Keskiajan filosofia

Keskiajan filosofian luonne

Ymmärrystä keskiajasta on leimannut renessanssihumanistien näkemys, jonka mukaan keskiaika oli puolibarbaarinen ajanjakso, joka sijoittui Kreikan ja Rooman kulttuurien ”klassisen” ajan ja tuon kulttuurin ”uudelleensyntymän” eli ”renessanssin” väliin. Keskiaika sisältää kuitenkin lähes tuhat vuotta kestäneen ajanjakson, johon sijoittuu paljon erilaisia filosofisia kehityskulkuja, jotka loivat pohjaa uuden ajan ajattelulle. Uudet filosofiset ajatukset kukoistivat erityisesti 1200-luvulla.
Keskiajan filosofiaa luonnehtii erityisesti kolme piirrettä: (1) Rationalismi — logiikan, dialektiikan ja filosofisen analyysin hyödyntäminen totuuden etsimisessä (ratio); (2) antiikin filosofien ja erityisesti Aristoteleen esittämien näkemysten kunnioittaminen ja heidän auktoriteettinsa puolustaminen (auctoritas); ja (3) pyrkimys yhdistää filosofiset ajatukset teologisiin opetuksiin ja pyhiin kirjoituksiin (concordia). Näistä viimeksi mainittu oli kaikkein tärkein — tuskin mikään muu ongelma oli yhtä keskeisellä sijalla keskiajan filosofiassa kuin uskon ja järjen suhde.
Muun muassa Avicenna ja Averroes nojautuivat enemmän järkeen, Augustinus ja Anselm Canterburylainen puolestaan asettivat uskon etusijalle. Augustinuksen vastaus ongelmaan oli se, että ensin tuli uskoa, ja sen jälkeen etsiä ymmärrystä. Anselm ilmaisi tämän sanomalla: ”Ei niin, että pyrkisin ymmärtämään, jotta uskoisin, vaan uskon, jotta ymmärtäisin”. Tuomas Akvinolainen pyrki sovittamaan uskon ja järjen yhteen. Hän uskoi niiden olevan harmoniassa keskenään, koska katsoi kummankin olevan Jumalan luoman. Jos filosofia oli ristiriidassa teologian kanssa, oli tapahtunut virhe, jonka syy tuli selvittää.
Vaikka keskiaikaiseen filosofiaan kuuluukin monenlaisia virtauksia, yhtenä sen määrittävänä tekijänä voidaan pitää skolastisia menetelmiä, joilla kilpailevia tai ristiriitaisia filosofisia näkemyksiä pyrittiin saattamaan yhteen. Varhaiskeskiajan uusplatonilaisista 1100- ja 1200-lukujen peripateetikkoihin ja edelleen 1300- ja 1400-lukujen nominalisteihin ja voluntaristeihin saakka kaikki merkittävät ajattelijat uskoivat, että heidän erilaiset ajatuksensa voidaan yhdistää yhdeksi maailmankuvaksi, kun asioista väitellään tarpeeksi.
Kristillisessä Euroopassa tämä tarkoitti pääasiassa Raamatun ja antiikin filosofian yhdistämispyrkimyksiä. Tällainen lähestymistapa pohjautuu jo hellenistisen ajan juutalaisten oppineiden ajatuksiin. Muun muassa Artapanos, Eupolemos ja Aristobulos katsoivat, että kreikkalainen filosofia olisi tosiasiassa pohjautunut juutalaisuuteen. Filon Aleksandrialainen pyrki yhdistämään juutalaista ajattelua platonismiin ja toisaalta korjaamaan platonismia niiltä osin, missä määrin se oli ristiriidassa juutalaisuuden kanssa.
