google/wiki40b huggingface dataset:
Jules Simon

Jules Simon (31. joulukuuta 1814 Lorient – 8. kesäkuuta 1896 Pariisi) oli ranskalainen poliitikko, joka toimi Ranskan pääministerinä vuosina 1876–1877.
Simon toimi filosofianopettajana lyseoissa eri puolilla Ranskaa ja vuodesta 1839 Sorbonnen yliopistossa Pariisissa Victor Cousinin seuraajana. Hänet valittiin 1848 Ranskan kansalliskokoukseen, jossa hän esiintyi liberaalina sanan-, ajatuksen- ja uskonnonvapauden puolustajana. Seuraavana vuonna hänet valittiin Ranskan valtioneuvoston jäseneksi, mutta vastustettuaan presidentti Louis Napoleonin vallankaappausta joulukuussa 1851 hänet erotettiin kaikista viroistaan, myös Sorbonnesta. Sen jälkeen Simon omistautui pitkäksi aikaa filosofisille ja historiallisille tutkimuksille. Näihin kuuluivat muun muassa laajalle levinneet Le devoir (1854), La religion naturelle (1856) ja La liberté (1857).
Vuonna 1863 Simon valittiin lainsäätäjäkunnan jäseneksi, missä hän esiintyi edelleen liberaalien periaatteiden puolustajana. Toisen keisarikunnan kukistuttua hän tuli syyskuussa 1870 opetus- ja kulttuuriministeriksi kansallisen puolustuksen hallitukseen ja helmikuussa 1871 sitä seuranneeseen Adolphe Thiersin hallitukseen. Simonin yritykset koululaitoksen uudistamiseksi kariutuivat. Hän joutui eroamaan Thiersin mukana toukokuussa 1873. Tämän jälkeen Simonista tuli yksi tasavaltalaisten johtajista. Hänet nimitettiin 1875 elinikäiseksi senaattoriksi ja valittiin samana vuonna Ranskan akatemiaan.
Ranskan edustajainkamarin saatua vuoden 1876 vaaleissa vahvan tasavaltalaisen enemmistön monarkistinen presidentti Patrice de Mac-Mahon joutui nimittämään Simonin pääministeriksi 12. joulukuuta 1876. Suhteellisesta maltillisuudestaan huolimatta Simonin hallitus joutui pian konfliktiin kirkon asemaa puolustaneiden tahojen kanssa ja samanaikaisesti myös vasemmiston arvostelun kohteeksi. 16. toukokuuta 1877 presidentti Mac-Mahon vaati Simonille osoittamassaan kirjeessä käytännössä tämän eroa. Hallitus sai parlamentilta luottamuslauseen, mutta Simon erosi siitä huolimatta. Tämä käynnisti ”toukokuun vallankaappauksena” (le seize mai) tunnetun perustuslaillisen kriisin, sillä vallitsi erimielisyys siitä, tulisiko hallituksen nauttia ensisijaisesti presidentin vai edustajainkamarin luottamusta. Lopulta jälkimmäinen kanta voitti, minkä seurauksena Mac-Mahon joutui itse eroamaan presidentin virasta tammikuussa 1879.
Simon jatkoi poliittista uraansa senattissa, missä hän keskittyi pääasiassa opetuskysymyksiin. Hän ajautui entistä enemmän vastakkain kirkollisten tahojen kanssa ja esiintyi myös boulangismin vastustajana. Vuoden 1890 jälkeen hän ei toiminut julkisissa tehtävissä.
Könsikkäät

Historia

Könsikkäät-kuoro syntyi vuonna 1991, kun Laajasalon yläasteella ja lukiossa tuolloin musiikinopettajana toiminut Petri Laaksonen kokosi koulun kuoron pojista itsenäisyyspäivän juhlaan tuplakvartetin, joka esitti neljä suomalaista kansanlaulua. Kuoroa pyydettiin esiintymään pian muuallekin, sen kokoonpano kasvatettiin kuuteentoista laulajaan ja se otti nimekseen aluperin vitsiksi tarkoitetun Könsikkäät.
Kerttu Salmi

Kerttu Sigrid Salmi (15. heinäkuuta 1901 Luumäki – 13. elokuuta 1977 Espoo) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän työskenteli muun muassa Viipurin lavoilla ja Radioteatterissa. Lisäksi hänet nähtiin lukuisissa suomalaisissa elokuvissa, kuten Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä sekä Anu ja Mikko.

