google/wiki40b huggingface dataset:
Trappistit

Trappistit (lat. Ordo Cisterciensis Strictioris Observantiæ, lyh. O.C.S.O.) ovat katolisen kirkon latinalaiseen riitukseen kuuluva sääntökunta, sisterssiläisjärjestön eräs haara, joka noudattaa Benedictuksen luostarisäännöstöä.
Sääntökunta sai alkunsa uudistusliikkeestä Notre Dame de la Grande Trappen luostarissa vuonna 1664, kun veljet kokivat sisterssiläisten valtavirran lipsuvan liian rentoon elämään. Sääntökunta otti epävirallisen nimensä ranskalaisen Trappen kaupungin mukaan.
Nykyisin maailmassa on 170 trappistiluostaria ja niissä noin 2 500 munkkia ja 1 800 nunnaa.
Benedictuksen luostarisäännöstön kohta 48 sanoo: ”Olet oikea munkki vain kun elät kättesi työllä”. Niinpä trappistiluostarit tuottavat tarvikkeita, joiden myynnillä katetaan luostarin ylläpito. Tuotteiden joukossa on juustoja, leipää, ruumisarkkuja ja vaatetavaraa. Koska säännöstö ei tuomitse alkoholia, monet luostarit tuottavat olutta tai likööriä.
Lauri Koli

Lauri Anton Koli (s. 1929) on suomalainen biologi ja tietokirjailija. Hän toimi Helsingin yliopiston eläinmuseon museonhoitajana ja oli myös dosenttina vuosina 1971–1993. Koli on tehnyt ja toimittanut vuodesta 1961 lähtien useita kalakirjoja, joista on tullut useaan otteeseen uudemman kerran painettuja kalantunnistuksen klassikkoteoksia.
Veikko Savolainen

Veikko ”Joonas” Savolainen (9. tammikuuta 1929 Kymi – 24. syyskuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen pilapiirtäjä ja sarjakuvantekijä, sekä piirtäjä että käsikirjoittaja. Savolainen alkoi piirtää Joonas-sarjakuvaa Helsingin Sanomiin vuonna 1950. Hän käytti aluksi nimimerkkiä VeSa kunnes alkoi signeerata sarjansa nimellä Joonas 1950-luvun lopulla.
Savolainen jätti oppikoulun kesken 17-vuotiaana, vaikka oli luokkansa parhaita oppilaita. Armeijaan mennessä jo neljä lehteä oli julkaissut hänen pilapiirroksiaan ja sarjakuviaan. Vuonna 1945 aloittaneessa Harrastelija-lehdessä (Tekniikan Maailma -lehden edeltäjä) ilmestyi kolme Savolaisen piirtämää, varsin vauhdikasta sarjaa: X-tulevaisuuden keksintö (1947), Maa meren alla (1948) ja Huomio Piippu – täällä Sauhu (1949). Sarjakuvastrippi Heikki ja Esa ilmestyi vuonna 1948 Karjala-lehdessä. Sen jälkeen hän piirsi kymmeniä eri sarjakuvia, joista tunnetuimmat ovat Joonas (Helsingin Sanomat, Seura ja Kotiposti 1950–1972), Unto Uneksija (Pellervo 1966–2010) ja Hirnu. Näistä Unto Uneksija oli Savolaisen lopettaessa sen piirtämisen vuonna 2010 eräs pisimpään ilmestyneistä suomalaisista sarjakuvista. Hirnua ja Sirkus Napoleonia julkaistiin ainakin viidessä maassa. Muita tuotteliaan Savolaisen sarjoja olivat Ruutinyrkki, Toope, Virnu, Lepsu, Kaista, Peikkomaailma ja Tallinjengi.
1960-luvulla Savolainen teki kolmisenkymmentä mainoselokuvaa animaatiotekniikalla ja toimi pari vuotta Ilta-Sanomien poliittisena pilapiirtäjänä. Vuonna 1972 Kustannus Oy Williams värväsi Savolaisen vetämään suomalaista sarjakuvalehteä Sarjista (1972–74), jonka historia jäi kymmenen numeron mittaiseksi kymmenen tuhannen kappaleen levikistä huolimatta. Savolainen teki myös kirjankuvituksia.
Vuonna 1973 Savolainen sai Suomen sarjakuvaseuran Puupäähattu-palkinnon. Vuonna 2014 hänelle myönnettiin Pro Finlandia -mitali ensimmäisenä sarjakuvataiteilijana.
Itä-Uudenmaan käräjäoikeus

Itä-Uudenmaan käräjäoikeus on yksi Helsingin hovioikeuspiirin kuudesta käräjäoikeudesta. Sen tuomiopiiriin kuuluvat Askola, Lapinjärvi, Loviisa, Myrskylä, Porvoo, Pukkila, Pyhtää ja Sipoo.
Käräjäoikeus syntyi vuoden 2010 alusta, kun aiemmat Porvoon ja Loviisan käräjäoikeudet yhdistettiin osana valtakunnallista käräjäoikeusuudistusta.
Käräjäoikeuden kanslia on Porvoon keskustassa osoitteessa Tulliportinkatu 1. Käräjäoikeudella oli aiemmin sivukanslia Loviisassa osoitteessa Brandensteininkatu 9, mutta se lakkautettiin 1. lokakuuta 2010.
Toivo Sariola

Toivo Kalervo Sariola (26. kesäkuuta 1914 Terijoki – 3. huhtikuuta 1985 Helsinki) oli suomalainen tivolinjohtaja, yleisurheilija ja pesäpalloilija.

Urheilu-ura

Sariola karsiutui Berliinin 1936 olympialaisissa 100 metrin juoksun ja 4 × 100 metrin viestijuoksun alkuerissä. Hän sijoittui Viro-maaottelussa 100 metrin juoksussa toiseksi vuosina 1935 ja 1936. Hän saavutti SM-hopeaa 100 metrin juoksussa vuonna 1935 ja pituushypyssä vuonna 1938. Hänen ennätyksensä 100 metrin juoksussa oli 10,8 s ja pituushypyssä 744 cm.
Pesäpalloilijana Sariola pelasi kahdesti Viro-maaottelussa ja seitsemän kertaa Itä–Länsi-ottelussa.
”Tope” Sariolan edustamia seuroja olivat  Keravan Urheilijat, Tampereen Pyrintö ja Koo-Pee.

Urheilun jälkeen

Toivo Sariola toimi tivolinjohtajana. Hän oli Suomen Yksityisyrittäjäin Puolueen kansanedustajaehdokkaana vuoden 1975 eduskuntavaaleissa.
Hänellä oli myös vuonna 1939 saatu radioamatöörilupa tunnuksella OH2PF.
S/S Bore III

S/S Bore III oli suomalainen matkustajahöyrylaiva joka oli turkulaisen Bore-varustamon käytössä 1952–1976.
Bore III rakennettiin 1952 Oskarshamnin telakalla Ruotsissa. Laivan pituus oli 90,77 metriä, leveys 14,26 metriä ja syväys 5,0 metriä. Laivan vetoisuus oli 3 007 bruttorekisteritonnia ja suurin nopeus 15 solmua. Höyrykoneen teho oli 3 300 hevosvoimaa. Laivalla oli 220 hyttipaikkaa ja se saattoi ottaa 700 matkustajaa.
Bore III oli kesät Helsinki–Tukholma-linjalla ja talvet Turku–Tukholma-linjalla. Kesällä 1971 se ajoi poikkeuksellisesti Leningradin risteilyjä ja kesällä 1972 se oli pietarsaarelaiselle Oy Jakob Lines Ab:lle vuokrattuna Pietarsaari–Uumaja/Skellefteå linjalla. Vuonna 1973 laivan laivan keulimmainen savupiippu poistettiin ja tilalle rakennettiin lisää matkustajahyttejä niin että niitä oli muutoksen jälkeen 317. Poistettu keulimmainen savupiippu oli ollut ns. valesavupiippu ja siinä oli ollut varustamon johtajan Hans von Rettigin yksityishytti. Muutostyön jälkeen Bore III oli Itämeren risteilyliikenteessä.
Bore III myytiin 1976 Panamaan ja sen uudeksi nimeksi tuli Lowell Thomas Explorer. Vuonna 1977 laiva siirrettiin Montrealiin Kanadaan jossa se varustamon talousvaikeuksien vuoksi pakkohuutokaupattiin marraskuussa 1977 Monroviaan Liberiaan. Uudeksi nimeksi tuli Royal Clipper. Laiva kuitenkin paloi ja upposi 6. joulukuuta 1977 konehuoneessa tapahtuneen räjähdyksen jälkeen. Hylky nostettiin romutettavaksi 1982.
Kolmas teollinen vallankumous

Kolmas teollinen vallankumous tarkoittaa taloushistoriassa 1900-luvun lopulla alkanutta kehitystä, jossa teollisuus laajeni Tyynenmeren alueella, alkaen Japanista ja Yhdysvaltaltain länsirannikosta ja muuttui Kiinan ja sen ympäristön nopeaksi teollistumiseksi ja kilpailuksi atlantisen talouden kanssa. Tärkeimpänä muutosta ajavana teknisenä innovaationa on mikroelektroniikka ja tietokoneet, minkä vuoksi kehityksestä käytetään myös nimitystä digitaalinen vallankumous. Ensimmäisessä teollisessa vallankumouksessa ihmiskunta otti käyttöön fossiiliset polttoaineet ja pystyi niiden avulla muokkaan maapalloa ennennäkemättömän laajasti ja elättämään väestöräjähdyksessä moninkertaistuneen väestön. Fossiiliset polttoaineet ovat myös aiheuttaneen Ilmaston lämpenemisen. Näiden ongelmien ratkaisemiseksi tapahtuvasta taloudellisesta ja teknisestä kehityksestä käytetään myös ilmaisua "kolmas teollinen vallankumous", kuten esimerkiksi Jeremy Rifkin tätä muutosta käsittelevän kirjansa nimessä.
Angara (raketti)

Angara on Venäjällä kehitetty modulaarinen kertakäyttöinen kantorakettiperhe. Kantoraketin eri versioiden nostokyky matalalle maata kiertävälle radalle on aikanaan 2 000 kg – 24 500 kg. Angaran laukaisupaikka on Plesetskin kosmodromi Arkangelin alueella. Angaran on tarkoitus täydentää ja myöhemmin korvata Rockot ja Proton -raketit. Proton pystyy nostamaan matalalle maan kiertoradalla 20 000 kg, Rockot 2 000 kg.
Kantoraketin ensimmäinen testilaukaisu (Angara 1.1) on viivästynyt  aiempien rahoitusongelmien ja kehitystyön laajuuden vuoksi. Moottorikokeet valmistuivat joulukuussa 2009. Ensimmäinen onnistunut 21 minuuttia kestänyt alikiertoradan koelento suoritettiin heinäkuussa 2014. 
Hanketta johtaa Khrunitsevin Vladimir Nesterov.

Tekniikka

Angara-raketit hyödyntävät olemassa olevaa rakettitekniikkaa, mikä laskee kehityskustannuksia. Eri versiot käyttävät samoja osia, mikä johtaa halvempiin käyttökustannuksiin. Jokaisen raketin ensimmäinen vaihe koostuu yhdestä tai useammasta samanlaisesta rakettimoduulista (Univestal Rocket Module, URM, tai Common Rocket Module, CRM). Angara-raketin nimi kertoo montako URM-moduulia siinä on. Päämoottori RD-191 on Zenit-kantoraketin RD-170-moottorin riisuttu malli. Se polttaa kerosiinia (jonka yhdysvaltalainen nimitys on RP-1) ja nestehappea tuottaen merenpinnan tasolla 1 960 000 Newtonin työntövoiman.
Toisen vaiheen moottori on neljällä polttokammiolla RD-0124A varustettu. Se kehitettiin Sojuz-2 -kantorakettia varten. Sen tuottama työntövoima vastaa 300 000 N. Myös tämän vaihe polttaa kerosiinia.
Angara 1.1:ssä toista vaihetta työntää hypergolinen Briz-KM-rakettimoottori, joka alun perin kehitettiin Rockot-kantorakettiin. Briz-M, joka toimii Angara A3:n ja Angara A5:n kolmantena vaiheena, käyttää hypergolisia ajoaineita (UDMH/N204). Briz-M kehitettiin Proton-M kantorakettiin. Myöhemmin Briz-M voidaan korvata uudella ja tehokkaalla kryogeenisia polttoaineita käyttävällä KVRB vaiheella. Tällöin Angara A5 nostokyky nousee 6 600 kiloon. Angara A3 ja A5 käyttävät Protonin nokkakartiota. Nostokyvyltään 45 000–70 000 kilon hyötykuormaan tähtäävä Angara 7 on myös kehitteillä.
Norfolkinsaarenkaka

Koko ja ulkonäkö

Norfolkinsaarenkaka oli noin 38 cm pitkä. Sen höyhenpuku oli päältä oliivinruskea ja alta oranssi. Myös yläperä ja kainalohöyhenet olivat oranssit. Ylänokka oli pitkä ja jyrkästi alaspäin kaartunut, väriltään ruskeahtavan harmaa. Iiris tummanruskea ja koivet oliivinharmaat. Koiraan ylänokka on pidempi kuin naaraan. Nuori lintu muistutti aikuista.

Esiintyminen

Norfolkinsaarenkakat elivät Norfolkinsaarella ja läheisellä Phillip Islandilla, jotka sijaitsevat Tyynellämerellä Australian, Uuden-Seelannin ja Uuden-Kaledonian välissä. Laji oli kesy ja kuoli sukupuuttoon 1800-luvun alkupuoliskolla, ensin Norfolkinsaarelta. Viimeinen tarhayksilö kuoli Lontoossa joskus vuoden 1851 jälkeen. Maailman museoissa on säilynyt ainakin seitsemän norfolkinsaarenkakan nahkaa. Lajin häviämisen syinä olivat ruoaksi metsästäminen ja häkkilinnuiksi pyydystäminen.
Lajin mainitsi ensimmäisenä Johann Reinhold Forster ja hänen poikansa Georg, jotka vierailivat Norfolkinsaarella vuonna 1774 James Cookin retkikunnassa. Havainto julkaistiin vasta 1844. John Gould kuvaili lajin Lontoon eläintieteellisessä museossa olleen nahan perusteella.

Elinympäristö

Norfolkinsaarenkakoja tavattiin kallioilla ja ruokailemassa puiden latvustossa.

Lisääntyminen

Pesä oli puun kolossa ja munia oli tavallisesti neljä.

Ravinto

Norfolkinsaarenkakat söivät ainakin puiden kukkia ja mettä.
Oikarainen

Oikarainen on kylä Rovaniemellä. Se sijaitsee Kemijoen ja kantatien 81 varrella noin 20 kilometriä kaupungin keskustasta itään. Kylä sijaitsee Kemijoen molemmilla puolilla. Tämän vuoksi kylällä sijaitsikin lossi joen oikealla puolella. Vasemmalla puolella jokea sijaitsee myös Oikaraisen koulu, jossa on 40 oppilasta ja jolla on pitkä historia takanaan.
Lossi lopetti toimintansa vuoden 2010 aikana ja lossin korvasi uusi silta 14.9.2011. Lossin jälkeen Lappiin jäi tämän jälkeen vain yksi lossi. Lossi myytiin ulkomaille.
Kylässä järjestetään heinäkuisin Marjetantori -kyläjuhla.
Kylällä sijaitsee myös Oikaraisen Taukopaikka, joka sijaitsee oikealla puolella jokea. Se on pitseria/kahvila/kioski/karkkikauppa, kesällä auki joka päivä, talvisin harvemmin. 
Oikaraisissa sijaitsee myös suuri siirtolohkare nimeltään Somosen kirkko.
Metsäkirvinen

Koko ja ulkonäkö

Metsäkirvinen on 14-16 senttimetriä pitkä.
Metsäkirvisen yläpuoli on väriltään harmaanruskea ja tummaviiruinen, mutta yläperä on viiruton. Rinta ja kupeet ovat beiget ja niissä on tummia viiruja, jotka kupeilla ovat heikompia. Vatsa ja alaperä ovat valkoiset. Jalat ovat vaaleanpunertavat ja takavarpaan kynsi on lyhyt ja käyrä, toisin kuin niittykirvisellä.
Metsäkirvisen kutsuääni on lyhyt ja karkea bsrih. Varoitusääni on läpitunkeva ja kirkas tsit. Metsäkirvisen laulu on terhakka ja kuuluva, trilleistä ja nopeudeltaan vaihtelevista äänistä koostuva säe. Metsäkirvinen laulaa ahkerasti, usein myös keskipäivällä, jolloin muut linnut ovat hiljaisia. Metsäkirvinen laulaa laululennossa, joka alkaa puusta. Lintu nousee aluksi ylöspäin, liitäen sitten siivet jäykkinä ja laskeutuu jalat roikkuen uudelle oksalle.
Käyttäytyminen on rauhallisempaa kuin niittykirvisen. Lentää melko suoraviivaisesti ja voimakkaasti, ja maassa kävelee vähemmän touhukkaasti. Muuttoaikoina pienissä parvissa.
Vanhoilla metsäkirvisillä on sulkasato heinä–elokuussa. Lajin sulkasato on suomalaisista linnuista nopein, kestäen keskimäärin 32 päivää. Nuoret linnut voi syksyllä erottaa vanhoista kuluneemman höyhenpuvun perusteella.
Vanhin suomalainen rengastettu metsäkirvinen on ollut 5 vuotta 8 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut 8 vuoden 2 kuukauden ikäinen ruotsalainen lintu.

Levinneisyys

Metsäkirvinen pesii lähes koko Euroopassa sekä suuressa osassa Siperiaa ja Keski-Aasiaa. Laji on muuttolintu, joka talvehtii Afrikassa ja Intiassa. Suomeen metsäkirvinen saapuu huhti-toukokuussa. Syysmuutto tapahtuu elo-lokakuussa.
Euroopassa elää arviolta 81-126 miljoonaa metsäkirvistä. Euroopan kanta muodostaa 25-49 prosenttia koko maailman populaatiosta, joten hyvin varovainen arvio koko maailman metsäkirviskannasta on 165-504 miljoonaa yksilöä. Suomessa metsäkirvinen pesii koko maassa Tunturi-Lappia lukuun ottamatta. Nykyinen kannanarvio on 2 miljoonaa pesivää paria. Metsäkirviskannan arvellaan olleen suurimmillaan 1940-1950-luvuilla, jonka jälkeen kanta on taantunut. Vähenemisen arvellaan johtuvan muutoksista talvehtimis- ja muuttoalueiden olosuhteissa, koska sopivat elinympäristöt Suomessa ovat nykymetsätalouden myötä lisääntyneet.

Elinympäristö

Metsäkirvinen pesii kaikenlaisissa metsissä. Se suosii avoimia mäntymetsiä, hakkuuaukkoja ja rämeiden reunamia, mutta välttää liian tiheitä ja sulkeutuneita metsiä.

Lisääntyminen

Metsäkirvisen pesä on maassa kasvillisuuden seassa. Muninta tapahtuu touko-kesäkuussa. Naaras munii 3-6 tummapilkkuista, pohjaväriltään suuresti vaihtelevaa munaa, joita se hautoo 12-14 vuorokautta. Kummatkin emot ruokkivat poikasia, jotka lähtevät pesästä ennen kuin ovat lentokykyisiä noin 10 päivän ikäisinä. Emot ruokkivat poikasia vielä kaksi viikkoa tämän jälkeen. Metsäkirvinen pesii toisinaan kahdesti kesän aikana.

Ravinto

Metsäkirvinen on hyönteissyöjä. Se syö hyönteisiä ja hämähäkkejä ja syksyllä myös siemeniä.
Paula Eerola

Paula Eerola (s. 10. tammikuuta 1962 Joensuu) on suomalainen fyysikko ja Helsingin yliopiston tutkimuksesta ja tutkimusinfrastruktuureista vastaava vararehtori. Hän toimii kokeellisen hiukkasfysiikan professorina Helsingin yliopistossa. Eerola on työskennellyt pitkään myös CERNissä, missä hän suunnitteli kokeita Large Hadron Collider -hiukkaskiihdyttimelle. Hän johtaa Suomen työryhmiä Compact Muon Solenoid -kokeissa.
Eerola valittiin Suomalaisen Tiedeakatemian jäseneksi vuonna 2012. Eerola on Suomen Tiedeseuran jäsen.
Paula Eerola valittiin 18.10.2017 Helsingin yliopiston matemaattis-luonnontieteellisen tiedekunnan dekaaniksi kaudelle 2018–2021, mutta kausi keskeytyi Eerolan siirryttyä yliopiston tutkimusvararehtoriksi 1.8.2018. Vararehtorin kausi on viisivuotinen.
HMS London (1899)

Palvelus

Alus oli vuoden 1902 kruunajaisten laivastokatselmuksen lippulaivana ennen siirtymistään Välimeren laivastoon. Alus siirrettiin 1907 Chathamin telakalle huollettavaksi, mistä palattuaan se palveli Kanaalin, Atlantin ja Kotilaivastoissa. Alus siirrettiin 1912 5. taistelulaivueeseen ja se palveli Kanaalin alueella aina vuoteen 1915 saakka. Alus liittyi 1915 Dardanellien edustalle koottuun laivasto-osastoon, ja se palveli Välimerellä aina vuoteen 1919, jolloin alus siirrettiin reserviin. Alus myytiin 1920 romutettavaksi.
Alppihiihto

Alppihiihto on laskettelulaji ja talviurheilumuoto, jossa lasketaan lumipeitteisiä rinteitä alas käyttäen kahta suksea, jäykkää monoa ja sidettä, jossa koko jalkapöytä lukittuu sukseen kiinni. Laskeminen voi tapahtua kunnostetulla rinnealueella tai hoitamattomassa rinteessä. Hoitamattomassa rinteessä tapahtuvaa laskemista kutsutaan usein vapaalaskuksi. Alppihiihto on olympialaji.

Historia

Rinteiden laskettelua suksilla alettiin harrastaa 1800-luvun alussa Telemarkissa, Norjassa. Ensimmäiset pujottelukilpailut järjestettiin vuonna 1885 Husebyssä. Alppihiihtoa käsitellyt Mathias Zdarskyn kirja julkaistiin 1897 ja kolme vuotta myöhemmin Itävallassa perustettiin kansainvälinen alppihiihtoyhdistys. Sveitsissä järjestettiin ensimmäiset alppihiihtokilpailut 1902 ja Itävallassa 1905.

Alppilajit

Alppihiihdossa kilpaillaan seitsemässä lajissa, jotka ovat syöksylasku, supersuurpujottelu eli super-G, suurpujottelu, pujottelu, alppiyhdistetty eli pujottelun ja syöksylaskun tai supersuurpujottelun yhdistelmä, joukkuelasku, vapaalasku ja paripujottelu. Näistä pujottelu, suurpujottelu, super-G, syöksylasku ja alppiyhdistetty kuuluvat alppihiihdon maailmancupiin. Lisäksi alppiyhdistetystä on muunnelma superalppiyhdistetty, jossa lasketaan syöksylaskun tai supersuurpujottelun lisäksi vain yksi pujottelulasku.
Suomessa kilpaillaan myös ns. superpujottelussa, joka on Suomen lyhyisiin rinteisiin kehitetty pujottelun ja suurpujottelun välimuoto.

Alppihiihdon tekniikka

Nykyään alppihiihdossa käytetään leikkaavaa (carving) käännöstä suksien kääntämiseen. Käännöksessä suksea ei päästetä luistamaan sivusuunnassa, vaan sen reuna painetaan rinteeseen, jolloin suksen muoto ja muut ominaisuudet kääntävät laskijaa. Sukselle luodaan painetta, joka tuo lisää vauhtia.
Sukset, jotka ovat suunnilleen laskijan pituiset tai hieman lyhyemmät, ovat aloittelijalle sopivan mittaiset. Liian leikkaavat eli lyhyet ja voimakkaasti muotoillut sukset saattavat aiheuttaa loukkaantumisriskin. Laskuasento on noin hartioiden levyinen ja painopiste suurin piirtein päkiöiden kohalla.
Tervalammi (Lopen Räyskälä)

Maantiede

Järven pinta-ala on 2,6 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 130 metriä. Siihen laskee neljä suo-ojaa, joista yksi on Viiverin laskuoja ja toinen Lintulammin ja Vaunulampien yhteinen laskuoja. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkuunsa 1,7 kilometriä pitkä laskuoja Ilmetynjokeen.
Järven rantaviiva on 0,67 kilometriä pitkä ja sen ranta on pääosin moreeni- ja puoliksi hiekkapohjaista kangasmaastoa. Järven rannat ovat hieman soistuneita. Rantoja ei ole rakennettu ja luusuan ylittää yhdystie 2824. Lähellä sijaitsee Tervalammin tila.

Luonnonhistoria

Tervalammi on syntynyt jääkauden loppuvaiheessa, kun mannerjäätikön reuna päättyi näillä seuduilla suoraan mereen noin 11 400−11 300 vuotta sitten. Pääjärven muodostumisessa vaikuttaneet jäätiköiden maata kasaavat tapahtumat muodostivat Kolmannen Salpausselän juuri Tervalammin kohdalle. Kun Salapausselän reunamoreenit patosivat taakseen jäätikköjärven, laskivat jäätikköjokivirtaukset jääjärven vedet Yoldiamereen ja kasasivat suuren sandurin tälle alueelle. Järvi on syntynyt sandurin keskellä olleeseen virtausuomaan, josta vesi puhdisti hiekat pois matkallaan Kaartjärven suuntaan.

Historia

Vuoden 1884 Senaatin kartastossa järvi nimenä luki "Tervalampi".
Leo von Klenze

Leo von Klenze (Franz Karl Leopold von Klenze, 29. helmikuuta 1784 Schladen lähellä Braunschweigia – 27. tammikuuta 1864 München) oli saksalainen uusklassistinen arkkitehti ja taidemaalari.
Münchenissä työskennelleen Klenzen päätöitä ovat kaupungin glyptoteekki (1816−1830), Alte Pinakothek (1826−1836), Königsplatz-aukio (1816−1848) ja Propyleiat (1846−1862). Von Klenze oli myös taidemaalari ja taiteenkerääjä. Hän myi vuonna 1841 taidekokoelmansa kuningas Ludvig I:lle, ja näistä teoksista muodostui Neue Pinakothekin kokoelman perusta.
Ohranjyvä

Ohranjyvä on Tampereen keskustassa Näsilinnankadulla sijaitseva 65-paikkainen ruoka- ja anniskeluravintola. 
Ohranjyvän perusti Linkosuon leipomon kondiittorimestari Jussi Linkosuo entiseen myymälähuoneistoon Näsilinnankadulle vuoden 1965 maaliskuussa, juuri ennen ensimmäisiä Suomessa pidettyjä jääkiekon MM-kisoja. Ohranjyvä oli ensimmäisiä olutravintolakokeiluita Suomessa, ja se saikin heti tamperelaisten suosion viihtyisänä ja intiiminä seurustelupaikkana. 1980-luvun alussa Ohranjyvä siirtyi Alkon tytäryhtiölle Arctialle ja siltä 1997 Scandicille, joka oli kuitenkin kiinnostunut pitämään itsellään vain Arctian hotellit. Ohranjyvän nykyinen omistaja on Jaro Suosteen Jyväravintolat Oy.
Ohranjyvän suosikkiannokset Puerto Ricon pannu ja Kanaa talon takaa houkuttelivat ihmisiä kauempaakin. Ohranjyvää tekivät tunnetuksi myös televisiossa työskentelevät kanta-asiakkaat, jotka edelleenkin viihtyvät ”o-studiollaan”.
Määrittämätön sidekudostauti

Määrittämätön sidekudostauti eli UCTD (engl. Undifferentiated Connective Tissue Disease) on sidekudoksen autoimmuunisairaus eli sairaus, jossa immuunijärjestelmä erehtyy hyökkäämään kehon terveitä kudoksia vastaan. Sen ICD-10-luokitus on M35.9.
Määrittämätöntä sidekudostautia ei usein pidetä erillisenä sairautena, mutta sen diagnoosia on syytä käyttää, jos potilaan sairaus ei näytä selviä piirteitä mistään tunnetusta sidekudossairaudesta ja jonkin sidekudossairauden olemassaolo on siitä huolimatta selvää. Määrittämätön sidekudostauti sekoitetaan monesti hyvin samantyyppiseen sairauteen, sekamuotoiseen sidekudostautiin. Näiden kahden sairauden erot ovat hienovaraiset: sekamuotoisessa sidekudostaudissa on tyypillistä, että potilas näyttää selviä oireita kolmesta tai useammasta sidekudossairaudesta ja hänen veressään on suuria määriä RNP-vasta-ainetta, kun taas määrittämättömässä sidekudostaudissa tällaisia selviä ilmaisimia ei ole.
Tyypillisimmät oireet ovat nivelkipu sekä -tulehdukset, Raynaudin oire eli valkosormisuus, alopecia eli hiustenlähtö sekä limakalvojen kuivuus. Suurin osa sairastuneista on naisia, ja sairaus puhkeaa yleisimmin nuorena aikuisena.

Oireet

Kuten muissakin reumasairauksissa, myös määrittämättömässä sidekudostaudissa yksi yleisimmistä oireista on nivelkipu sekä -tulehdukset. Yli puolella potilaista on Raynaudin oire. Hiustenlähtöä, limakalvojen kuivuutta, suun limakalvojen haavaumia, ihottumia ja matalaa kuumetta voi olla havaittavissa. Erilaisia neurologisia oireita voi ilmetä. Joillakin sairastuneista on anemiaa tai leukopeniaa.

Toteaminen

Määrittämättömän sidekudostaudin diagnoosia käytetään pääasiassa silloin, jos potilaalla on oireita joistain sidekudossairauksista, mutta hänen oireensa eivät sovi minkään sairauden diagnostisiin kriteereihin. Sairaudella ei ole virallisia diagnostisia kriteerejä, mutta diagnosointiin vaaditaan jokin selvä oire, ja potilaan veressä tulee myös olla tumavasta-aineita.

Hoito

Määrittämättömään sidekudostautiin ei ole parannusta. Sen hoidossa keskitytään pääasiassa hoitamaan yksittäisiä oireita. Yleisimmät lääkkeet ovat kortikosteroidit, tulehduskipulääkkeet sekä hydroksiklorokiini. Limakalvojen kuivuutta hoidetaan erilaisin kosteuttavin voitein ja salvoin, ja voimakasta valkosormisuutta voidaan yrittää hoitaa verisuonia laajentavilla lääkkeillä, kuten nifedipiinilla. Metotreksaattia ja muita immunosuppressiivisia lääkkeitä käytetään harvoin.

Ennuste

Määrittämätön sidekudostauti harvoin aiheuttaa vakavia komplikaatioita. Useimmilla potilaista sairaus pysyy lievänä läpi elämän. Joillakin sairaus voi jossain vaiheessa lopettaa oireilun. Osalla oireet kehittyvät ajan kuluessa siten, että ne sopivat jonkin toisen sidekudossairauden diagnostisiin kriteereihin.