Antiikin filosofia omaksuttiin näin keskiajan kristillisen filosofian ja teologian pohjaksi. Antiikin filosofiaa ja loogisia tekniikoita käytettiin avuksi teologisten kysymysten ja uskon opinkohtien selventämisessä. Tämä ei kuitenkaan tapahtunut täysin ilman kritiikkiä – filosofit olivat valmiita soveltamaan sitä sopivilta osiltaan, mutta hylkäämään tarvittaessa. Ristiriitoja kohdatessa skolastista menetelmää käytettiin asioiden saattamiseksi sopusointuun. Antiikin perinteestä myös seitsemän vapaata tiedettä omaksuttiin sellaisenaan koululaitoksen pohjaksi, ensin katedraalikouluissa ja sitten yliopistoissa. Yliopisto-opiskelijoilta vaadittiin laajoja, jopa lähes kymmenen vuotta kestäviä filosofian opintoja, jotka käsittivät enimmäkseen antiikin filosofiaa, ennen etenemistä muihin tiedekuntiin.
Keskiajalla filosofia toimi paljolti teologian aputieteenä — teologia nähtiin ”tieteiden kuningattarena” (regina scientiae) ja filosofia teologian palvelijana (ancilla theologiae). Filosofia keskittyi ensi sijassa Jumalan luonteen tutkimiseen, sillä jos Jumala on olemassa, hän on epäilemättä maailmankaikkeuden merkittävin ominaisuus ja siksi hyvinkin tutkimisen arvoinen. Tässä aristoteelinen logiikka eli syllogistiikka nousi merkittävään rooliin. Filosofit pyrkivät myös todistamaan Jumalan olemassaolon puhtaasti loogisilla argumenteilla, jos sellainen on ylipäänsä mahdollista. Samoin Jumalan tekoja, kuten maailman luomista ja lunastamista, ryhdyttiin tutkimaan loogisilla menetelmillä. Keskeinen kysymys oli, olivatko nämä teot samojen lainalaisuuksien hallitsemia kuin luonnon järjestys muutenkin.
Ensimmäisiä argumentteja Jumalan olemassaolon todistamiseksi oli ontologinen argumentti, jonka kehitti Anselm Canterburylainen. Se määritteli Jumalan täydelliseksi olennoksi. Koska olemassaolo on täydellisempää kuin olemassaolon puute, siksi Jumalan täytyy olla olemassa. Toinen merkittävä keskiaikainen jumalatodistus oli kosmologinen argumentti, jonka kehitti Tuomas Akvinolainen. Sen mukaan kaikella olevalla täytyi olla syy. Näin kaikella aiheutetulla tai luodulla täytyy olla ei-aiheutettu tai ei-luotu ensimmäinen syy, joka on Jumala.
Akvinolainen käytti argumenttiaan myös Jumalan hyvyyden todistamiseen. Kaikessa olevassa on jotain hyvää, ja jokaisen asian syy on parempi kuin seuraus. Siksi ensimmäisen syyn tulee olla paras kaikista asioista. Näin vaiheittain voitiin todistaa Jumalan voima, ainutlaatuisuus ja muut ominaisuudet.
Teologian lisäksi filosofit pyrkivät soveltamaan Aristoteleen logiikkaa, metafysiikkaa ja muuta ajattelua elämän kaikilla muillakin alueilla. Syllogistiikka sovellettiin niin, että oppilaat laitettiin muistamaan suuri määrä syllogismeja ulkoa. Jokaisella syllogismilla oli nimi, esimerkiksi ”Modus Ponens” oli muotoa ”Jos A on totta, B on totta. A on totta, joten B on totta”. Muistamisen avuksi oli kehitetty lauseita, jotka sisälsivät syllogismin kuvauksen, ja lauseen muodostamien sanojen alkukirjaimet muistuttivat oppilaita syllogismin nimestä.
Suurin osa yliopistojen opiskelijoista muistivat ulkoa Aristoteleen yhdeksäntoista syllogismia kahdelle subjektille, mikä mahdollisti sen, että he kykenivät loogisesti kytkemään väitelauseiden subjektit ja objektit toisiinsa. Jotkut kehittelivät myös väitelauseita joissa esiintyi kolme subjektia.

Varhaiskeskiaika

Varhaiskeskiajalla merkittävä keskus oli Benedictus Nursialaisen vuonna 529 perustama Monte Cassinon luostari. Se perustettiin samana vuonna kun keisari Justinianus määräsi Ateenan pakanallisen filosofikoulun suljettavaksi, ja siksi ajankohtaa on pidetty usein antiikin ja keskiajan taitekohtana. Monte Cassino muodostui yhdessä muiden benediktiiniläisluostareiden kanssa eräänlaiseksi pysyvyyden symboliksi levottoman ajan keskellä Rooman valtakunnan romahtamisen jälkeen. Luostarit harjoittivat paitsi antiikin ajalta peräisin olevien teosten kopiointia myös opetusta ja tutkimusta.
Merkittäviä henkilöitä varhaiskeskiajan teologiassa ja filosofiassa olivat muiden muassa uusplatonismia kristinuskoon yhdistellyt Pseudo-Dionysios Areopagita, Sevillan piispa Isidorus Sevillalainen, myöhempiin kirkkoisiin lukeutuva Johannes Damaskolainen, karolingisen renessanssin keskushenkilö munkki Alkuin, Rabanus Maurus sekä skolastiikalle pohjaa luonut Pseudo-Dionysioksen teosten kommentoija Johannes Scotus Eriugena.

Varhaisskolastiikka

1000-1100-lukujen varhaisskolastiikka perustui pitkälti platonismiin, erityisesti sen uusplatonilaisessa muodossa. Tällaiseen platonismiin oli jo antiikin aikana sekoittunut huomattavasti stolaisuuden ja aristotelismin vaikutusta. Platonin todellisia opetuksia tunnettiin kuitenkin huonosti. Hänen teoksistaan tunnettiin latinankielisinä ainoastaan Kalkidioksen kääntämät Timaioksen kosmologiaa käsittelevät osat selityksineen, sekä 1100-1200-luvuilla käännetyt Faidon, Menon ja osa Parmenidesta. Erityisesti Timaios vaikutti huomattavasti skolastiseen ajatteluun lähinnä fysiikassa ja muussa luonnonfilosofiassa, johon varhaisskolastiikka keskittyi. Muita merkittäviä platonismin lähteitä olivat muun muassa Boethiuksen (ennen kaikkea Filosofian lohdutus), Macrobiuksen ja Martianus Capellan teokset, Kalkidioksen Timaios-kommentaari sekä hermeettiseen traditioon kuuluvat kirjoitukset.
Keskeiset filosofiset ongelmat liittyivät platonismin ja uusplatonismin tulkintoihin kristilliseen ajatteluun sopivasti. Timaioksen mukaan maailman oli luonut alempi luojajumala, demiurgi, ja uusplatonismi taas oli laajentanut luomisen kosmogoniaa useammilla alemmilla jumalhahmoilla, joiden vastuulla oli yhä alempien ja materiaalisempien maailmankaikkeuden tasojen luominen. Tällaiset ajatukset eivät luonnollisesti sopineet yksijumaliseen kristinuskoon. Toinen ongelmallinen seikka oli sekä Platonin että Boethiuksen esittämä ajatus maailmansielusta. Uusplatonismin tulkinta ykseydestä emanoituneista todellisuustasoista, logos (järki, sana) ja psykhe (sielu, henki), sopi kuitenkin kolminaisuusoppiin. Esimerkiksi Willelmus Concheslainen yhdisti maailmansielun Pyhään Henkeen.
Kolmas tyypillinen ongelma koski platonismin opettamaa ideoiden ja materian ikuisuutta, jotka kummatkin olivat ristiriidassa sen kristinuskon opin kanssa, että ainoastaan Jumala on ikuinen. Ideat samaistettiin jo Augustinuksen esittämän tulkinnan mukaan Jumalan ajatuksiin, jolloin ne saattoivat olla samaan aikaan sekä yhtä ikuisia kuin Jumala, mutta silti hänestä syntyneitä. Materian suhteen jotkut suosivat jo Boethiuksen esittämää ajatusta, jonka mukaan ikuisuutta oli kahdenlaista, toisaalta Jumalan ajatonta ikuisuutta, ja toisaalta materian ajallista ikuisuutta. Jotkut kuitenkin hylkäsivät tämän teorian, katsoen, että materia sai alkunsa luomisessa.
Fysiikassa filosofit pyrkivät usein etsimään luonnollisia syitä tapahtumille. Muun muassa luomiskertomusta selitettiin fysiikan avulla täysin luonnolliseksi tapahtumaksi, jo pelkästään luonnon lakien ohjaamaksi erotukseksi yliluonnollisen Jumalan ohjauksesta. Luonnontieteellisen menetelmän käyttö saattoi olla peräisin arabialaisilta tiedemiehiltä, joiden tietämystä oli vähitellen alettu välittää läntiseen Eurooppaan. Tässä työssä vaikutti muiden muassa Constantinus Africanus.
Merkittäviä henkilöitä varhaisskolastisena aikana olivat muiden muassa Anselm Canterburylainen, Petrus Damiani, Gilbertus Porretanus, Pierre Abélard, Petrus Lombardus ja Johannes Salisburylainen. Aikakauden ajattelun keskeinen keskus oli Chartresin katedraalikoulu.