Tausta

Kerttu Salmen vanhemmat olivat rautatieläinen Tuomas Salmi ja Anna-Liisa Lensu. Hän suoritti opintoja Viipurin yhteiskoulussa, Viipurin Musiikkiopistossa ja Viipurin taiteenystäväin piirustuskoulussa. Lisäksi hän opiskeli toimistoalaa. Salmen aviopuoliso oli metallimies Frans Armas Vuori vuodesta 1946.

Teatteriura

Salmi oli kiinnitettynä useisiin viipurilaisiin teattereihin 1920- ja 1930-luvulla: Viipurin Työväen Teatteri 1922–1927, Viipurin Näyttämö 1927–1933 ja Viipurin Kaupunginteatteri 1933–1937. Vuosina 1938 ja 1939 hän työskenteli ohjaajana Valkeakosken Tehtaan Näyttämöllä ja edelleen näyttelijänä Helsingin Kansanteatterissa 1940–1942. Vuosiksi 1942 ja 1943 hän palasi näyttelijäksi Viipurin Kaupunginteatteriin. Vuodesta 1950 alkaen Salmi toimi näyttelijänä Radioteatterissa.
Kerttu Salmen näyttämötehtäviä olivat muun muassa Vappo (kappaleessa Anu ja Mikko), Kaisa (Pohjalaisia), Manta (Olenko minä tullut haaremiin) ja Marusja (Jääkärin morsian). Hänen ohjaustehtäviinsä lukeutuivat muun muassa näytelmät Sydämen avain, Naispaholainen, Pastori Jussilainen ja Daniel Hjort.

Elokuvaura

Salmi näytteli yli 40 elokuvassa vuosina 1938–1962. Valkokankaalla hän oli sivuosien tulkitsija, joka näytteli tyypillisesti päähenkilöiden sukulaisia tai palvelusväkeä. Itselleen teatterista tutun Vapon roolin Salmi näytteli myös kahdessa Anu ja Mikko -filmatisoinnissa, vuosina 1940 ja 1956. Valentin Vaalan elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä hän tulkitsi Juse-muoria.
Anders Parviainen

Anders (Antti) Parviainen (29. joulukuuta 1848 – lokakuussa 1887) oli suomalainen tukkukauppias.
Parviaisen vanhemmat olivat Juho Ollinpoika Parviainen (1808–1868) ja Walborg Parviainen (1808–1872). Hän oli naimisissa Olga Maria Kleinehin (s. 1854) kanssa jonka isä oli saksalaissyntyinen ravintoloitsija Louis Kleineh. Heidän lapsiaan olivat taidemaalari ja -graafikko Oscar Parviainen ja Olga Maria Matilda Adèle Parviainen (1879–1956) joka oli naimisissa liikemies Leopold Lerchen kanssa. Anders Parviaisen vanhempi veli oli kauppias ja teollisuusmies Johan Parviainen.
Parviainen perusti vuonna 1874 yhdessä A. W. Winterin kanssa paloöljyn ja suolan tukkukauppaa sekä siirtomaatavara- ja rautakauppaa harjoittaneen toiminimen Parviainen & Winter. Winterin kuoltua 1878 hänen tilalleen liikkeen osakkaaksi tuli K. H. Renlund ja liikkeen nimeksi muuttui A. Parviainen & Co. Parviainen ja Renlund eriyttivät liiketoimintansa 1884 jolloin siirtomaatavarakauppa jäi Parviaiselle ja rautakauppapuoli siirtyi Renlundille. Renlund toimi kuitenkin edelleen A. Parviainen & Co:n öljyntuontiliikkeen johtajana 1887–1901 ja hän oli A. Parviainen & Co Oy:n toimitusjohtajana 1901–1908.
A. Parviainen & Co alkoi tuoda Suomeen 1800-luvun lopulla Nobel-yhtiön tuottamaa öljyä Bakusta ja yhtiöllä oli maahantuontia varten öljysäiliöt Helsingissä Sörnäisten satamassa. Öljyntuontia varten perustettiin sitten 1911 oma yhtiö Nobelin Öljyntuonti Oy Suomessa jonka öljyntuonti siirtyi 1920 Nobel-Standard Oy Suomessa-yhtiölle (vuodesta 1951 Oy Esso Ab) kun Yhdysvallat korvasi Venäjän oljyn tuontimaana.
A. Parviainen & Co:n toiminta päättyi 1928 mutta tukkukaupan harjoittaminen oli jo loppunut aikaisemmin. Yhtiön toimitusjohtajina olivat K. H. Renlund vuoteen 1908 saakka ja hänen jälkeensä Parviaisen vävy Leopold Lerche. Yhtiö purettiin pian Lerchen kuoleman jälkeen.
Amerikamura

