon 300-luvulta alkaen ja Augsburgin kaltaiset kristilliset keskukset säilyivät Rooman romahdettua. 600-luvulla käännytystyö pakanallisten heimojen keskuudessa alkoi uudelleen. Irlantilaisskotlantilaiset munkit perustivat luostareita muun muassa Würzburgiin, Regensburgiin ja Reichenauhin. Anglosaksimunkki Bonifatius perusti ensimmäisen luostarin Reinin itäpuolelle, Fritzlariin. Paavin alaisuudessa toimineita piispanistuimia perustettiin kristinuskon levittämiseksi Saksan alueella.
Vuonna 751 Pipin III otti kuninkaan tittelin ja sai kirkon siunauksen. Frankkikuninkaat olivat tästä lähtien paavin ja kristinuskon puolustajia, ja Pipinin karolingiseuraajat aloittivat vuosikymmeniä kestäneen kampanjan pakanallisia sakseja vastaan. Saksit pakkokäännytettiin ja heidän maansa liitettiin frankkien valtakuntaan.

Valtakunnanreformi (”Reichsreform”)

Valtakunnan oikeusjärjestys oli yhä hyvin jäsentymätön 1400-luvun alussa, vaikka joistain menettelytavoista oli sovittu. Säännöt kuninkaan, kuninkaan valitsijoiden ja muiden ruhtinaiden yhteistyöstä keisarikunnassa riippuivat paljon kunkin kuninkaan luonteesta. Ilman kuninkaan läsnäoloa hovipäivät (Hoftag, valtakunnan johtavien miesten kokous) merkitys kuihtui eikä valtiopäiviä lainsäätävänä elimenä ei vielä ollut olemassa. Ruhtinaat kiistelivät keskenään ja kiistat kärjistyivät välillä paikallisiksi sodiksi.
Samaan aikaan kirkkokin oli kriisissä. Kiistat useiden kilpailevien paavien välillä ratkesivat vasta Konstanzin kirkolliskokouksessa 1414–1418 ja vuoden 1419 paljon energiaa kului taistelussa hussilaisten harhaoppia vastaan. Suurten muutosten takia syntyi 1400-luvulla paljon keskustelua itse keisarikunnasta. Vanhat säännöt eivät enää riittävästi kuvanneet ajan rakenteita, ja aikaisemman valtakunnanrauhan, Landfriedenin, palauttamista vaadittiin. 
Kun Fredrik III tarvitsi ruhtinailta rahaa taisteluun Unkaria vastaan ja valitutti samaan aikaan poikansa (myöhemmin Maksimilian I) kuninkaaksi, ruhtinaat vaativat yhtenä miehenä suurempaa edustusta. Ensimmäistä kertaa vaaliruhtinaiden ja muiden ruhtinaiden kokousta kutsuttiin valtiopäiviksi. Fredrik III kieltäytyi kutsumasta valtiopäiviä koolle, mutta kaksi vuotta Fredrikin kuoleman jälkeen hänen sovittelevampi poikansa kutsui sen koolle Wormsiin 1495. Wormissa kuningas ja ruhtinaat sopivat neljästä päätöksestä, joita yleisesti kutsutaan nimellä valtakunnanreformi, Reichsreform. Valtakunnanreformi sisälsi toimia, joiden tarkoitus oli antaa hajoavalle keisarikunnalle takaisin tiettyä rakennetta, kuten keisarilliset maat ja kamarihovioikeuden, jotka osittain kestivätkin keisarikunnan loppuun asti vuoteen 1806.

Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan loppu

Vuodesta 1640 alkaen Brandenburg-Preussi alkoi nousta vaaliruhtinas Fredrik Vilhelmin alaisuudessa. Westafalenin rauha voimisti sitä edelleen Itä-Pommerin liittämisen kautta. Yksinvaltaisuuteen perustuva valtiomuoto kehitettiin. Vuonna 1701 vaaliruhtinas Fredrik III kruunattiin Preussin kuninkaaksi nimellä Fredrik I. Vuosina 1713–1740 kuningas Fredrik Vilhelm I muodosti Preussista hyvin keskitetysti hallitun valtion.
Samoihin aikoihin Ranskan Ludvig XIV oli valloittanut osia Elsassista ja Lothringenista (1678–1681) sekä valloittanut ja hävittänyt Kurpfalzin (1688–1697), josta hän tosin joutui luopumaan. Ludvig XIV hyötyi Itävaltaa uhanneiden ottomaanien keisarikunnalle aiheuttamista ongelmista. Vuonna 1683 ottomaanit voitettiin Wienin edustalla puolalaisen armeijan avulla. Ottomaanien hallitsema Unkari vallattiin uudelleen ja siitä tuli myöhemmin uusi kohde saksalaiselle uudisasutukselle. Itävalta voimistui Habsburgien alaisuudessa.
Maria Teresia taisteli menestyksekkäästi Itävallan kruununperimyssodissa (1740-1748) kruununperimysoikeutensa puolesta, mutta joutui luovuttamaan Sleesian Fredrik Suurelle Aachenin rauhassa. Sleesian sodissa ja Seitsenvuotisessa sodassa Sleesia toimi jälleen kiistakapulana. Itävallan, Saksin ja Preussin vuonna 1763 solmiman rauhan myötä Preussista tuli eurooppalainen suurvalta. Tästä alkoi Preussin ja Itävallan taistelu Saksan herruudesta.
Vuodesta 1763, huolimatta aatelisten ja porvariston vastustuksesta, Itävaltaan ja Preussiin tuotiin ”valistunut itsevaltius”, jonka periaatteen mukaan hallitsija oli ”valtion korkein palvelija”. Talous kehittyi ja lakireformeja, kuten kidutuksen kielto ja juutalaisten aseman parantaminen, luotiin. Myös talonpoikien vapautuminen alkoi. Koulutusta kehitettiin. Vuosina 1772–1795 Preussi otti osaa Puolan jakoon, vallaten Puola-Liettuan läntisiä osia. Tämä johti vuosisatoja kestäneeseen puolalaisvastarintaan.
Ranskan vallankumous (1789–1799) johti sotaan Ranskan ja sen useiden itänaapurien, mukaan lukien Preussi ja Itävalta, välillä. Baselin rauhassa (1795) Preussi luovutti Reinin länsipuoliset alueet Ranskalle. Napoleon jatkoi sotaa saksalaisvaltioita vastaan menestyksekkäästi. Vuonna 1803 hän sai Regensburgissa kokoontuneet valtiopäivät lakkauttamaan miltei kaikki Saksan kirkolliset ja pienemmät maalliset valtiot ja suurimman osan keisarillisista vapaakaupungeista. Uusia keskikokoisia valtioita perustettiin Lounais-Saksaan. Preussi sai alueita Luoteis-Saksasta. 
Jo aiemmin rappeutunut Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta katosi muodollisestikin 6. elokuuta 1806 keisari Frans II:n erottua. Hänen sukunsa jatkoi Itävallan keisareina vuoteen 1917. Samana vuonna perustettiin Reinin liitto Napoleonin suojeluksessa. Liitto käsitti lähes kaikki entisen keisarikunnan maat, mutta Preussi ja Itävalta jäivät ulkopuolelle. Napoleonin lyötyä Preussin Jenassa ja Auerstädtissä luovutti Preussi Tilsitin rauhassa 1807 kaikki Elben länsipuoliset alueet Ranskalle ja Westfalenin kuningaskunta perustettiin Napoleonin veljen Jérômen alaisuuteen. Preussi menetti myös eräitä Puolalta valtaamiaan alueita.
Vuosina 1808–1812 Preussi rakennettiin uudelleen ja tehtiin sarja lakiuudistuksia, kuten kunnallishallinnon järjestäminen, talonpoikien vapauttaminen ja juutalaisten syrjinnän lopettaminen. Armeijaa uudistettiin. Napoleonin armeijan tuhoutuminen Venäjällä 1812 käynnisti vapaussodat Ranskaa vastaan. Leipzigin taistelun jälkeen Saksa irtaantui Ranskan hallinnasta. Reinin liitto purettiin. Vuonna 1815 britit ja preussilaiset voittivat Napoleonin lopullisesti Waterloossa.

