Daniel Boone

Nuoruus

Daniel Boone syntyi lokakuussa 1734 Squire Boonen ja Sarah Morganin kuudentena lapsena. Koska gregoriaaninen kalenteri oli omaksuttu Danielin elinaikana niin hänen syntymäajakseen on tämän vuoksi merkitty 2. marraskuuta. Boonen sukujuuret tulivat Englannista ja Walesista ja perhe kuului kveekareihin. Uskonnollisen vainon seurauksena Boonet muuttivat Pennsylvaniaan vuosien 1713 - 1717 aikana ja liittyivät William Pennin toisinajattelijoiden yhdyskuntaan, joka oli kveekareiden turvapaikka Uudessa Maailmassa.
Daniel vietti varhaiset vuotensa Pennsylvanian rajaseudulla. Muiden kveekarien tavoin hän joutui usein tekemisiin ympäristössä asuvien delaware-intiaanien kanssa. Koska Boonen perheen ruokatalous perustui pääosin metsästykseen, Daniel sai ensimmäisen kiväärinsä jo 12-vuotiaana. Eränkävijän taitonsa hän oppi uudisasukkailta sekä delawareilta. Nopeasti hänen metsästysmatkansa ulottuivat yhä kauemmas etelään ja länteen.
1740-luvun alussa Boonen perhe sai kielteistä julkisuutta kveekarien keskuudessa, kun perheen kaksi vanhinta lasta avioitui vierasta uskontoa edustavien puolisoiden kanssa. Squire Boone menetti arvonsa kveekariyhteisön silmissä ja joutui luopumaan johtavasta asemastaan ja jäsenyydestään seurakunnassa. Tämän johdosta Boonen suku muutti pois Pennsylvaniasta vuoden 1750 aikana ja asettui ensin Virginiaan, myöhemmin Pohjois-Carolinaan, jossa Squire osti plantaasin ja hankki luvan pitää majataloa ja tavernaa. Daniel palveli oppaan tehtävissä suvunsa eri yhteisöissä ja pestautui vuonna 1755 vaunukaravaanin kuljettajaksi kenraali Edward Braddockin rertkikuntaan, jonka tarkoituksena oli hyökätä Uuden Ranskan linnakkeeseen Fort Duquesneen. Braddockin alaisuudessa oli kahden brittiläisen sotaväen rykmentin lisäksi nuoren George Washingtonin johtama miliisirykmentti. Englantilaiset odottivat helppoa voittoa, mutta aliarvioivat vastustajan. Ranskalaiset turvautuivat Suurilta järviltä hankkimiinsa intiaaniliittolaisiin, jotka murskasivat heinäkuussa 1755 käydyssä Monongahelan taistelussa Braddockin joukot.

Perheen perustaminen ja elättäminen

Braddockin kärsimän tappion jälkeen Ohiolaaksosta alkanut sota laajeni Ranskan ja Britannien väliseksi seitsenvuotiseksi sodaksi kaikkialla maailmassa. Boone palasi Monongahelan taistelusta Pohjois-Carolinaan, jossa hän avioitui Rebecca Bryanin kanssa elokuussa 1756. Vuotta myöhemmin syntyi ensimmäinen poika, joka kastettiin Jamesiksi. Pariskunta sai kaikkiaan kymmenen lasta.
Seitsenvuotisen sodan kääntyessä brittien voitoksi vuonna 1759 cherokeet ryhtyivät kapinaan Carolinan siirtokuntaa vasstaan. Boone joutui perheineen pakenemaan Virginiaan. Hän osallistui kuitenkin taisteluihin cherokeita vastaan Pohjois-Carolinan vapaaehtoisjoukoissa. Tilanteen rauhoituttua 1760-luvun alkupuolella Boone ryhtyi elättämään kasvavaa perhettään tekemällä yhä syvemmälle vuoristoon ulottuneita metsästysmatkoja. Pyytämänsä nahat hän myi turkiskauppiaille, ja hankki näin hyvän toimeentulon suvulleen.

Erämiehen paratiisi

Vuonna 1765 Boone matkusti Floridaan, jonka britit olivat ottaneet haltuun ranskalaisilta seitsenvuotisen sodan aikana. Boone osti itselleen maata Pensacolasta, mutta hänen vaimonsa Rebecca ei suostunut muuttamaan niin kauas sukulaisistaan. Boone joutui palaamaan takaisin Pohjois-Carolinaan, josta alkoi tehdä yli vuoriston ylettyviä metsästysmatkoja nykyiseen Kentuckyyn vuonna 1767. Todettuaan löytämänsä alueen "erämiehen paratiisiksi" Boone seurueineen aloitti paluumatkansa, mutta joutui Kentuckyssä metsästävien shawneiden vangiksi. Intiaanit pitivät miehiä salametsästäjinä ja ottivat heidän turkiksensa. Lopuksi shawneet määräsivät tunkeilijat poistumaan Kentuckystä. Miehet eivät kuitenkaan totelleet intiaanien kehotusta, vaan jäivät metsästämään alueelle. Metsästysseurueeseen kuulunut Boonen lanko katosi ja löytyi vuosia myöhemmin kuolleena ontosta puusta.

Tie Kentuckyyn

Boonen retkikunta palasi Kentuckysta 1771. Samalla kun eräretket tarjosivat Boonelle mahdollisuuden liikkua ihannoimillaan erävaelluksilla, ne tarjosivat myös ilmeisen vaaran joutua intiaanihyökkäysten kohteeksi. Vaikka osa intiaaneista oli luovuttanut maitaan siirtokunnille ja solminut rauhansopimuksia, niin rajaseuduilla liikkuminen oli turvatonta. Boone päätti kuitenkin ottaa riskin. Vuonna 1773 hän myi farminsa Pohjois-Carolinassa ja johti viittä sukua ja 40 yksinäistä miestä kohti Kentuckyä. Matkan aikana shawneiden ja cherokeiden sotapartiot ympäröivät heidät ja surmasivat kuusi uudisasukasta, Boonen vanhin poika James heidän joukossaan.
Boone vetäytyi takaisin, mutta sai uuden tilaisuuden vuoden 1775 aikana. Tuolloin hänet palkattiin raivaamaan tietä Kentuckyyn, jonne aiottiin perustaa Transylvanian siirtokunta. Tämä polku kulki Appalakkien vuoristossa sijaitsevan Cumberland Gapin läpi. Reittiä kutsuttiin ensin Boonen jäljeksi (Boone Trace) ja myöhemmin erämaatieksi (Wilderness Road). Saavuttuaan perille Boone rakennutti Boonesboroughin lähelle aluetta, jossa nykyään sijaitsee Lexington. Paikasta suunniteltiin suurta asutuskeskusta, mutta linnoituksen rakentaminen sujui hitaasti vaikka rakennustöihin osallistui lähes 80 miestä. Suurista suunnitelmista luovuttiin ja paikalle nousi ensimmäisen kesän aikana vain muutamia tukkimökkejä. Satunnaisista intiaanihyökkäyksistä välittämättä Boone palasi Virginiaan ja toi perheensä ja joukon muita uudisasukkaita Boonesboroughiin syyskuussa 1775.

Sodan jälkeen

Sodan jälkeen Boone asettui Maysvilleen Kentuckyyn, jossa hän piti tavernaa ja työskenteli maanmittarina ja hevoskauppiaana. Boone kiinnostui myös maakeinottelusta ja teki sitä suuressa mittakaavassa ostamalla ja myymällä oikeuksia laajoihin maa-alueisiin. Hän menestyi aluksi hyvin ja hankki muun muassa useita orjia. Maysvillessa Boonesta tuli nopeasti kuuluisuus ja vuonna 1784 historioitsija John Filson julkaisi kirjan The Discovery, Settlement And present State of Kentucke, joka sisälsi Boonen seikkailujen kronikan.
1780-luvun puolivälissä Boone ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Hän oli pohjimmiltaan liian rehellinen maankeinottelijaksi ja haluton hyötymään muiden kustannuksella Kentuckyn rajaseutujen sekasortoisista maamarkkinoista. Lisäksi häneltä puuttui keinottelijoille ominainen säälimättömyys.
Vuonna 1788 Boone muutti nykyiseen Länsi-Virginiaan, jossa aloitti kauppa-aseman pitäjänä. Vuotta myöhemmin hänet nimitettiin Kanawhan piirikunnan miliisivoimien everstiluutnantiksi. Seuraavan vuosikymmenen alussa Boone valittiin Virginian lakia säätävän instituution jäseneksi. Vanhat velat ja kiista hankintasopimuksista saivat kuitenkin Boonen vetäytymään liiketoiminnan parista ja siirtymään kokopäiväiseksi metsästäjäksi. Vuoden 1795 aikana hän palasi vaimonsa kanssa Kentuckyyn, jossa he jäivät asumaan poikansa Danielin luokse. Boone kääntyi Kentuckyn ensimmäisen kuvernöörin Isaac Shelbyn puoleen saadakseen luvan laajentaa Kentuckyyn johtavaa erämaatietä, jonka oli itse laittanut alulle 1775. Kuvernööri ei suosinut Boonea, vaan valitsi tehtävään toisen henkilön. Samaan aikaan Kentuckyn oikeusistuin käsitteli Boonen vanhoja maajulistuksia, joita ei koskaan oltu rekisteröity asianmukaisesti. Viimeiset 40 km² hänen maistaan myytiin lakimiesten palkkioiden ja verojen kattamiseksi vuoden 1798 aikana.

Uusi elämä Missourissa

Sivilisaation huijaamaksi joutunut Boone päätti jättää Kentuckyn ja Yhdysvallat lopullisesti syksyllä 1799, jolloin hän matkusti perheensä kanssa Missouriin, joka tuolloin oli osa Espanjan Louisianaa. Espanjalaiset ottivat Boonen ystävällisesti vastaan ja nimesivät hänet Femme Osagen piirikunnan tuomariksi ja komendantiksi. Tässä toimessaan Boone työskenteli vuoteen 1804, jolloin Napoleon Bonaparte myi Louisianan presidentti Thomas Jeffersonille. Yhdysvaltain siirryttyä Louisianan territorion uudeksi omistajaksi Boone menetti virkansa lisäksi uudelleen kaikki maansa. Kymmenen vuotta myöhemmin hallitus antoi maat takaisin. Boone ei kuitenkaan asettunut täysin aloilleen. Joidenkin tarinoiden mukaan hän jatkoi tutkimusmatkojaan länteen vielä yli 70-vuotiaana.
Daniel Boone kuoli Missourissa syyskuussa 1820. Hänen ja hänen vaimonsa maalliset jäännökset kaivettiin esiin vuonna 1845 ja siirrettiin Kentuckyyn uudelleen hautausta varten. Osa missourilaisista uskoo, että kaivajat avasivat väärän haudan ja Boonet jäivät Missouriin.

Perintö

Daniel Boonen asema varhaisena amerikkalaisena kansansankarina ja fiktiivisten tarinoiden kohteena, on hämärtänyt hänen elämänsä todellisia yksityiskohtia. Vaikka Boonen merkittävyys on kiistaton hänet muistetaan yleisemmin  metsästäjänä, pioneerina ja "intiaanisotien taistelijana". Boonen kunniaksi on nimetty yhden luonnonpuiston ja useiden koulujen lisäksi kuusi eri piirikuntaa, jotka sijaitsevat Länsi-Virginiassa, Kentuckyssä, Missourissa, Illinoisissa, Indianassa ja Nebraskassa. Boonen alulle raivaama erämaatie tunnetaan nykyään osana valtatie 55:stä (Dixie highway), joka on eräs Yhdysvaltain kuuluisimmista teistä. Hänen syntymäpaikkansa Pennsylvaniassa toimii museona. Lisäksi Yhdysvaltain laivasto on nimennyt yhden ydinsukellusveneistään Boonen mukaan USS Daniel Booneksi.

Boone kirjallisuudessa ja elokuvassa

Boonen todelliset ja myyttiset seikkailut muodostivat perusrungon sille lännen rajaseutujen sankarin arkkityypille, josta tuli suosittu 1800-luvun lännenkirjallisuudessa ja 1900-luvun elokuvissa. James Fenimore Cooperin luoman Nahkasukka-sarjan päähenkilössä Nathaniel Bumppoossa oli monia selviä samankaltaisuuksia Boonen kanssa. Cooperin jälkeen muut kirjoittajat kehittivät omia näkemyksiään Amerikan rajaseutujen sankarityypistä, joka rakentui erilaisista Boonen henkilökuvaan perustuneista muunnoksista.
Boonesta tehtiin myös useita elokuvia. Näistä yleisesti parhaana pidetään vuonna 1936 valmistettua Daniel Boonea, jossa pääosan esittää George O'Brien. Elokuva keskittyy Boonen uraan tienraivaajana ja Boonesrourgin puolustukseen. Myöhemmät Boonesta kertovat elokuvat kuten vuonna 1957 ensi-iltaan tullut Trailblazer (Daniel Boone, seikkailujen mies) ottivat historiallisia vapauksia. 1960-luvulla Yhdysvalloissa tehty TV-sarja Daniel Boone (1964 - 1970) teki Boonen nimen tutuksi eri ikäluokkien keskuudessa. Pääosaa  esittäjä Fess Parker muokkasi samalla melkoisesti Boonen luonnekuvaa ja ulkoista olemusta. Tv-yhtiö sekoitti sarjaan sopivan annoksen historiaa ja yhdisti sen aikakauden perhesarjojen tuttuun menestysreseptiin. Katsojat mieltyivät sarjan lämminhenkisyyteen ja se muistutti tyyliltään suuresti Isä tietää kaiken-sarja vain sillä erolla, että Boonen tarinoista kerrottiin historiallisissa kulisseissa.