Amerikamura on etenkin nuorison suosima ostosalue Osakassa. Sitä on verrattu Tokion Harajukuun.
Alueella on vanhoja makasiinejä, jotka remontoitiin 1970-luvulla myymälöiksi. Niissä myytiin Yhdysvaltojen länsirannikolta tullutta tavaraa kuten vaatteita ja äänilevyjä. Suuri osa tavarasta on edelleenkin käytettyä. Tiedotusvälineissä paikkaa alettiin kutsua Amerikamuraksi, "Amerikka-kyläksi". Nykyisin alueella on myös trendikkäitä baareja ja muuta yöelämää.
Amerikamuran keskus on kolmionmuotoinen Sankaku-puistikko, jossa on viikonloppuisin katuesiintyjiä ja kirpputoreja.
Brian Dumoulin

Ura

10. huhtikuuta 2012 Dumoulinin numerolla 51 varannut Carolina Hurricanes kiinnitti hänet tulokassopimuksella. 22. kesäkuuta 2012 Dumoulin kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin yhdessä Brandon Sutterin sekä ensimmäisen kierroksen varausvuoron kanssa vaihdossa Jordan Staaliin. 
Kaudella 2013–2014 Dumoulin debytoi NHL:ssä 14. joulukuuta 2013 ottelussa Detroit Red Wingsiä vastaan. Hän sai ensimmäisen NHL-pisteensä syöttöpisteen muodossa 16. joulukuuta 2013 Toronto Maple Leafsia vastaan.
Kaudella 2014–2015 Dumoulin teki uransa ensimmäisen NHL-maalin ohitettuaan Tampa Bay Lightningin maalivahti Evgeni Nabokovin 15. joulukuuta 2014.
Jamba Juice