Bismarckin aika

Ranskan ja Preussin erimielisyydet Espanjan kruununperijästä johtivat Ranskan–Preussin sotaan (1870–1871). Ranskan sodanjulistuksen jälkeen preussilaiset ja eteläsaksalaiset joukot miehittivät Ranskan 1870. Ranskan armeija antautui, keisari Napoleon III vangittiin ja Ranskan toinen keisarikunta romahti. Pariisin antautumisen jälkeen laadittiin Frankfurtin rauha, jossa Ranska luovutti Elsassin ja Lothringenin saksankielisen osan. Alueluovutukset loukkasivat pahoin Ranskan kansallisylpeyttä ja loivat juovan ranskalaisten ja saksalaisten välille. 
Vuonna 1871 Preussin kuningas Vilhelm I kruunattiin Saksan keisariksi. Saksan keisarikunta oli syntynyt. Bismarckin sisäpolitiikalle Saksan kanslerina oli ominaista taistelu protestanttisen Preussin vihollisia vastaan. Niin sanotussa kulttuuritaistelussa (Kulturkampf) 1872–1878 hän pyrki rajoittamaan katolisen kirkon ja sen poliittisen siiven, katolisen keskustapuolueen, vaikutusvaltaa monin tavoin (muun muassa perustamalla siviiliavioliiton), mutta ilman suurta menestystä. Ei-saksalaisia väestönosia (puolalaisia, tanskalaisia ja ranskalaisia) syrjittiin ja saksalaistamispolitiikka aloitettiin.
Toinen Bismarckin uhkana näkemä seikka oli sosialistisen työväenpuolueen lausuma tavoite sosialismiin siirtymisestä olemassa olleiden poliittisten rakenteiden kautta. Vuodesta 1878 Bismarck pyrki tukahduttamaan liikkeen kieltämällä puolueen organisaation, sen kokoukset ja useimmat lehdet. Toisaalta kehittämällä sosiaaliturvaa hän toivoi saavansa työväenluokan keisarikunnalle myötämieliseksi.
Bismarckin päätavoite oli suojella Saksan kasvavaa voimaa liittoumajärjestelmien kautta, sekä pysyttelemällä erossa konflikteista kunnes Saksa oli valmis niihin. Erityisen tärkeää oli Ranskan pitäminen eristettynä, sillä Bismarck pelkäsi sen liittoutuvan Venäjän kanssa ja yrittävän saada Elsassin ja Lothringenin takaisin. Vuonna 1879 Bismarck muodosti kaksiliiton Saksan ja Itävalta-Unkarin välille, tavoitteena sotilaallinen apu Venäjän hyökkäyksen varalta. 
Kaksiliitto teki Venäjän sovittelevammaksi, ja vuonna 1887 solmittiin Saksan ja Venäjän välinen liitto, jonka mukaan Venäjä auttaisi Saksaa Ranskan hyökätessä ja Saksa Venäjää Itävallan hyökätessä. Vuonna 1882 Italia liittyi kaksiliittoon, josta täten tuli kolmiliitto. Italia pyrki puolustamaan etujaan Pohjois-Afrikassa Ranskan siirtomaapolitiikkaa vastaan.
Pitkän aikaa Bismarck oli irtisanoutunut keisari Vilhelm I:n tavoitteista tehdä Saksasta maailmanvalta siirtomaiden hankkimisen kautta. Bismarck halusi kaikin tavoin välttää sellaista vastakkainasettelua Euroopan suurvaltojen välillä, joka uhkaisi Saksan turvallisuutta. Mutta vuosien 1880–1885 välillä, ulkopoliittisen tilanteen näyttäessä suotuisalta, Bismarck antoi periksi ja useita siirtomaita hankittiin: Afrikasta muun muassa Togo, Saksan Lounais-Afrikka ja Saksan Itä-Afrikka sekä Oseaniasta Saksan Uusi-Guinea, Bismarckinsaaret ja Marshallsaaret. 
Keisari Vilhelm I kuoli 91-vuotiaana 9. maaliskuuta 1888. Hänen poikansa Fredrik III hallitsi vain 99 päivää ennen kuin kuoli. Fredrikin poika, nuori ja kunnianhimoinen Vilhelm II sai kruunun. Vuotta 1888 sanotaankin kolmen keisarin vuodeksi. Poliittiset ja henkilökohtaiset erimielisyydet uuden keisarin ja Bismarckin välillä johtivat Bismarckin erottamiseen 20. maaliskuuta 1890.

