google/wiki40b huggingface dataset:
Lallin asumus

Lallin asumus (myös Lallin maja) on talonpoika Lallin asuinpaikaksi väitetty muinaisjäännös Köyliön pohjoisosassa. Se sijaitsee Lootinnummella noin puolitoista kilometriä Kokemäen raviradan ja Ilmiinjärven länsipuolella. Läheiseltä maantieltä on paikalle matkaa kaksi kilometriä. Perimätiedon mukaan piispa Henrikin surmannut Lalli asui Lootinnummella paettuaan sinne veritekonsa jälkeen.

Yleistä

Lallin asumus on kangasmaaston keskellä rehevässä lehtosaarekkeessa, jonka läpi virtaa Lallin puroksi kutsuttu kapea uoma. Alueella on tarinoiden mukaan ollut jäänteitä jonkinlaisesta rakennuksesta, mutta nykyään se käsittää vain kivistä kootun ja kiukaaksi tulkitun röykkiön, opastaulun sekä paikalla olevaan suurehkoon kiveen 1970-luvulla kiinnitetyn muistolaatan. Lisäksi puron yli on rakennettu pieni silta. Parin kilometrin päässä kulkee Kokemäen ja Köyliön välinen yhdystie 2040, jolta kotiseutuyhdistys Köyliö-seura on järjestänyt paikalle viitoituksen. Paikalla ei ole tehty arkeologisia kaivauksia, joten todellista varmuutta mahdollisesta asumuksen laadusta tai muistakaan varmoista historiallisista seikoista ei ole.

Tutkimukset asumuksella

Lallin asumuksella ei ole milloinkaan suoritettu tarkempia tutkimuksia, eikä siellä olevaa kiviröykkiötäkään ole ajoitettu. Se lienee kuitenkin peräisin historialliselta ajalta eikä ole esimerkiksi pronssi- tai rautakautinen hautaröykkiö. Asumuksen sijaintia ei mainita keskiaikaisissa lähteissä, joten käsitys paikasta Lallin asuinsijana on todennäköisesti myöhempää perua. Paikalla oleva suuri kivi saattaa olla vanha rajamerkki.

Toinen väitetty Lallin asuinpaikka

Satakunnassa on myös toinen paikka, jonne Lalli perimätiedon mukaan pakeni surmatyönsä jälkeen. Se sijaitsee Harjavallan Hiirijärvellä noin 13 kilometrin päässä Köyliön asumuksesta. Tämä niin sanotun Lallin itkukiven lähellä ollut paikka mainitaan asiakirjoissa jo vuonna 1486 Lallis bostadh -nimisenä rajamerkkinä.
Mahdollista on, että molemmilla paikkakunnilla olevat asuinsijat on keksinyt katolinen kirkko 1400–1500-luvulla. Näin se olisi saanut oikeudet niitä ympäröiviin maa-alueisiin, koska Henrik-piispan surmanneen Lallin omaisuuden katsottiin kuuluvan kirkolle.
Motorola 68020

Motorola 68020 on Motorolan valmistama suoritin. Se on Motorola 68010:n seuraaja ja sen seuraaja on Motorola 68030. Suorittimeen viitataan myös yleisesti nimityksellä 020.
68020 on täysin 32-bittinen ja kykenevä osoittamaan muistia 4GB saakka. Kustannustasoltaan halvemmassa versiossa, 68EC020:ssa oli vain 24-bittinen osoitusväylä ja kykeni osoittamaan vain 16MB muistia.
68020 oli monin tavoin uudistettu 68010:an verrattuna. Muun muassa 32-bittinen aritmeettislooginen yksikkö (laskentayksikkö), ulkoinen data- ja osoitusväylä sekä uudet konekieliset käskyt ja osoitusmuodot olivat uusia ominaisuuksia. 68020:ssa (ja 68030:ssa) oli kolmivaiheinen käskyliukuhihna (pipeline).
68020:een lisättiin myös Motorolan monisuoritinmalli (RMC-pinni) moniprosessorikäyttöön. Tämä salli järjestelmää kohden jopa kahdeksan suorittimen yhteistoiminnan. Näistä kahdeksasta suorittimia ja matematiikkasuorittimia pystyi olemaan mikä tahansa määrä, mutta muistinhallintayksiköitä vain yksi (joko 68841 tai 68851). Mallilla oli tietenkin omat rajoituksensa, esimerkiksi jokaisen käytetyn suorittimen ja matematiikkasuorittimen täytyi olla samaa mallia, mutta ei välttämättä samalla kellotaajuudella toimiva. Esimerkiksi 68020:n ja 68030:n yhteistoiminta ei onnistunut (sillä 020 ei tunnistanut 030:n sisäistä muistinhallintayksikköä), mutta 68020:n ja Motorola 68882:n (matematiikkasuoritin) yhteistoiminta oli täysin sallittua ja yleistä. Oli kuitenkin epätavallista, että järjestelmässä olisi useampi suoritin tai matematiikkasuoritin. Monet 68020:lla varustetut Unix-koneet oli varustettu vain 020:lla, matematiikkasuorittimella (68881 tai 68882) ja muistinhallintayksiköllä (68841 tai 68851).
Uudet käskyt sisälsivät pieniä parannuksia ja laajennuksia ohjaustilaan (supervisor mode), joitakin käskyjä monisuoritinjärjestelmien ohjelmistonhallintaan (jotka poistettiin myöhemmin Motorola 68060 -suorittimessa), hieman tukea korkeamman tason ohjelmointikielille (jotka poistettiin myöhemmissä 680x0-sarjan suorittimissa), suuremmat (32 x 32 bittiä) kertomis- ja jakokäskyt, ja bittikentän muokkauskäskyt.
Uusi osoitustapa lisäsi epäsuoran tason moniin aikaisempiin osoitusmuotoihin ja lisäsikin jonkin verran joustavuutta erinäisiin osoitustapoihin ja käskyihin. Nämä uudet tavat tekivätkin 68020:sta vahingossa hyvin soveltuvan tulostukseen; monet 1990-luvun alun lasertulostimet sisälsivät 68EC020-suorittimen.
Käskypuskuri (käskyvälimuisti) oli järjestetty 64:ään neljän tavun kokoiseen, suoraan määriteltyyn syötteeseen, jotka olivat yhteiskooltaan 256 tavua. Vaikkakin se oli pieni, sillä oli silti suuri vaikutus suorituskykyyn.
68020-suoritinta käytettiin monissa Commodoren Amiga- ja Applen Macintosh II -tietokoneissa ja Sun 3 -työasemissa.

68EC020

Motorola 68EC020 on Motorolan valmistama suoritin. Se on kustannustasoltaan halvempi versio Motorola 68020-suorittimesta. Ainoana erona näiden kahden välillä on 68EC020:n 24-bittinen osoitusväylä (68020:ssa on 32-bittinen), ja siten se voi osoittaa vain 16 megatavua muistia.
Sitä käytettiin myös Amiga 1200:n suorittimena.
RN Eritrea (1936)

Valmistus

Alus tilattiin 8. toukokuuta 1935 Castellammare di Stabiasta Regio Cantiere di Castellammare di Stabialta. Se laskettiin vesille 28. syyskuuta 1936 ja alus otettiin palvelukseen 10. helmikuuta 1937.
Aluksen voimanlähteenä oli kaksi Fiat-dieselmoottoria liitettynä akseleita pyörittäviin sähkömoottoreihin, joita voitiin käyttää yhdessä tai erikseen. Sähkömoottoreiden tarvitsema virta tuotettiin kahdella dieselgeneraattorilla, jotka oli sijoitettu omaan tilaan varsinaisen konehuoneen etupuolelle. Marelli-sähkömoottorit oli sijoitettu kolmanteen tilaan varsinaisen konehuoneen taakse.
Alus oli aseistettu neljällä 120 millimetrin 45 pituuskaliiperin tykillä, jotka oli asennettu kaksiputkisiin torneihin. Niiden lisäksi aluksella oli kaksi 40 millimetrin 39 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykkiä ja neljä 13,2 millimetrin ilmatorjuntakonekivääriä. Se oli varustettu miinalaivaksi ja vuosina 1940-1941 aluksen 40 millimetrin tykit vaihdettiin neljään 37 millimetrin 54 pituuskaliiperin ilmatorjuntatykkiin, jotka asennettiin kaksiputkisina.

Palvelus

Eritrea antautui Colombossa syyskuussa 1943 ja se luovutettiin 12. helmikuuta 1948 sotakorvauksena Ranskalle, joka nimesi aluksen Francis Garnieriksi. Se luokiteltiin myöhemmin maalilaivaksi. Alus upposi ilmahyökkäysharjoituksessa Tyynellämerellä 1966.
Kaunokotinga

Levinneisyys

Kaunokotingaa tavataan Venezuelassa. Sitä on kuvattu melko yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Juulia Haverinen

Juulia (oik. Juulia Haverinen, s. 1994) on suomalainen laulaja. Hän on tullut tunnetuksi muun muassa levynsä kappaleilla "Lumienkeleitä", "Enkelten kellot" ja "Siellä missä mummi asuu", joista viimeinen on ollut säännöllisessä radiosoitossa. "Enkelten kellot" on ollut suosittu myöskin joululauluna. Haverinen oli levyn julkaisun aikaan vuonna 2005 11-vuotias. Hän on säveltäjäkapellimestari Pertti Haverisen tytär. 
Juulia esiintyi Sandra Långbacka Ensemble-kokoonpanossa taustalaulajana vuonna 2014.
Ville Kosola

Ville Lauri Kosola (26. elokuuta 1892 Lapua – 6. helmikuuta 1968) oli suomalainen jääkärieläinlääkintäeverstiluutnantti.

Perhetausta

Hänen  vanhempansa olivat maanviljelijä Iisak Kosola ja Maria Filppula. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1920 Alma Matilda Nymanin kanssa. Ville Kosola oli Lapuan liikkeen johtajana tunnetun Vihtori Kosolan veli.

Opinnot

Kosola kirjoitti ylioppilaaksi Lapuan yhteiskoulusta vuonna 1912 ja liittyi Etelä-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi Helsingin yliopiston filosofisen tiedekunnan fyysis-matemaattisella osastolla vuosina 1912–1915 ja Hannoverin eläinlääkärikorkeakoulussa vuosina 1923–1926. Eläinlääketieteen kandidaatti tutkinnon hän suoritti vuonna 1924 ja eläinlääkäritutkinnon vuonna 1926.

Jääkärikausi

Kosola toimi jääkäriliikkeen parissa jääkärivärvärinä Lapualla syksystä vuonna 1915 ennen kuin itse liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 11. helmikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Aa-joella, josta hänet siirrettiin 17. elokuuta 1916 pataljoonan täydennysjoukkoon ja komennettiin etappi- ja värväystehtäviin Suomeen. Suomeen palattuaan hän toimi hetken värvärinä Etelä-Pohjanmaalla, josta hän matkusti Ylitorniolle, missä hän oli Kivijärven etappiaseman hoitajana. Takaisin Saksaan komppaniaansa hän palasi 11. tammikuuta 1917.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen Kosola palasi haavoistaan parannuttuaan 5. kesäkuuta 1918 entiseen joukko-osastoonsa, jolla myöhemmin oli nimet Jääkärirykmentti 2, Porin jalkaväkirykmentti 2 ja Savon jääkärirykmentti. Hän toimi päällikkönä 1. komppaniassa ja otti osaa Porajärven puolustukseen vuonna 1920. Armeijasta hän erosi 7. heinäkuuta 1922 ja hän siirtyi 1. elokuuta 1922 alkaen Etelä-Hämeen suojeluskuntapiirin I alueen päälliköksi, josta hän erosi 1. lokakuuta 1923. 
Armeijauransa jälkeen hän siirtyi ensin Närpiön kunnan eläinlääkärin viransijaiseksi, mistä hän siirtyi 1. lokakuuta 1926 Hämeenlinnan kaupungin teurastamon ja lihantarkastamon tarkastajaksi ollen tehtävässä pienen ajan. Hänet nimitettiin 1. marraskuuta 1926 alkaen Kauhavan kunnan eläinlääkäriksi, josta tehtävästä hän siirtyi 1. joulukuuta 1932 Etelä-Pohjanmaan hevosjalostusliiton sihteeriksi ja 1. tammikuuta 1934 alkaen Lapuan kunnan eläinlääkäriksi. Omien tehtäviensä ohella hän toimi 15. marraskuuta 1929 alkaen Ilmailukoulun eläinlääkärinä Kauhavalla aina talvisotaan saakka.
Jean Reno

Näyttelijän ura

Reno aloitti näyttelijän opinnot Ranskassa ja loi uraa televisiossa sekä teatterissa. Tunnetuin hän on kuitenkin elokuvanäyttelijänä. Jean Reno ja Luc Besson tekivät yhdessä monta elokuvaa, melko vaihtelevalla menestyksellä. Tunnetuimpia näistä elokuvista ovat muun muassa Suuri sininen, Le grand bleu, elokuva sukeltamisesta, ja Leon, kuvaus palkkatappajasta, joka saa huolehdittavakseen perheensä menettäneen nuoren tytön. Sittemmin Reno on esiintynyt useissa ranskalaisissa ja amerikkalaisissa elokuvissa.
Nuorena Reno esitti usein elokuvassa roistoa, mutta näyttelijänlahjojensa ansiosta hän sai pian erilaisia rooleja. Reno on näytellyt muun muassa romanttisissa komedioissa sekä toimintaelokuvissa.

Lapset

Renolla on yhteensä neljä lasta, Sandra (s. 1978), Mickael (s. 1980), Tom (s. 1996) ja Serena (s. 1998).
Jonathan Davis

Kiertueen peruuntuminen 2006 sairauden takia

Jonathan Davis joutui sairaalaan Isossa-Britanniassa kesäkuussa 2006 ennen esiintymistään Download-musiikkifestivaaleilla vakavan verisairauden, ITP:n (immunologinen trombosytopeeninen purppura) vuoksi. Tämän takia Korn joutui keskeyttämään silloisen Euroopan kiertueensa, vain muutamaa päivää ennen esiintymistään Provinssirockissa Suomessa. Sairastuttuaan ennen Download-musiikkifestivaalien keikkaa, loput Kornin jäsenistä esiintyivät useiden eri solistien avustamina: Jonathania tuurasivat muun muassa Avenged Sevenfoldin M. Shadows, Slipknotin Corey Taylor ja Triviumin Matt Heafy.
Jonathan kuitenkin toipui nopeasti ja palasi lavoille Family Values-kiertueen myötä Yhdysvalloissa. Jonathan sairastaa myös astmaa.
Klaus Klemola

Klaus Mikael Klemola (s. 12. maaliskuuta 1973 Göteborg) on suomalainen elokuvajärjestäjä, näytelmäkirjailija ja näyttelijä.
Klaus Klemola on kirjoittanut siskonsa Leea Klemolan kanssa Tampereen Teatterissa kantaesitetyn Arktisen trilogian "Kokkola", "Kohti Kylmempää" ja "New Karleby" kaksi viimeistä osaa. Klaus Klemola myös näytteli trilogiassa.
Klaus ja Leea Klemolan kirjoittama "Maaseudun Tulevaisuus" sai ensi-iltansa Kansallisteatterissa syksyllä 2014. Näytelmän ohjasi Leea Klemola ja Klaus Klemola näytteli näytelmässä.
Klaus Klemola on kotoisin Kokkolasta ja asuu Tampereella.
Scott Sidney

Scott Sidney (27. huhtikuuta 1874 - 20. kesäkuuta 1928) oli yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja. Hän kuoli sydänkohtaukseen Lontoossa 1928.
Pastoraalinäytelmä

Pastoraalinäytelmä eli pastoraalidraama on alun perin italialainen näytelmä, jossa runomitassa esitetyt vuorosanat, musiikki ja säestetyt laulut vuorottelivat. Pastoraalidraamojen aiheet liittyivät yleensä maalaisidylliin sijoitettuun rakkaustarinaan, ja niiden henkilöhahmot olivat nuorukaisia ja neitoja tai hahmoja antiikin tarustosta. Pastoraalidraama oli suosittua erityisesti renessanssin aikana, ja sitä pidetään yhtenä merkittävimmistä oopperan esimuodoista.
Tunnettuja pastoraalidraamoja ovat muun muassa Torquato Tasson Aminta.
Palle Hardrup

Palle Wischmann Hardrup (3. joulukuuta 1922 Kööpenhamina – 6. maaliskuuta 2012 Kööpenhamina) tunnetaan Tanskassa 50-luvulla sattuneesta Hypnoosimurhat-tapauksesta. Hardrup teki 29. maaliskuuta vuonna 1951 aseellisen ryöstön kööpenhaminalaiseen pankkiin ampuen pankkivirkailijan sekä pankin johtajan hengiltä. Silminnäkijät ohjasivat poliisit Hardrupin jäljille, ja tämä jäi nopeasti kiinni. Hardrup antautui ilman vastarintaa. 
Hardrupia epäiltiin myös hieman aiemmin tapahtuneesta toisen pankin ryöstöstä, mutta saalista ei ikinä löydetty eikä aiempaa ryöstöä pystytty todistamaan Hardrupin tekemäksi. 
Hardrupin lisäksi tapauksesta tuomittiin Tanskan korkeimman oikeuden päätöksellä toinenkin mies, Bjørn Schouw Nielsen. Korkein oikeus katsoi, että Nielsen oli hypnotisoinut Palle Hardrupin tekemään rikokset. Nielsen tuomittiin elinkautiseen vankeusrangaistukseen, kun taas Hardrup suoritti tuomionsa vankimielisairaalassa. Molemmat vapautettiin, toisistaan riippumatta, vuonna 1967. 
Hypnoosimurhien tutkintaa johti Roland Olsen.

Hypnoosimurhien taustaa

Toisen maailmansodan ja Tanskan natsimiehityksen aikana Palle Hardrup toimi ns. Hipo-miehenä. Hipo eli Hilfspolitzei oli saksalaisten miehittäjien alaisuudessa toiminut vapaaehtoisten tanskalaisten joukko, joka mm. ilmiantoi ja otti kiinni vastarintamiehiä. Sodan jälkeen Hardrup tuomittiin maanpetturuudesta vankeuteen. 
Hardrup suoritti rangaistustaan Horsensin vankilassa, jossa hän tutustui sellitoveriinsa Bjørn Schouw Nielseniin. Molemmat olivat kiinnostuneita hypnoosista, joogasta sekä itämaisesta filosofiasta. Hardup kertoi Hypnoosimurhien oikeudenkäynnissä olleensa varma, että Nielsen oli hypnotisoinut hänet tekemään ryöstön ja tapot vuonna 1951. Bjørn Schouw Nielsen teki itsemurhan syankaliumilla vuonna 1974.

Murhien jälkeen

Vapautumisensa jälkeen Hardrup vaihtoi nimensä Palle Wischmanniksi poistaen kaikki siteet vanhaan elämäänsä. Edes hänen viimeinen tyttöystävänsä ei tiennyt hänen rikostaustastaan.
Hypnoosimurhista ollaan tekemässä The Guardian Angel -nimistä elokuvaa, joka tulee teatterilevitykseen vuonna 2018. Palle Hardrupia esittää Cyron Melville. Elokuvan ohjaa Arto Halonen, joka tapasi Hardrupin vuonna 1997 ja on yksi harvoista häntä haastattelemaan päässeistä ihmisistä. Elokuvassa näyttelee myös Pilou Asbæk, jonka roolihahmo Anders Olsen perustuu Hypnoosimurhia tutkineeseen rikostutkija Roland Olseniin, sekä Josh Lucas, joka näyttelee Bjørn Schouw Nielseniä. Elokuvan suomalaisnäyttelijöitä ovat Sara Soulié, Pamela Tola sekä Mikko Nousiainen.
Heisenbergin epätarkkuusperiaate

Kaavan johtaminen

Ainehiukkasilla kuten elektroneilla aaltomaista luonnetta (ne voivat esimerkiksi diffraktoida) ja niillä on hiukkasmaista luonnetta (ne voivat edetä eteenpäin sädemäisen suoraan ja niitä voidaan havaita esiintyvän yksittäin). Niitä voidaan siksi mallintaa hiukkasten ja aaltojen välimuotoisina aaltopaketteina, jotka ovat aaltomuotoisia, mutta niiden sijainti on silti rajoittunut tietylle alueelle Δx. Massan m ja nopeuden v hiukkasilla on tietty liikemäärä p=mv. Aaltopaketit eivät ole kuitenkaan täydellinen kuvaus esimerkiksi elektroneista, mutta ne ovat hyödyllinen ajatustyökalu niiden aalto-hiukkasluonteen ajatteluun.
Aaltopaketti muodostuu usean eri taajuusvälin Δf päällekkäisestä aallosta. Aallot voimistavat ja heikentävät toisiaan paikoitellen eli interferoivat keskenään ja lopputulos näkyy yksittäisten aaltojen sijaan aaltopakettina. Aaltopaketin liikkuessa jonkin tilan halki sillä kestää ohittaa jokin tilan piste aikavälin Δt verran. Fourier-analyysillä voidaan todistaa että Δf Δt ≈ 1.
Aikavälillä Δt aaltopaketti liikkuu tilan x-akselia pitkin matkan Δx joka nopeuden kaavalla laskettuna on
Yhtälö voidaan muuntaa myös muotoon
Siniaalloille pätee yhtälö λf = v, jossa λ on aallonpituus ja f on taajuus. Ainehiukkaselle λ saadaan De Broglien yhtälöllä λ = h/p, jossa h on Planckin vakio. Yhdistämällä nämä saadaan taajuudeksi
Oletetaan että liikemäärä pₓ muuntuu Δpₓ verran ja taajuus Δf verran, mutta muutokset ovat erittäin pieniä eli Δpₓ ≪ pₓ ja Δf ≪ f. Tällöin yllä olevan yhtälön Δpₓ ja Δf voidaan pitää differentiaaleina dpₓ ja df. Derivoimalla yhtälö saadaan
Yllä oleva Δf- ja ylempänä oleva Δt-yhtälöt voidaan yhdistää
Fourier-analyysin mukaan Δf Δt ≈ 1, mutta tämä on pienin arvo, joka voidaan mitata. Todelliset mittaukset antavat suurempia epätarkkuuksia, joten yhtälö on pikemminkin Δf Δt ≥ 1. Käyttämällä tätä tietoa, saadaan yllä olevasta yhtälöstä epätarkkuusperiaatteen kaava
y-akselin arvoille Δy ja Δpy pätee samanlainen kaava.
Allectus

Allectus (k. 296) oli roomalainen usurpaattori, joka hallitsi Britanniassa ja Pohjois-Galliassa vuosina 293–296. 
Alkujaan Allectus oli usurpaattori Carausiuksen valtionvarainhoitaja. Länsi-Rooman caesar Constantius I Chlorus valtasi kuitenkin Carausiuksen hallitsemat alueet Galliassa ja alkoi piirittää usurpaattoria Bononiassa. Allectus murhasi Carausiuksen ja julistautui itse keisariksi. Allectuksen hallituskaudesta ei tiedetä paljoakaan. Hänen lyömiään rahoja on löytynyt Britanniasta ja Gallian pohjoisosista. 
Vuoden 296 syyskuussa Constantius hyökkäsi Allectusta vastaan Bononiasta käsin. Huono sää myöhästytti kuitenkin hänen laivastoaan. Toinen laivasto, jota johti pretoriaaniprefekti Asclepiodotus pääsi perille. Allectus kärsi tappion Constantiuksen joukkoja vastaan ja hän kuoli taistelussa.
Ampeerimittari

Ampeerimittari on mittari, jolla mitataan sähkövirran hetkellistä suuruutta. On olemassa digitaalisia ja analogisia ampeerimittareita.
Sähkövirran suuruus havaitaan tavallisesti joko virran synnyttämän magneettikentän perusteella tai virta voidaan ohjata pienen vastuksen (shunttivastuksen) läpi ja mitata vastuksen ylitse syntyvä jännite; virta saadaan sitten selville jännitteestä Ohmin lain mukaisesti.

Mittarityypit

Tavallisin mittarityyppi on sellainen, jossa mitattava virta kulkee mittarin läpi. Tällainen mittari kytketään virtapiirissä aina sarjaan - virtapiirin osaksi - jolloin mitattava virtapiiri katkeaa aina mittaria kytkettäessä tai irrotettaessa. Jotta mittari ei vaikuttaisi virran suuruuteen mittauksen aikana, sen impedanssin on oltava hyvin pieni. Piiriteknisesti ideaalinen ampeerimittari onkin oikosulku. Mitattaessa on siksi syytä aluksi laittaa mittarin mittausalue suurimmalle arvolle ja pienentää sitä, kunnes saadaan oikea lukema.
Perinteinen analoginen ampeerimittari on yleensä kiertokäämimittari, joka perustuu virran aiheuttamaan magneettikenttään.
Yleismittari sisältää yleensä myös ampeerimittarin ja virta mitataan shunttivastuksen yli syntyvän jännitteen avulla. Koska virtamittausasennossa yleismittari muodostaa lähes oikosulun, sen suojaksi on usein mittarin sisällä kytketty sulake sarjaan mittajohtimien kanssa. Jos muuten ehjän yleismittarin virtamittaus ei toimi, syyksi paljastuu usein, että sulake on palanut väärän asteikkovalinnan tai virheellisen mittauskytkennän vuoksi.
Pihtivirtamittarilla virran aiheuttama magneettikenttä voidaan mitata katkaisematta virtapiiriä mittarin liittämiseksi.
Uuspakanuus

Uuspakanuus ja luonto

Monet uuspakanalliset uskonnot perustuvat luonnonpalvontaan. Luonnonuskontojen kannattajat katsovat edustavansa henkilökohtaiseen kokemukseen perustuvia uskontoja ja elämäntapoja. Suurimpana yhteisenä tekijänä eri luonnonuskontojen välillä pidetään kunnioitusta luontoa ja sen kiertokulkua kohtaan. Ihminen nähdään osana tätä kiertokulkua: ihminen ei ole luonnosta erillinen eikä sitä ylempänä tai alempana.
Kaikki uuspakanalliset uskonnot eivät ole luontokeskeisiä. Esimerkiksi germaanisiin ja skandinaavisiin perinteisiin pohjautuvissa suuntauksissa uskonnon muut merkitykset saattavat olla ulkoista luontoa keskeisempiä.

Dievturilaisuus

Dievturilaisuus (latv. Dievturība) on latvialainen uuspakanallinen uskonto, joka pohjautuu osittain latvialaisten alkuperäisiin kristinuskoa edeltäneisiin uskoihin. Uskon nimi on johdettu jumalaa tarkoittavasta sanasta Dievs.
Dievturilaisuus luotiin vuosina 1923–1924. Se levisi lähinnä älymystön keskuudessa ja sen tarkoituksena oli uudistaa perinteistä uskoa kristinuskoa edeltäneeltä ajalta. Uskonnollisina teksteinä käytettiin lähinnä kansanperinteestä kertoneita dainoja, joihin liitettiin myös kristinuskoon kuuluvia tapoja. Uskonnon luominen liittyi mielipiteisiin siitä, että Latvian valtauskonto eli luterilaisuus oli perustavanlaatuisesti ulkomainen ja siten vieras latvialaisille. Maailmansotia edeltäneenä aikana liikkeen johtohahmoja olivat Ernests Brastiņš ja Arvēds Brastiņš. Koska uskonnon seuraajat olivat lähinnä älymystöä, sen ympärille muodostui myös paljon kansanperinnettä selittävää kirjallisuutta. Toisen maailmansodan aikana Neuvostoliitto karkotti suurimman osan liikkeen johtohahmoista Siperiaan. Se säilyi neuvostoajan yli länteen paenneiden keskuudessa, ja se herätettiin uudelleen henkiin Latvian itsenäistyttyä vuonna 1991.
Amadou Toumani Touré

Elämäkerta

Touré syntyi Moptissa, jossa hän myös aloitti opintonsa. Badalabougoun normaalilukion hän kävi vuosina 1966–1969, mink' jälkeen hän oli suunnitellut opiskelevansa opettaja. Touré kuitenkin liittyi armeijaan ja aloitti upseeriopinnot Katin sotilasakatemiassa, joka jo siirtomaa-aikana oli toiminut Joseph Gallienin mukaan nimettynä sotilastukikohtana. Liityttyään laskuvarjojoukkoihin Touré yleni nopeasti ja kävi useita sotilaskoulutuskursseja Neuvostoliitossa ja Ranskassa. Vuonna 1984 hänet nimitettiin everstin arvolla laskuvarjojoukkojen komentajaksi.
Maaliskuussa 1991, kun Moussa Traorén hallinto kukisti väkivaltaisesti mielenosoitukset, eversti Touré johti vallankaappausta joka poisti  Moussa Traorén vallasta. Hänet valittiin Comité de Transition pour le Salut du Peuplen johtoon, jona aikana hän toimi maan valtionpäämiehenä. Juntta järjesti kansalliskonferenssin ja parlamentin ja presidentinvaalit 1992, jonka jälkeen Touré luovutti tehtävänsä maan ensimmäiselle vapaasti valitulle presidentille, Alpha Oumar Konarélle.
Kesäkuussa 2001 Touré oli YK:n pääsihteerin erityislähettiläs Keski-Afrikan tasavallassa maan tapahtuneen epäonnistuneen vallankaappauksen jälkeen. Touré erosi armeijasta syyskuussa 2001 osallistuakseen vuoden 2002 presidentinvaaliin, jossa voitti merkittävimmän kilpailijansa Soumaïla Cissén.
Touré ei kuulu mihinkään poliittiseen puolueeseen. Hänen hallituksessaan on kaikkien malilaisten puolueiden jäseniä. Vuonna 2002 hän nimitti pääministeriksi Ahmed Mohamed ag Hamanin, jota kuitenkin seurasi vuonna 2004 Ousmane Issoufi Maïga. Touré pyrki toiselle kaudelle huhtikuun 2007 presidentinvaalissa, jossa hän sai 71,20 % äänistä. Hävinnyt entinen parlamentin puhemies Ibrahim Boubacar Keïta syytti vaalivilppiä, mutta kansainväliset tarkkailijat pitivät vaaleja onnistuneina.
21. maaliskuuta 2012 Malissa alkoi vallankaappaus ja vallan kaapanneet sotilaat ilmoittivat maan instituutioiden hajottamisesta ja perustuslain kumoamisesta, sekä presidentin kauden päättyneen. Vallankaappauksen seurauksena Touré jätti eronpyyntökirjeen Djibril Bassolelle, joka toimii Ecowasin pääneuvottelijana Malin kriisissä. Sotilasjuntan ja Ecowasin sopimuksen mukaisesti valta siirtyi väliaikaisesti parlamentin puhemiehelle Dioncounda Traorelle.
Vuonna 2013 järjestetyt presidentinvaalit voitti Ibrahim Boubacar Keïta,