Historia

Jamba Juicen perusti huhtikuussa 1990 Kirk Perron, joka on innokas pyöräilijä ja terveiden elämäntapojen puolestapuhuja. Hän avasi ensimmäisen Jamba Juice -myymälän San Luis Obispoon. Myöhemmin hän liittyi bisnekseen kolmen kaverinsa, Joe Vergaran, Kevin Petersin ja Linda Ozawa Oldsin, kanssa. Samana vuonna yritys rekisteröitiin Juice Club, Inc.:ksi.
Jamba Juice osti maanlaajuisen Zuka Juice, Inc.:n maaliskuussa 1999. Zuka Juice oli merkittävä smoothieita myyvä yritys, jonka oli perustanut Dave Duffin Orehissa Utahissa. Tästä lähtien Jamba Juice on laajentunut ja muodostunut hyvin tunnetuksi smoothieketjuksi. Yrityksen ensimmäinen myymälä New Yorkissa avattiin Columbus Circlen ja 59th Streetin kulmaukseen Time Warner Centeriin, ja se on osa Whole Foods Marketin aluetta. Muita myymälöitä sijaitsee Union Squarella, Times Squarella, Tribecassa ja Port Authority Bus Terminalissa.
13. maaliskuuta 2006 Services Acquistion Corp. International osti Jamba Juicen 265 miljoonalla dollarilla. Services Acquistionia johtaa Steven Berrard, joka on entinen Blockbuster Inc.:n toimitusjohtaja. Transaktion sulkeuduttua julkisen kaupankäynnin kohteena ollut Services Acquistion muutti nimensä Jamba, Inc.:ksi.
Kesäkuussa 2008 Jamba, Inc. tiedotti, että se on suorittanut 35 miljoonan dollarin vaihtovelkakirjalainan. Jamba Juice, Inc. sanoi muuttavansa vaihtovelkakirjalainan osakkeet rahaksi, jos niille ei löydy ostajia kesäkuuhun 2016 mennessä.
Rahoitusta johti Mistral Equity Partners 19,55 miljoonalla dollarilla, ja pääomarahasto keskittyi kuluttajatuotteisiin ja palveluyrityksiin. Loppujen lopuksi 14,45 miljoonan dollarin investoinnit teki eräs yhtiö, joka on Serruya Familyn omistuksessa.
Joulukuussa 2008 Jamba alkoi laajentaa valikoimaansa smoothieista wrappeihin, voileipiin, salaatteihin ja flatbreadeihin. Jamballa on yli 750 myymälää 26 osavaltiossa Yhdysvalloissa sekä joitain kansainvälisiä myymälöitä, joissa on muita myymälöitä pienempi valikoima.
Heinäkuussa 2009 Jamba Juicen ylläpitämää mainoskampanjaa moitittiin idean kopioimisesta. Mainoskampanja nimittäin muistutti liikaa Reesin "Get Your Way On" -sarjaa. Fanit ilmoittivat Reesille kirjeellä Jamba Juicen tekijänoikeusrikkomuksista, jolloin Rees vastasi: "Jamba Juice puri minun tyyliäni ilman tekijänoikeuksia, ja se on epäkunnioittavaa."
Daihachirō Uematsu

Daihachirō Uematsu on Suomessa asuva japanilainen kenraali evp ja budō-opettaja (ZNKR-kendō 7. dan kyōshi. Uematsu muutti suomeen eläköityään Japanin Itsepuolustusjoukoista kenraalimajurin arvoisena. Daihachirō Uematsu on vaikuttanut suuresti suomen kendoharjoitteluun 80- ja 90-luvun vaihteessa. Tällöin hän toimi everstin arvolla sotilasasiamiehenä Suomen Japanin suurlähetystössä vuosina 1987–1990.

Eversti Uematsu ja Suomen kendo

Daihachirō Uematsu oli ensimmäinen ZNKR:stä valtuutuksensa saanut kendō-opettaja Suomessa. Hän työskenteli Japanin suurlähetystössä vuosina 1987–1990 sotilasasiamiehenä, everstin arvoisena. Daihachirō Uematsu (tuolloin kendossa 5. dan). Kolmen vuoden ajan hän opetti ja pohjusti Suomen kendōn kehitystä omalla vapaa-ajallaan  Uematsun komennuksen päätyttyä ZNKR aloitti ohjelman, jossa Suomeen lähetettiin joka vuosi kendō-opettaja noin kolmeksi kuukaudeksi kerrallaan. Jäätyään eläkkeelle Japanin itsepuolustusvoimista (kenraali evp) ja palveluksen jälkeisestä siviilityöstään Uematsu-sensei muutti syystalvella 2012 Japanista vaimonsa kanssa Turkuun josta he muuttivat edelleen 2014 Helsinkiin. 
Uematsu-sensei (7-dan kyōshi) toimii yhä aktiivisesti Suomen kendon hyväksi ja toimii mm pääopettajana Leppävaaran budoseurassa Espoossa.
Eero Juva

Eero Juva (vuoteen 1935 Juvelius) (15. helmikuuta 1900 Oulu – 31. lokakuuta 1959) oli Suomen Puolustusvoimien eversti ja pitkäaikainen rykmentin komentaja. Hänen isänsä oli vankilanjohtaja V. O. Juvelius.
Juva osallistui sisällissotaan, kävi Viipurin upseerikokelaskurssin 1918-1919, Kadettikoulun 1922-1923 sekä Sotakorkeakoulun 1931-1933. Hän osallistui myös Aunuksen retkeen. Juva toimi Jääkäriprikaatissa eri tehtävissä 1925-1926 sekä Pohjanmaan jääkäripataljoonassa komppanianpäällikkönä ja aliupseerikoulun johtajana 1927-1930. Kadettikoulussa hän opetti 1930-1931 sekä Taistelukoulussa 1933-1939. Viipurin rykmentin aliupseerikoulun johtajana hän toimi 1934-1935. Yleisesikuntaupseerina Sortavalan sotilaspiirissä hän oli 1939.
Talvisodan sytyttyä Juva toimi 12. divisioonan operatiivisen toimiston päällikkönä ja myöhemmin esikuntapäällikkönä. Välirauhan aikaan hän toimi Savo-Karjalan sotilasläänin esikuntapäällikkönä. Etelä-Pohjanmaan läntisen sotilaspiirin päällikkönä hän oli 1941. Jatkosodan sytyttyä hänet nimitettiin JR 58:n komentajaksi 19.6.1941-8.10.1944. Vuonna 1944 hän toimi myös Lapin sodassa Rajajääkäriprikaatin komentajan viransijaisena. Jatkosodan jälkeen Juva komensi JR 2:a 1944-1950.
Ylennykset: vänrikki 1919, luutnantti 1921, kapteeni 1924, majuri 1930, everstiluutnantti 1940, eversti 31.8.1942.
Kaalikirva

Koko ja ulkonäkö

Kaalikirvan siivettömät yksilöt ovat soikeita, väriltään likaisen kellanvihreitä ja kauttaaltaan vaalean vahajauheen peittämiä. Takaruumiin selkäpuolella on tummanvihreitä poikkijuovia sekä usein pieniä, tummia kitiinikilpiä, joiden koko kasvaa kohti eläimen peräpäätä. Tuntosarvet ovat ruumista lyhyemmät. Takaruumiin kärjen cauda on lyhyt ja leveän kolmiomainen ja vaharauhasputket ovat hyvin lyhyet, korkeintaan caudan pituiset ja keskiosastaan paksuuntuneet. Raajat ja tuntosarvet ovat vaaleanruskeat, vaharauhasputket ja cauda ovat vaaleat. Siivellisten yksilöiden pää, keskiruumis, raajat ja tuntosarvet ovat tummat ja kellertävässä takaruumiissa on tumma poikkijuova. Ruumiin pituus 1,9–2,7 mm.
Kromosomiluku 2n=16.

Levinneisyys

Kaalikirva on peräisin Euroopasta, mutta nykyisin sitä tavataan kaikkialla maapallon lämpimillä ja lauhkeilla alueilla. Pohjois-Amerikkaan laji levisi 1700-luvun lopulla. Suomessa havaintoja on hajanaisesti Ahvenanmaalta sekä Etelä- ja Keski-Suomesta.

Elinympäristö ja elintavat

Kaalikirvalla ei tapahdu isäntävaihtoa. Ravintokasveja ovat etenkin kaalit, mutta myös muut ristikukkaiset kuten rypsi, retiisi, sinapit ja näiden luonnonvaraiset sukulaiset kelpaavat. Kaalikirva edellyttää sinappiöljyn esiintymistä kasvissa ja satunnaisesti se elää myös muilla sinappiöljyä tuottavilla kasveilla, kuten resedoilla. Kirvat lisääntyvät neitseellisesti synnyttäen eläviä poikasia, mutta viileämmän ilmaston alueilla lajilla esiintyy syksyisin suvullista lisääntymistä, jolloin muna on talvehtiva elämänvaihe. Lämpimässä ilmastossa neitseellistä lisääntymistä tapahtuu ympäri vuoden. Kirvat muodostavat suuria kolonioita lehtien ylä- ja alapinnoille sekä lehtiruodeille ja ajoittain syntyy siivellisiä yksilöitä, jotka etsiytyvät uusille elinpaikoilla. Yhdysvalloissa lajilla on jopa 15 sukupolvea vuodessa ja se on taloudellisesti merkittävä tuholainen.
Yksittäinen neitseellisesti lisääntyvä naaras elää noin 30 vuorokautta ja tuottaa noin 40 poikasta. Muniva naaras tuottaa noin 10 munaa. Lämpötilan nousu lyhentää kirvojen elinikää. Kirvat heikentävät kasvien kasvua ja kukintaa sekä aiheuttavat lehtiin keltaisia laikkuja ja lehtien kuivumista. Esiintyessään runsaana kaalikirva voi pienentää satoa jopa 34–62 %.
Kaalikirva levittää ainakin 17 kasvien virustautia.
Suomen lajiston uhanalaisarvioinnissa 2010 kaalikirva on luokiteltu silmälläpidettäväksi (NT), vuoden 2000 arvioinnissa se oli vaarantunut.

Ravintokasvit

Kaalikirvan pääravintokasvi on kaali (Brassica oleraceae), mutta se kelpuuttaa myös muut ristikukkaiskasvit (Brassicaceae) sekä muita sinappiöljyä tuottavia kasveja.
BBC:n sinfoniaorkesteri

BBC:n sinfoniaorkesteri on Britannian yleisradioyhtiön BBC:n sinfoniaorkesteri, jonka kotipaikka on Lontoo.
Orkesteri soittaa kesäisin Proms-festivaalilla.
BBC:llä on ollut alusta alkaen orkesteri useilla eri nimillä. Vuonna 1930 se vakinaistui nimellä BBC Symphony Orchestra, ja sen ylikapellimestariksi tuli Adrian Boult, joka toimi ylikapellimestarina vuoteen 1950.Orkesterin ylikapellimestari on kesästä 2013 alkaen Sakari Oramo.
Vesa Peipinen

Vesa Peipinen on yhteisöpedagogi, nuorisotutkija ja kaupunkiaktiivi. Hän on toiminut Oranssin toiminnanjohtajana vuoteen 2012 saakka. Peipinen on toiminut erityisesti asumiseen liittyvien kysymysten, kaupunkiympäristön, kaupunkikulttuurin ja nuorten puolesta. Peipinen on toiminut Helsingin Vihreissä mm. Helsingin kaupungin asuntolautakunnan puheenjohtajana ja kaupunginhallituksessa vuosina 2009-2012. Peipinen soittaa rumpuja ja lyömäsoittimia.
Kinkaju

Koko ja ulkonäkö

Kinkajut painavat täysikasvuisina 2–4,6 kiloa. Niillä on paksu hunajanruskea turkki, josta tosin eri alueilla voi olla eri värimuotoja. Karva on lyhyttä. Ruumis on pitkähkö ja jalat ovat lyhyet. Pyöreässä päässä ovat suuret silmät, pyöreät korvat ja pieni kuono. Sukupuolet ovat lähes samannäköiset. Ruumiin pituus on 42–57 cm ja hännän pituus 40–56 cm. Kinkajusta tunnetaan seitsemän alalajia.
Laji sijoitettiin aiemmin kädellisiin ja luokiteltiin nimellä Lemur flavus ominaisuuksiensa pohjalta. Se elää puissa ja sillä on paljon kädellisille ominaisia piirteitä, kuten pitkä häntä, kynnelliset sormet ja täysin kääntyvät takajalat. Kinkajut ovat hyviä kiipeilijöitä, jotka hyödyntävät raajojensa liikkuvuutta hankkiessaan ruokaa oksistosta. Lajin keho joustaa 180° lantion ja pään välillä, mikä erottaa sen lähimmistä sukulaisistaan, koateista ja pesukarhuista.

Levinneisyys

Kinkajun levinneisyysalue yltää pohjoisessa Meksikossa eteläisen Tamaulipasin neotrooppisista metsistä aina eteläisen Brasilian ja Bolivian sademetsiin saakka.

Elinympäristö ja ravinto

Kinkaju elää erilaisissa metsissä, kuten kuivissa trooppisissa metsissä, hakatuissa metsissä, Amazonasin sademetsissä, Atlantin rannikkometsissä, trooppisissa ikivihreissä metsissä ja Surinamen savannialueen metsissä. Elinympäristövaatimuksia ei ole täysin tutkittu.
Laji syö useita kasvi- ja hedelmälajeja. Tärkein yksittäinen ravinnonlähde on viikuna, joka voi kattaa jopa puolet ruokavaliosta. Kinkajulla on pitkä kieli, minkä perusteella lajin arvellaan syövän myös pieniä hyönteisiä, kasvien mettä ja kukkia. Muurahaiset muodostavat kausittain tärkeän ravinnonlähteen.

Lisääntyminen

Kiima-aika kestää noin 17 päivää, josta 2 päivää on paritteluaikaa. Tyypillisesti naaraat pariutuvat kahden tai useamman koiraan kanssa. Lisääntymiskausi vaihtelee alueittain. Naaras synnyttää 1–2 pentua, jotka painavat keskimäärin 175 grammaa. Pennuista pitää huolen pääasiassa naaras. Kantoaika on 98–120 päivää, keskimäärin 109 päivää. Imetysaika on kahdeksan viikkoa ja pentu vieroitetaan noin 4 kuukauden ikäisenä. Naaras saavuttaa sukukypsyyden 820 päivän, koiras 550 päivän ikäisenä. Kinkaju voi elää tarhaoloissa jopa 23-vuotiaaksi.
Hochiku

Hotchiku (jap. 法竹, ほっち) (rinnakkainen nimitys jinashi shakuhachi) on bambusta rakennettu japanilainen päästäpuhallettava huilu jossa ei ole liikkuvia osia: Se valmistetaan bambusta. Hochiku on pääsääntöisesti shakuhachia kookkaampi, painavampi ja paksumpi, yksiosainen huilu. Hochikun soittotekniikka muistuttaan shakuhachin soittoa mutta sen ääni on sitä hauraampi. Suomessa hochikun soittoa on tuonut esille Jone Takamäki
Salinkallion koulu

Salinkallion koulu on Lahdessa Launeen kaupunginosassa sijaitseva peruskoulun 7–9 luokkien koulu. Koulussa opiskelee 310 oppilasta ja opettajia siellä on 33. Koulusta käytetään myös nimitystä Salin koulu.

Historia

Koulu aloitti toimintansa vuonna 1942 keskikouluna Lahdenpohjassa Laatokan rannalla. Vuonna 1944 koulu lopetti toimintansa Lahdenpohjassa sotatoimien takia ja muutti Lahteen jatkaen toimintaansa Lahden lyseon rakennuksessa, jolloin nimi muuttui Lahden Keskikouluksi. Vuonna 1953 valtio siirsi Lahden keskikoulun ja Kannaksen lyseon erilliseen koulurakennukseen.
Koulu sai kuitenkin oman rakennuksensa vuonna 1958 Salinkallion puistosta. Nimi muutettiin Launeen yhteislyseoksi. Vuonna 1975 koulu jaettiin kahdeksi kouluksi: Salinkallion yläasteeksi ja lukioksi. Lukio Salinkalliossa lopetettiin vuonna 2007.
Amanda Aardsma

Amanda Aardsma (s. 24. lokakuuta 1979) on yhdysvaltalainen missi ja näyttelijä. Hän voitti Miss Teen Coloradon tittelin 1997 ja edusti siten osavaltiotaan saman vuoden Miss Teen USA -kilpailussa. 
Näyttelijänurallaan Amanda Aardsma esiintynyt muun muassa elokuvassa Trendimesta (Table One, 2000). Baseballtähti David Aardsma on hänen veljensä.
Constantin Schmid

Constantin Schmid (s. 27. marraskuuta 1999) on saksalainen mäkihyppääjä.  Schmid on sijoittunut mäkihypyn maailmancupin osakilpailussa parhaimmillaan kahdeksanneksi Titisee-Neustadtissa 10. joulukuuta 2017. Juniorien MM-kilpailissa 2017 Schmid oli mukana Saksan joukkuemäen hopeajoukkueessa.
M113

M113 on yhdysvaltalainen panssaroitu miehistönkuljetusajoneuvo, joka on toiminut alustana monille eri tarkoituksiin käytetyille ajoneuvoille. M113:a ja sen yli 40 muunnosta on valmistettu kaikkiaan yli 80 000 kappaletta, mikä tekee siitä maailman käytetyimmän panssariajoneuvon. Vaunua on käytetty yli 50 maassa.

Suunnittelu ja käyttö

M113 esiteltiin ensimmäisen kerran vuonna 1960. Se on kehitetty Fordin ja Kaiser Aluminium and Chemical Co:n M59- ja M75-mallien pohjalta. M113:n alkuperäinen valmistaja oli sanjoselainen Food Machinery Corporation. Tilausmäärien supistuessa 1990-luvulle tultaessa FMC ryhtyi yhteistyöhön Harsco Corporationin kanssa synnyttäen United Defense Industries -yhtiön. Se valmisti myös M2 Bradley -rynnäkköpanssarivaunua. M113:n nykyinen valmistaja on BAE Systems Land and Armaments johon United Defense sulautettiin keväällä 2005.

Tekniset tiedot

M113 suunniteltiin mekanisoituun sodankäyntiin miehistönkuljetusajoneuvoksi. Miehistöä on kaksi ja lisäksi vaunuun mahtuu 11 sotilasta varusteineen. Perusaseistuksena on yksi 12,7 mm M2-konekivääri. M113 on rakennettu lentokonealumiinista, joka antaa saman suojan kuin teräs, etunaan pienempi paino. Panssarointi on nykyisin 12–38 mm paksu. Alkuperäinen moottori oli 209 hv bensiinimoottori, joka jo vuoden 1964 M113A1 mallissa korvattiin 212 hv dieselmoottorilla. Nykyinen M113A3 käyttää 275 hv dieselmoottoria ja painaa 12,25 tonnia. Vaunu on uiva, ilmakuljetteinen ja laskuvarjolla pudotettava.
Robert Fredrik von Kraemer

Robert Fredrik von Kraemer (20. elokuuta 1791 Lammi  – 25. toukokuuta 1880 Uppsala) oli suomalaissyntyinen  sotilas, josta tuli Uppsalan läänin maaherra ja vapaaherra.
Lammin Vanhakartanossa syntyneen Von Kraemerin vanhemmat olivat eversti Carl Gustaf von Kraemer ja Christina Lovisa Stjernvall ja puoliso vuodesta 1824 Maria Charlotte (Lotten) Söderberg (1802-1869). Hän oli kadetti Karlbergin sotakorkeakoulussa Suomen sodan syttyessä 1808, mutta joutui Suomen rintaman asemesta Norjan ja Saksan sotaretkille 1813-1814. Sotilasuransa von Kraemer päätti 1822 majurina. Naimisiin mentyään hänestä tuli taloudellisesti riippumaton tilanomistaja, säätyvaltiopäivien edustaja ja vuodesta 1837 vapaaherra. Vuonna 1830 von Kraemer nimitettiin Uppsalan läänin maaherraksi, missä tehtävässä hän toimi yli 30 vuotta. Maaherrana von Kraemeria pidettiin tarmokkaana ja kyvykkäänä henkilönä, joka vaikutti muun muassa liikenteen ja Uppsalan kaupungin sekä maanviljelyn kehittämiseen. Viimeksi mainittuun liittyen hän esimerkiksi kirjoitti järvenlaskua, apilan viljelyä ja suomalaistyyppisten riihien käyttöä viljan kuivaamiseen kannustavan kirjasen 1836. Von Kraemerin merkittävin aikaansaannos lienee silti Uppsalan maatalouskorkeakoulun perustaminen Ultunaan Uppsalan lähistölle vuonna 1840. Koulun johtokunnassa hän toimi 16 vuotta ja vaikutti osaltaan siihen, että kouluun tuli suomalaisia opiskelijoita varsinkin ennen Mustialan maatalousoppilaitoksen perustamista 1865. Muistelmansa Mina lefnadsminnen von Kraemer laati vuonna 1866.