Vilmundr Poissaolevan saaga

Vilmundr Poissaolevan saaga (isl. Vilmundar saga viðutan) on keskiaikainen islantilainen saaga, jonka kirjoittajaa ei tunneta. Se kertoo nuoresta talonpojan jälkikasvusta Vilmundrista, joka päätyy Garðarikin kuninkaan luokse. Siellä hänestä tulee kuninkaanpoika Hjarandin veriveli. Vilmundr on aiemmin löytänyt metsästä kultaisen kengän, joka osoittautuu kuninkaantytär Sóleyn kengäksi. Tämä on luvannut ottaa puolisokseen sen, joka toisi kengän takaisin. Tyttärelle on myös syntymän yhteydessä ennustettu, että tämä tulisi naimaan talonpojan, ja saagan lopussa Sóley ja Vilmundr saavat toisensa. Saaga on kirjoitettu 1300-luvulla. Vilmundr Poissaolevan saagaa ei ole suomennettu.

Saagan erityispiirteitä

Vilmundr Poissaolevan saaga luetaan yleensä niin kutsuttuihin kotoperäisiin ritarisaagoihin. Niille tyypilliseen tapaan se päättyy onnellisesti, ja nuoripari saa toisensa. Saagalla on kuitenkin paljon yhtäläisyyksiä nuorempien, kansansatumaisia piirteitä sisältävien ja viikinkiseikkailuja kuvaavien muinaissaagojen kanssa (saks. Abenteuersagas, Märchensagas). Vaikka Vilmundrin saagan tapahtumat eivät keskity pohjolaan, sijoittuvat ne silti pikemminkin viikinki- kuin ritarimiljööhön. Saagan päähahmo ei kuulu aatelistoon, eikä esimerkiksi ole kuninkaanpoika, mikä olisi ritarisaagoille tyypillistä. Sen sijaan Vilmundr on köyhän talonpojan jälkeläinen. Kenkä-motiivin osalta Vilmundr Poissaolevan saagaa on pidetty yhtenä varhaisimmista Tuhkimo-tarinan ilmentymistä.

Käsikirjoitukset

Vilmundr Poissaolevan saagasta on säilynyt lähes viitisenkymmentä käsikirjoitusta. Yleensä kotoperäisillä ritarisaagoilla ei ole sisällöllisesti yhteyttä toisiinsa, mutta Vilmundr Poissaolevan saaga esiintyy kolmessa vanhimmassa käsikirjoituksessaan, 1400-luvulta peräisin olevissa kokoelmakäsikirjoituksissa yhdessä muinaissaagoihin luetun Bósin saagan kanssa (AM 577 4to, AM 343a 4to, AM 586 4to). Vilmundrin kerrotaan kummassakin saagassa olevan Bósin saagassa kuvattujen Bósin eroottisten seikkailujen seurauksena syntyneen jälkikasvun, Svaðin, poika. Vilmundrin saagan ironisissa loppusanoissa on nähty yhtäläisyyksiä Bósin saagan ajoittain rietastelevaan kerrontaan.

Vilmundar rímur viðutan

Vilmundrin tarinan pohjalta on myöhemmin laadittu myös rímur-runoutta. Nykypäivänä tunnetaan useampia rímur-sarjoja. Niistä vanhin (Vilmundar rímur viðutan hinar fornu) on 1400-luvun jälkipuoliskolta, ja sen laatijana pidetään islantilaista Ormur Loptssonia (k. 1463 jälkeen). Lisäksi tunnetaan mm. Hallur Magnússonin (k. 1601) laatimaksi katsottu nuorempi versio (Vilmundar rímur viðutan hinar yngri). Yhteensä Vilmundriin liittyviä rímur-sarjoja tunnetaan viisi.

Vilmundr Poissaolevan saaga suurvalta-ajan Ruotsissa

Uppsalassa vuonna 1694 painetussa Sturlaugr Ahkeran saagan ruotsinkielisessä käännöksessä Sagann af Sturlauge hinum Starf-sama teoksen kääntänyt Guðmundur Ólafsson mainitsee esipuheessaan Vilmundrin saagan. Samassa yhteydessä Guðmundur Ólafsson luettelee muita, nykytutkimuksessa muinaissaagoina pidettyjä keskiaikaisia saagoja, kuten Hervörin saagan, Kävelijä-Hrólfrin saagan, Hrómundr Griprinpojan saagan ja Hálfdan Eysteinninpojan saagan, joita hän omien sanojensa mukaan pitää ”totuudenmukaisina historioina” (sanfärdige Historier). 

Muun muassa edellä mainitut kaukaisesta menneisyydestä kertovat islantilaiset muinaissaagat alkoivat 1600–1700-luvulla herättää kiinnostusta erityisesti suurvalta-ajan Ruotsissa. Niiden katsottiin olevan lähteitä, jotka voisivat kertoa jotain Ruotsin muinaisesta ja loistokkaasta menneisyydestä, josta muuten oli saatavilla hyvin vähän lähteitä. Tämän seurauksena muinaissaagoja käytettiin ilman asianmukaista lähdekritiikkiä myös suurvaltaideologian rakennusaineena ja propagandatarkoituksessa, huolimatta siitä, että osa aikalaistutkijoista suhtautui muinaissaagojen lähdearvoon epäillen jo tuolloin. Erityisen kiinnostaviksi nähtiin ne saagat, joiden tapahtumat sijoittuvat, Vilmundr Poissaolevan saagan tavoin, Ruotsin alueelle tai valtakunnan kannalta tärkeille lähialueille kuten Skandinavian pohjois- ja itäosiin sekä Venäjälle. Monet näistä muinaissaagoista myös käännettiin 1600–1700-lukujen aikana ruotsiksi, sillä ruotsalaiset eivät tuolloin enää osanneet lukea muinaissaagojen kieltä, muinaisislantia. Huolimatta edellä mainitusta Guðmundur Ólafssonin esittämästä arviosta Vilmundr poissaolevan saagasta ”totuudenmukaisena historiana”, ei tällaista suurvalta-aikakaudella tehtyä käännöstä kuitenkaan ole Vilmundrin saagasta tiedossa.