Laajentuminen ja tuho

Luotuaan Berliinin–Rooman akselin Italian diktaattorin Benito Mussoliniin kanssa ja solmittuaan Japanin kanssa antikomintern-sopimuksen (johon Italia liittyi vuotta myöhemmin 1937), Hitler tunsi Saksan kykenevän offensiiviseen ulkopolitiikkaan. 12. maaliskuuta 1938 Saksan joukot marssivat Itävaltaan, jonka liittämisyritys oli vuonna 1934 epäonnistunut. Hitlerin saapuessa Wieniin, häntä tervehti juhliva väkijoukko. Neljän viikon päästä 99 % itävaltalaisista äänesti Saksaan liittymisen puolesta (ks. Anschluss). Näin ollen Hitler toteutti vanhan ajatuksen Itävallan liittymisestä Saksaan, Suur-Saksan. Vaikka liittäminen oli jälleen vanhan, Itävallan sopiman Saint-Germainin rauhansopimuksen vastainen, länsimaat edelleen ainoastaan protestoivat.
Itävallan jälkeen Hitler käänsi katseensa Tšekkoslovakiaan, jossa 3,5 miljoonan sudeettisaksalaisen vähemmistö vaati tasaveroisia oikeuksia ja itsehallintoa. Vuoden 1938 Münchenin konferenssissa sopivat Hitler, Mussolini, Yhdistyneen kuningaskunnan pääministeri Neville Chamberlain ja Ranskan pääministeri Édouard Daladier sudeettialueiden liittämisestä Saksaan. Chamberlain ja Daladier myöntyivät ajatukseen, koska uskoivat Saksan laajentumispyrkimyksen loppuvan siihen, kuten Hitler vakuutti. Kuitenkin tuskin kuuden kuukauden päästä sopimuksesta, maaliskuussa 1939, Hitler käytti tšekkien ja slovakkien kiistaa hyväkseen ja liitti muunkin Tšekkoslovakian Saksaan Määrin ja Böömin protektoraateiksi. Samassa kuussa Hitler liitti myös Liettualle kuuluneen Memelin alueen (nyk. Klaipėdan) Saksaan. Se oli kuulunut Preussille vuoteen 1919.
Chamberlain joutui myöntämään, että hänen liennytyspolitiikkansa Hitleriä kohtaan oli epäonnistunut. Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan syyskuussa 1939, toinen maailmansota alkoi. Saksa oli aluksi menestyksekäs miehittäen Puolan lisäksi muun muassa Tanskan, Norjan, Ranskan, Balkanin, Baltian ja valtavia alueita Neuvostoliitosta. Sodan aikana natsihallinto päätti hävittää juutalaiset ja muut arjalaisen rodun puhtautta uhanneet ainekset Saksasta ja vallatuilta alueilta, mikä johti lopulta holokaustina tunnettuun kansanmurhaan. 
Neuvostoliittoa ei kuitenkaan kyetty lopullisesti lyömään, eikä maihinnousua Britanniaan suorittamaan ja myös Yhdysvallat liittyi Saksan vastaiseen rintamaan Japanin hyökättyä Pearl Harboriin. Vuonna 1945 pääosin yhdysvaltalaiset, britit ja neuvostoliittolaiset voittivat Saksan ja sen liittolaiset Italian ja Japanin. Suurin osa Eurooppaa oli tuhottu, kymmeniä miljoonia kuollut ja miljoonia vallatuilla alueilla eläneitä murhattu. Saksan poliittiset ja taloudelliset rakenteet olivat tuhoutuneet ja se oli menettänyt suuria alueita idästä. Uuden Saksan rakentaminen alkoi lähes nollapisteestä.