Via moderna

Via moderna oli skolastiikan piirissä 1300-luvun alussa syntynyt liike, joka pyrki eroon antiikin filosofiaan perustuvasta ajattelusta kohti uutta ajattelua. Sen keskeisinä hahmoina voidaan pitää Duns Scotusta ja Vilhelm Occamilaista, jotka olivat kummatkin fransiskaaneja. Fransiskaanien teologia perustui ennen kaikkea kirkkoisä Augustinukseen, ja heidät voidaan nähdä vastavoimana aristotelismiin tukeutuneelle Tuomas Akvinolaiselle ja hänen koulukunnalleen, jonka monet edustajat olivat dominikaaneja.
Merkittävimpiä eroja Tuomaan ja näiden fransiskaaniteologien ajattelussa oli ero aristoteelisen metafyysisen realismin (käsiterealismi) ja nominalismin välillä. Tuomas katsoi, että universaalit olivat olemassa yksittäisolioista erillisinä yleisolemuksina. Yksittäisolioiden yksilöllisyyden määräsi materia, ei yleisolemus, mutta inhimillinen järki kykeni käsittelemään vain yleisolemuksia. Duns Scotus jakoi tämän käsiterealismin, mutta edusti lievempää tulkintaa. Hän katsoi, että muodollinen ero yksittäisen ja yleisen olemuksen välillä syntyy ihmisen mielessä, mikä oli merkittävä askel nominalismin suuntaan. Vilhelm Occamilainen puolestaan edusti varsinaista nominalistista kantaa ja katsoi, ettei yleisolemuksia voi olla olemassa yksittäisolioista erillisinä. Hänen mukaansa yleiskäsitteet ovat pelkkiä nimiä, joita käytetään samankaltaisista olioista. Sekä Duns Scotus että Ockhamilainen katsoivat, että inhimillinen järki kykeni havaitsemaan ja käsittämään yksilöoliot sellaisinaan ja muodosti vasta niiden avulla yleiskäsitteet. Tästä seurasi myös, että maailman käsitettävä järjestys oli lähinnä mielen oma luomus. Tämä avasi tietä myöhemmille skeptisille argumenteille.
Toinen ero koulukuntien välillä koski tahdonvapautta. Kuten edellä on esitetty, aristoteelisen determinismin jyrkän tulkinnan mukaan sekä Jumalan että ihmisten tahdonvapaus olivat rajoitettuja. Augustinus oli puolestaan ollut ensimmäisiä, joka puhui ihmisen tahdon vapaudesta ohi järjen. Sekä Duns Scotus että Vilhelm Occamilainen tukeutuivat häneen ja hahmottelivat voluntarismiksi kutsuttua ajattelua. Sen mukaan lopulliset ratkaisut ihmisen toimiessa tekee aina tahto. Myös voluntaristisen etiikan mukaan teon moraalisuuden kannalta tärkeintä olivat ihmisen tahdonratkaisun päämäärät.
Fransiskaanien teologia toimi pohjana myös myöhemmälle keskustelulle yksilön luonnollisista oikeuksista. Fransiskaanit olivat omistautuneet äärimmäiselle köyhyydelle ja kieltäytyivät omistamasta mitään. Heidän vastustajiensa mukaan ihmiselle ei ollut kuitenkaan luvallista luopua luonnollisesta itsesäilytysoikeudesta. Fransiskaanit hävisivät kiistan ja joutuivat myöntämään, että heilläkin oli viime kädessä luovuttamattomia oikeuksia.