Saksa vuoden 1945 jälkeen

Potsdamin konferenssissa Saksa jaettiin neljään liittoutuneiden hallitsemaan miehitysvyöhykkeeseen. Kolmesta läntisestä muodostui Saksan liittotasavalta (BRD, epävirallisesti Länsi-Saksa), kun taas Neuvostoliiton hallitsemasta itäisestä vyöhykkeestä syntyi Saksan demokraattinen tasavalta (DDR, epävirallisesti Itä-Saksa). Molemmat perustettiin vuonna 1949. Liittotasavallasta luotiin länsiliittoutuneiden valvonnassa läntisen mallin mukainen liittovaltio, ja demokraattisesta tasavallasta puolestaan Neuvostoliiton valvoma sosialistinen tasavalta. Potsdamissa sovittiin myös Oder–Neisse-linjan itäpuolisten alueiden, muun muassa Sleesian luovuttamisesta Puolalle sekä Itä-Preussin jakamisesta Puolan ja Neuvostoliiton kesken. Järjestelyt aiheuttivat saksalainen nationalismin pesäkkeenä pidetyn Preussin häviämisen. Luovutettavilla alueilla eläneet saksalaiset joutuivat muuttamaan kodeistaan uuden Saksan alueelle, kuten myös osa muiden Euroopan maiden saksalaisvähemmistöistä. Neuvostoliiton ja Puolan lisäksi myös Alankomaat miehitti ja liitti itseensä joitakin raja-alueita vuonna 1949, osa näistä alueista palautettiin kuitenkin Saksan liittotasavallalle vuosina 1963 ja 2002. Saar palautettiin Saksan liittotasavaltaan 1956.
Kahden Saksan suhteet pysyivät jäätävinä, kunnes Saksan liittokansleri Willy Brandt aloitti 1970-luvulla kiistellyn idänpolitiikkansa (Ostpolitik), joka tähtäsi suhteiden luomiseen Itä-Euroopan kommunistimaihin. Politiikka kulminoitui Brandtin ilmeisesti spontaaniin polvistumiseen Varsovassa juutalaisgheton kansannousun muistomerkin edessä 7. joulukuuta 1970. Brandtin politiikka pyrki lähentämään Saksoja ja mahdollistamaan yhteydenpidon esimerkiksi eri maihin jääneiden perheenjäsenten kesken, mutta ei kuitenkaan Saksojen yhdistämiseen. Suhteet paranivat, ja syyskuussa 1973 Saksat otettiin YK:n jäseniksi valtioiden tunnustettua toisensa ja liittotasavallan luovuttua aluevaateistaan Puolan ja Neuvostoliiton eduksi.
Kesällä 1989 DDR:ssä tapahtui nopeita yhteiskunnallisia mullistuksia. Kasvava joukko itäsaksalaisia muutti Saksan liittotasavaltaan Unkarin kautta sen uudistusmielisen hallituksen avattua rajansa. Maastamuutto ja kiihtyvät suurmielenosoitukset tuottivat DDR:lle paineita politiikan muutokseen. DDR:n johtaja Erich Honecker oli pakotettu eroamaan lokakuussa, ja 9. marraskuuta DDR:n viranomaiset odottamatta sallivat itäsaksalaisten siirtymisen Länsi-Berliiniin ja Saksan liittotasavaltaan. Uusia rajanylityspaikkoja avattiin Berliinin muuriin ja pitkin rajaa, ja sadattuhannet ihmiset käyttivät tilaisuutta hyväkseen. Se johti kiihtyvään uudistusprosessiin DDR:ssä ja lopulta Saksan jälleenyhdistymiseen 3. lokakuuta 1990.
Yhdessä Ranskan kanssa yhdistynyt Saksa on ollut johtavassa roolissa EU:ssa, ja ajanut etenkin EU:n valuuttaunionia. Saksa on ollut kiinnostunut myös pysyvästä paikasta Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvostossa.