google/wiki40b huggingface dataset:
DuckTales: The Quest for Gold

Juoni

Duck Tales: The Quest for Gold -pelissä tarkoituksena on kilpailla 30 päivän ajan Roope Ankan roolissa Kulta-Into Piitä vastaan, joka haastaa pelin alussa Roopen kisaan maailman rikkaimman ankan tittelistä. Pelin voittaa se joka saa kerättyä eniten aarteita monilta paikoilta ympäri maapallon 30 päivän kuluessa. 
Roopea auttavat pelissä muiden muassa Heimo Huima ja Aku Ankan veljenpojat, Tupu, Hupu ja Lupu. Roope Ankan konttori toimii päämajana. Konttorinäkymästä voi valita kohteen josta lähteä etsimään aarteita, sijoittaa pörssiin tai hypätä rahasäiliöön etsimään arvokkaita kolikoita. 
Pelissä liikutaan Heimo Huiman kyydissä lentäen kuviteltuihin kohteisiin ympäri maapallon ja suoritetaan siellä tasohyppely- tai muita tehtäviä, esimerkiksi kuvataan kameralla harvinaisia viidakon eläimiä, seikkaillaan luolastossa, kiivetään ylös kalliota tai hypitään viidakossa. Luolastokentät koostuvat labyrintista, jossa pyritään kulkemaan kartan avulla ja välttämään muumiota ja putoamista kuiluihin. 
Luolastokentät ovat haastavimpia, mutta aarteet ovat niissä puolestaan arvokkaimpia. Valokuvaustehtävissä otetaan kuvia harvinaisista viidakkoeläimistä, kuten vaaleanpunaisista elefanteista, Roopen kotiapulaisen Selma Taatelin tyttärentyttären Tepan roolissa. Kalliokiipeily ja viidakkoseikkailu ovat lähinnä tasohyppelyä ja ne suoritetaan Tupun, Hupun ja Lupun roolissa. Yrityksiä niissä on yhtä monta kuin Akun veljenpoikiakin. 
Lentomatkoilla kohteisiin yritetään väistää matkan varrella olevia esteitä, esimerkiksi Karhukoplan taivaasta pudottamia pianoja. Mikäli lentomatka päättyy ennenaikaisesti tai laskeutuminen kohteen lentokentälle ei onnistu, menettää pelaaja rahaa ja lentokoneen korjaamiseen kuluu Pelle Pelottomalta muutamia arvokkaita päiviä.
Omaisuutta voi kerätä myös hyppimällä Roope Ankkana rahasäiliöön sen toivossa että sieltä löytyisi arvokas kolikko tai sijoittamalla rahaa pörssiin. Pörssiin voi sijoittaa suoritetuista tehtävistä ansaittua rahaa.
Pelin kuluessa myös Kulta-Into Pii kiertelee ympäri maapallon ja keräilee omaisuutta. Lopussa maailman rikkaimmaksi ankaksi selviytyy se kumpi on kerännyt 30 päivän aikana enemmän omaisuutta.

Aarteet

Eräs aarre pelissä on bombastium. Pelle Peloton voi rakentaa siitä kaukosiirtimen ja pelaaja voi hypätä Roopen konttorista suoraan tehtäviin lentämättä kohteisiin. Laite ei välttämättä aina toimi oikein ja se voi kiidättää pelaajan satunnaisiin paikkoihin.
Hirvilammi (Lahti)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,1 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Arrajoen valuma-alueella (14.16), jonka Iso-Kukkasen–Kärkjärven alueeseen (14.163) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 117,9 metriä mpy.
Lullubilaiset

Lullubilaiset asuivat Iranin vuorilla Mesopotamian pohjoispuolella noin 3000-2000 eaa. Lullubi sijaitsi Länsi-Iranin ja Pohjois-Irakin Zagros-vuoristossa Kurdistanissa. Lullubilaiset olivat sotaisia, varsinkin akkadilaiskuningas Naram-Sinin aikoihin, laajemmin noin 2300-2200 eaa. Nykyään eräs Kurdien klaani on nimeltään Lullu.
Gnoomi

Gnoomi (engl. gnome, lat. gnomus) on pieni tai hyvin pieni uskomusolento eurooppalaisessa uskomusperinteessä. Gnoomit asuvat monien käsitysten mukaan maan alla. Suositun käsityksen mukaan gnoomilla on suippolakki ja suuri nenä.
Gnoomia voidaan kutsua suomeksi myös tontuksi, maahiseksi tai haltijaksi, tosin nämä ovat vain likimääräisiä nimityksiä. Suomalaisen kansanperinteen tontut ovat usein pihapiirin, rakennusten ja maa-omistuksen vartijaolentoja, ja haltijoilla viitataan monenlaisiin henkiolentoihin.
Gnoomeista ovat kirjoittaneet myös Paracelsus ja Rudolf Steiner.
Prytani

Tehtävät

Bulen käytännön työn järjestämiseksi ja ylimmän vallan kierrättämiseksi bulen jäsenten joukosta toimi aina viisikymmentä miestä, yhden fylen eli ”heimon” kaikki bule-edustajat, kerrallaan prytaneina. Prytaneiden tehtävänä oli päivystäminen, juoksevien asioiden hoitaminen sekä bulen ja ekklesian koollekutsuminen tarvittaessa. Prytaneille voitiin tuoda asioita, jotka vaativat bulen ja ekklesian huomiota ja käsittelyä.
Prytanit kokoontuivat Prytaneionissa sekä Agoralla Buleuterionin lähellä sijainneessa Tholoksessa eli Prytanikonissa, joka toimi erityisesti päivystys- ja ruokailupaikkana. Prytanien esimies eli epistates (ἐπιστάτης τῶν πρυτανέων, epistatēs tōn prytaneōn) valittiin joka päivä arvalla prytanien joukosta. Kukin epistates oli yhden päivän periaatteessa valtion ylin johtaja ja hänen hallussaan olivat valtion sinetti sekä valtionrahastoina toimineiden temppelien avaimet.
Epistetes toimi ainakin 400-luvulla eaa. myös bulen puheenjohtajana, ja myös ekklesian puheenjohtajana, mikäli se kokoontui kyseisenä päivänä. Noin vuodesta 378/377 eaa. lähtien puheenjohtaja valittiin monimutkaisemmalla menettelyllä. Siinä epistetes valitsi arpomalla yhdeksän proedrosta (πρόεδρος, monikossa πρόεδροι, proedroi), toisin sanoen eräänlaisen puhemiehistön, yhden henkilön kustakin fylestä joka ei ollut sillä hetkellä prytanivuorossa. Näistä yhdeksästä valittiin puolestaan yksi, joka toimi toisena episteteena (ἐπιστάτης τῶν προέδρων, epistatēs tōn proedrōn) eli puhemiehistön johtajana ja samalla bulen puheenjohtajana. Sama henkilö saattoi toimia epistateena vain yhden päivän vuoden aikana.
Radiopuhelin

Radiopuhelin on laite, joka radioaaltoja hyväksikäyttäen siirtää puhetta tai dataliikennettä lähettimen ja vastaanottimen välillä.
Eupelycosauria

Evoluutio

Eupelycosauria ilmestyi hiilikauden lopulla ja monet siihen kuuluvista ryhmistä olivat permikauden alkupuolen aikana lihansyöjiä, kun taas Caseasauriaan kuului kasvinsyöjiä. Edaphosauridae oli ainoa terapsideihin kuulumatton Eupelycosaurian ryhmä, johon kuului kasvinsyöjiä.
Varhaisen Eupelycosaurian lajien koko vaihteli sisiliskon kokoisista sarvikuonon kokoisiin. Edaphosaurus ja Dimetrodon suvuilla oli selässään suuri purje, jota käytettiin ehkä lämmön säätelyyn. Näille suvuille tämä rakenne oli kuitenkin kehittynyt toisistaan riippumatta. Terapsidit polveutuvat Dimetrodonin ja sen sukulaisten tavoin varhaisista kladin Sphenacodontia jäsenistä. Terapsideista tuli permikauden lopun ja triaskauden alun hallitsevia eläimiä niiden korvattua useimmat muut synapsidit keskisen permikauden alussa. Muista Eupelycosaurian jäsenistä ainoastaan heimo Varanopidae selviytyi myöhäiselle keskiselle permikaudelle.
Tivoli (kaupunki)

Historiaa

Kaupungin edeltäjä oli antiikin kaupunki Tibur, joka sijaitsi strategisella paikalla Aniene-virran putousten yläpuolella. Etruskien aikana paikalla lienee ollut Alba Longan kaupunkivaltion siirtokunta. Nykyisin yksi sen suurimmista vetonauloista on Hadrianuksen villa kaupungin liepeillä. Tivolin antiikkinen Vestan temppeli toimi esikuvana Bramanten Roomaan rakentamalle Tempiettolle.
Alueella on asutuksen jäänteitä 1200-luvulta eaa. alkaen. Etruskien ajoilta on säästynyt kaksi temppeliä. Roomalaisten aikana kaupungin strategista merkitystä lisäsi sen sijainti reitillä, jota pitkin roomalaiset pääsivät Apenniinien poikki Abruzzoon, jossa asuivat samnilaiset ja monet muut roomalaisvaltion viholliskansat.

Tivoli ja tivoli

Tivoli, kiertävä huvipuisto, on saanut nimensä välillisesti Tivolin kaupungissa olevan Villa d'Esten huvipuiston ansiosta.
Martin Cooper

Martin Cooper (s. 26. joulukuuta 1928 Chicago, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen keksijä ja toimitusjohtaja. Häntä pidetään matkapuhelimen (erotuksena autopuhelimesta) isänä. Cooper toimi Motorolan tutkimus- ja tuotekehitysjohtajana ja on älyantennien tekniikkaa tutkivan ja langattomia verkkoja kehittävän ArrayCommin perustaja ja toimitusjohtaja.

Elämäkerta

Cooper kasvoi Chicagossa ja suoritti sähkötekniikan tutkinnon Illinois Institute of Technologyssa vuonna 1950. Palveltuaan neljä vuotta Yhdysvaltain laivaston hävittäjillä ja sukellusveneissä hän työskenteli vuoden telekommunikaatioalan yrityksessä. Hänet palkattiin Motorolalle vuonna 1954. Cooper työskenteli kannettavien tuotteiden parissa, mukaan lukien ensimmäiset vuonna 1967 Chicagon poliisiosastolle tehdyt käsiradiot. Hän johti tämän jälkeen Motorolan matkapuhelimiin liittyvää tutkimusta ("cellular research"). Cooper suoritti entisessä opinahjossaan maisterintutkinnon 1957 ja nimitettiin vuonna 2004 kunniatohtoriksi.

Maailman ensimmäinen kännykkäpuhelu

Cooper on keksijänä 17. lokakuuta 1973 jätetyssä Yhdysvaltain patenttihakemuksessa 3906166 "Radio telephone system" ("radiopuhelinjärjestelmä"). Häntä pidetään ensimmäisen kannettavan matkapuhelimen keksijänä sekä henkilönä joka ohikulkijoiden ihmetykseksi suoritti maailman ensimmäisen kännykkäpuhelun 3. huhtikuuta 1973 New York Cityn kadulla. Tuo ensimmäinen puhelu Cooperin kilpailijalle Joel Engelille, Bell Labsin tutkimusjohtajalle, aiheutti perustavanlaatuisen teknologian ja kommunikaatiomarkkinoiden siirtymisen paikkakeskeisyydestä ihmiskeskeisyyttä kohti. Se oli toteutunut Cooperin visio henkilökohtaisesta langattomasta kommunikaatiosta erotuksena autopuhelimista. Cooper paljasti myöhemmin että hän sai inspiraation matkapuhelimen kehittämiseen katsellessaan kapteeni Kirkiä käyttämässä kommunikaattoria televisiosarjassa Star Trek.

Cooperin laki

Cooperin laki on käsite jota käytetään Cooperin siitä havainnosta, että tietyllä alueella yhtä aikaa suoritettavien radiotaajuisten keskusteluiden määrä on kaksinkertaistunut 30 kuukauden välein alkaen Marconin kipinälähettimen keksimisestä. 
Vuonna 2003 Cooper vastaanotti Wharton Infosys Business Transformation Award -palkinnon teknologisista innovaatioistaan kommunikaation alalla. Cooper on myös Mensan jäsen.
Georgina Battiscombe

Esther Georgina Battiscombe, o.s. Harwood, (21. marraskuuta 1905 – 26. helmikuuta 2006) oli englantilainen kirjailija. Hän oli keskittynyt lähinnä viktoriaanisen ajan henkilöiden elämäkertateoksiin.
Battiscombe opiskeli Oxfordin St Michael's Schoolissa ja Lady Margaret Hallissa. Battiscomben monet sukulaiset olivat olleet poliittisia vaikuttajia, ja hän harkitsi itsekin poliittista uraa. Battiscombe meni vuonna 1932 naimisiin Christopher Battiscomben (k. 1964) kanssa. Pari vietti jonkin aikaa Sansibarilla, jossa miehen oli oltava työn merkeissä. 
Battiscombe kirjoitti muun muassa kirjailija Charlotte Mary Yongesta, kirkonmies John Keblestä, kuningatar Aleksandrasta sekä runoilija Christina Rossettista. Battiscombesta tuli Royal Society of Literaturen jäsen vuonna 1964. Lähes kuuro Battiscombe eli 100-vuotiaaksi. Häneltä jäi kolme lastenlasta ja useita lapsenlapsenlapsia.
Zalutšje

Maantiede ja asutus

Zalutšjen kunnan pinta-ala on 1 068,98 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Demjanskin piirin Žirkovon kuntaan, etelässä Marjovon piirin Moisejevon kuntaan, lounaassa Poddorjen piirin Selejevon kuntaan sekä luoteessa Staraja Russan piirin Novoselskin ja Mednikovon kuntiin. Pinta-alasta 81,4 % on metsää ja 15,6 % maatalousmaata.
Kunnan alueella virtaavat Lovat, Pola, Starovskaja Robja, Zarobskaja Robja ja Šubinskaja Robja -joet. Kaakkoisnurkassa sijaitsee Dehinojärvi ja laaja suoalue. Luonnonsuojelualueita ovat Starorusskin rauhoitusalue ja Prodolžinon tammimetsikkö.
Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu 43 kylää: Berjozovets, Bolšoje Zasovo, Bor, Budomitsy, Drozdino, Dubki, Gar, Hmeli, Hodyni, Kobylkino, Kokorino, Koloma, Korovittšino, Kukui, Kulakovo, Ljahovitši, Loznitsy, Luka, Matasovo, Mesttsy, Novoselje, Novyje Gorki, Omytškino, Pinajevy Gorki, Pogostištše, Podolžino, Pustoška, Rahlitsy, Ryto, Šelgunovo, Sorokopenno, Šotovo, Srednjaja Lovat, Staraja Peressa, Staryje Gorki, Šubino, Šumilkino, Tšerentšitsy, Velikoje Selo, Verjassko, Zalutšje, Zalutšje-2 ja Zarobje. Zalutšjen ohella suurimmat asutuskeskukset ovat vajaan 200 asukkaan Korovittšino ja Pinajevy Gorki. Neljässä kylässä ei ole lainkaan vakituista asutusta.

Historia

Lovatin rannalla sijainnut Ljahovitšin pogosta mainitaan vuonna 1134. Myöhemmin seutu muodosti Tšerentšitsyn pogostan. Zalutšjesta tuli Staraja Russan kihlakuntaan kuuluneen volostin keskus vuonna 1890. Vuosina 1927–1961 se oli hallintopiirin keskus. Piirissä harjoitettiin pellavan viljelyä ja maidon tuotantoa sekä puunhankintaa. Toisen maailmansodan aikana alueella käytiin ankaria taisteluja, jotka tuhosivat asutuksen lähes täysin. Korovittšinon ja Pinajevy Gorkin maalaiskunnat liitettiin Zalutšjeen vuonna 2010.

Liikenne, talous ja palvelut

Zalutšjen kautta kulkee Jaželbitsyn, Demjanskin, Staraja Russan ja Soltsyn välinen asvaltoitu maantie.
Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat maa- ja metsätalous (35,7 %) sekä erilaiset palvelut. Zalutšjessa on sahalaitos ja Kulakovossa karjatila. Työvoimasta 52 % työskentelee kunnan ulkopuolella ja 35 % työikäisistä ei käy ansiotöissä (vuonna 2011).
Keskuskylän palveluihin kuuluvat lastentarha, keskikoulu, kulttuuritalo, kirjasto, lääkärin vastaanotto, posti ja pankki. Eräitä julkisia palveluja on myös Korovittšinossa ja muissa kylissä. Vähittäiskaupasta vastaa piirin kulutusosuuskunta ja muutama yksityisyrittäjä.

Nähtävyydet ja matkailu

Seudulla sijaitsee useita muinaisia asuin- ja hautapaikkoja. Robjan ja Lovatin rannalla on kolme muinaislinnaa. Lisäksi on lukuisia toisen maailmansodan muistomerkkejä ja neuvostosotilaiden hautoja. Muita nähtävyyksiä ovat Ljahovitšin kirkon porttikaari, Pogostištšen kirkon rauniot, Sorokopennon pyhä lähde sekä Tšerentšitsyn lähellä sijaitseva kivennäispitoinen järvi, jonka pohjaa peittää lääkintään käytetty muta. Pinajevy Gorkin eteläpuolella entisen Semjonovon kartanon paikalla on siellä syntyneelle säveltäjä Sergei Rahmaninoville omistettu muistomerkki.
Srednjaja Lovatin kylässä toimii lasten kesäleiri.
Baggarat

Historia

Beduiiniarabit tulivat Pohjois-Afrikkaan 1000-luvulla. 1500-luvulla baggarojen esi-isät muuttivat Itä-Sudaniin ja heihin sekoittui beduiineja. 1700-luvulla he muuttivat jälleen, tällä kertaa Etelä-Sudaniin. Vuonna 1821 Etelä- ja Pohjois-Sudanin välille syntyi kauppareitti 1840-luvulla baggaroista tuli aktiivisia orjakaupassa. Vuonna 1881 Muhammad Ahmad julistautui Mahdiksi, eli henkilöksi, jonka muslimit uskovat tulevan pelastamaan ja vapauttamaan maailman. Ahmad johti tukijoitaan kapinaan egyptiläisiä ja brittejä vastaan, jotka tunkeutuivat maahan vuonna 1882. Vuonna 1885 mahdistit ottivat haltuunsa Khartumin. Britit ja egyptiläiset kukistivat mahdistit vuonna 1898. Vuonna 1955 alkoi Sudanin etelä- ja pohjoisosan välinen sisällissota, ja seuraavana vuonna Sudanista tuli itsenäinen. Sisällissodassa baggarat ovat taistelleet pohjoisen puolella, vaikkakin he asuvat Etelä-Sudanissa. Taisteluja on käyty erityisesti nubien kanssa. Nubia vastaan on taisteltu organisoidusti vuodesta 1984. Baggarat saivat ase-apua Sudanin hallitukselta. Vuonna 1988 perustettiin Popular Defence Force eli PDF. PDF on ottanut osaa etnisiin puhdistuksiin nubia vastaan.

Elinkeinot

Suurin osa baggaroista on karjan kasvattajia. Vain miehet voivat omistaa karjaa ja suurimmat laumat voivat olla tuhatpäisiä. Karjaa liikutellaan sadekauden mukana, sillä kuivan kauden aikaan baggaroiden alueet eivät pysty elättämään karjaa. Ongelmana ovat myös tsetsekärpäset ja hyttyset, joita esiintyy runsaasti etenkin sadekauden jälkeen. Senkin vuoksi karjaa on siirreltävä. Miesten paimentaessa karjaa naiset jäävät kyliin viljelemään maata. Monet baggaramiehet työskentelevät perinteisten elinkeinojen lisäksi muilla toimialoilla muualla Sudanissa. Työstä saatua rahaa käytetään esimerkiksi karjan koon kasvattamiseen ja lasten opiskeluun.

Yhteiskunta

Jokaisella baggararyhmällä on johtaja, jota nimitetään nimellä nazir. Suurilla ryhmillä voi olla kaksikin naziria. Jokaisella ryhmällä on myös useampia omda nimellä tunnettuja alempia johtajia, jotka vastaavat jostain tietystä alasta. Omdat keräävät esimerkiksi verot ja vastaavat kiistojen ratkaisuista. Baggara miehillä voi olla useita vaimoja. Naimisiin mentäessä baggaramies antaa vaimonsa vanhemmille karjaa myötäjäislahjana. Ensimmäinen vaimo on yleensä joku miehen serkuista. Suurin osa baggarosita on muslimeja. Monet baggarat tekevät pyhiinvaellusmatkoja Mekkaan, jossa he saattavat myös viipyä muutamien vuosienkin ajan rahaa tienaamassa.
News of the World (lehti)

Salakuunteluskandaali

Lontoon poliisilla on hallussaan 11 000 sivua tietoa salakuunteluista. Lehden väitetään maksaneen viidelle poliisille lahjuksina 112 000 euroa.
Salakuuntelun paljasti New York Timesissa NoW:n entinen toimittaja Sean Hoare. Hänet löydettiin 18. heinäkuuta 2011 kotoaan kuolleena.
Lehden tiedetään käyttäneen uutishankinnassaan salakuuntelua ainakin jo 2002, jolloin oli kuunneltu vuonna 2002 murhatun koulutytön puhelinta. Lehden toimittaja ja hänen käyttämänsä yksityisetsivä saivat 2007 vankilatuomion prinssi Charlesin ja tämän poikien avustajien puhelinten salakuuntelusta. The Guardian on kertonut 2009, että päätoimittaja Andy Coulsonin kaudella NoW olisi salakuunnellut jopa kolmentuhannen poliitikon, julkkisen ja urheilijan puhelimia. Myös The New York Times on pitänyt syyskuussa 2010 julkaistussa artikkelissa lehden harjoittamaa salakuuntelua hyvin laajana ja tavanomaisena menettelynä. Scotland Yard aloitti tammikuussa 2011 uudelleen tutkimukset lehden toimintatavoista, ja tässä yhteydessä pääministeri Cameronin lehdistöavustaja, NoWin entinen päätoimittaja Coulson erosi avustajantehtävästään. Lehden toimittaja pidätettiin salakuunteluepäilyn vuoksi huhtikuussa 2011, jolloin lehti pahoitteli tapahtunutta. Kun julkisuuteen heinäkuussa 2011 tuli epäilyjä vuonna 2002 murhatun koulutytön, kahden samana vuonna murhatun koulutytön vanhempien, Lontoon vuoden 2005 iskujen uhrien omaisten sekä Afganistanissa kuolleiden brittisotilaiden omaisten puhelinten salakuuntelusta ja ilmoittajat alkoivat vetäytyä, News-konserni ilmoitti, että NoW lopetetaan.
Yleisesti oli odotettu että lehti jatkaisi mutta sitä julkaisevan yhtiön toimitusjohtaja Rebekah Brooks ja sen aiempi päätoimittaja skandaalitapahtumien aikaan (nimellä Rebekah Wade) olisi erotettu. Brooks oli kuitenkin arvioiden mukaan Rupert Murdochin luottohenkilö ja siten tärkeämpi, ja siksi lehti sai mennä. Erinomaisista sosiaalisista kyvyistään tunnetulla Brooksilla on hyvät suhteet Britannian poliittiseen johtoon. Brooks erosi kuitenkin muutaman päivän kuluttua Murdochin vastustelusta huolimatta.
Skandaalin vuoksi ovat eronneet myös Scotland Yardin poliisipäällikkö Paul Stephenson ja apulaispäällikkö John Yates.
Lehden johto on koko ajan kieltänyt tienneensä salakuuntelusta, ja vastuu on vieritetty yksittäisille toimittajille. Lehden entisen toimittajan Clive Goodmanin kirjeestä kustannusyhtiön henkilöstöpäällikölle ilmenee kuitenkin, että salakuuntelu oli esillä päivittäisissä uutiskokouksissa.
BAP Angamos (SS-31)

Palvelus

Pohjanmerellä järjestettyjen koeajojen päätyttyä alus saapui uuteen kotisatamaansa Callaoon vuonna 1981. Oltuaan palveluksessa lähes vuosikymmenen SIMA modernisoi aluksen Callaossa vuonna 1998, minkä jälkeen alus nimettiin uudelleen 8. lokakuuta 1879 käydyn taistelun muistoksi BAP Angamokseksi.
Vetehinen (sukellusvene)

Palveluskäyttö

Vetehinen (päällikkönä kapteeniluutnantti Antti Leino) osallistui 5. marraskuuta 1942 meritaisteluun Neuvostoliiton laivaston sukellusvene Štš-305:n kanssa. Kun ammuttu torpedo meni ohi, Vetehinen puski lopulta vihollisveneen upoksiin ja onnistui samalla saamaan parikin osumaa tähän päätykillään. Pinnalta ei löydetty eloonjääneitä.
Syksyllä 2006 ruotsalainen sukeltajaryhmä löysi Štš-305:n Ruotsin nykyisiltä aluevesiltä.
Alinen-Kihlua

Maantietoa

Järven pinta-ala on 6,2 hehtaaria, se on 500 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Äiniönjoen valuma-alueeseen (14.222) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 144,9 metriä mpy.
Pyruvaattikinaasi

Pyruvaattikinaasi on entsyymi, joka katalysoi glykolyysin viimeistä vaihetta. Siinä fosfaattiryhmä siirretään fosfoenolipuryvaatilta ADP-molekyylille, jolloin syntyy pyruvaattia ja ATP-molekyyli.

Reaktio

Reaktio tapahtuu siirtämällä fosfaattiryhmä fosfoenolipuryvaatilta ADP:lle . Fosfaattiryhmän poistaminen johtaa kemiallisesti pysymättömään enoliin, joka muuntuu nopeasti pysyvämpää ketonimuotoon pyruvaatiksi.

Toimintaolosuhteet

Massaltaan pyruvaattikinaasi on eliöstä riippuen noin 54–2000 kilodaltonia. Entsyymiin on kiinnittynyt magnesium- ja kalium-ioneja, jotka ovat tärkeitä entsyymin toiminnalle. Yhdisteitä, jotka aktivoivat entsyymiä ovat muun muassa glukoosi-6-fosfaatti ja fruktoosi-6-fosfaatti. Pyruvaatikinasin inhibiittoreita ovat ATP, sitraatit, alaniini sekä eräiden metallien kuten kuparin, nikkelin ja sinkin ionit. Parhaiten entsyymi toimii lämpötilan ollessa eliöstä riippuen 15–98 °C välillä ja pH 4,5–8.

Puryvaattikinaasiin ja sairaudet

Perinnällisessä hemolyyttisessä anemiassa pyruvaattikinaasin määrä on liian alhainen. Tässä sairaudessa glykolyysi on huomattavasti hitaampi ja näin ollen myös energian saanti heikompaa erityisesti punasoluissa, joissa ei tapahdu sitruunahappokiertoa.
Liitto–Lehdistö-ottelu

Historia

Pesäpalloliiton (PPL) ja TUL:n keskinäiset ottelut tulivat tiensä päähän vuonna 1955 liittojen välikin kautta. Kyseisiä otteluita korvaamaan pesäpalloliitto suunnitteli Liitto–Lehdistö-ottelun. Ensimmäinen ottelu pelattiin Turussa 1956. Joitakin otteluita pelattiin jo 1940-luvulla. Jokavuotiseksi perinteeksi Liitto–Lehdistö-ottelut vakiintuivat kuitenkin vasta vuosina 1956–1992. Tuona aikana pelattiin 40 ottelua, joista Liitto voitti 22, Lehdistö 16 ja kahdesti päädyttiin tasatulokseen.
Joukkueiden kokoamisen aloitti PPL, joka nimesi ensin mielestään parhaat pelaajat omaan yhdistelmäänsä. Sen jälkeen lehdistön edustajat valitsivat omansa. Liiton etuoikeudesta huolimatta ottelut ovat olleet aikojen kuluessa tasaisia. Naisten Liitto–Lehdistö-ottelu otettiin arvo-otteluksi Itä–Lännen rinnalle vasta Pihtiputaalla kaudella 1983.
Vuonna 2011 Liitto–Lehdistö-ottelu heräsi henkiin uudelleen 19 vuoden tauon jälkeen. Suomen parhaista pesäpalloilijoista kootaan joukkueet, joiden kokoonpanoista vastaavat Pesäpalloliiton ja tiedotusvälineiden valitsijat.
Gilberto Gil

Gilberto Passos Gil Moreira (s. 26. kesäkuuta 1942) on brasilialainen laulaja, kitaristi ja sanoittaja sekä maan entinen kulttuuriministeri. Hänet tunnetaan parhaiten 1960-luvun lopun tropicalismo-levytyksistä kuten ”Roda”, ”Lunik 9”, ja ”Domingo No Parque”.
Hän aloitti uransa bossa nova -muusikkona siirtyen kuitenkin pian nueva canción -liikkeen vaikutuksesta sanoittamaan poliittisia ja yhteiskunnallisia lauluja. 1970-luvulla hän lisäsi uusia elementtejä afrikkalaisesta ja pohjois-amerikkalaisesta musiikista ja jatkoi albumien julkaisemista.
Vuonna 1969 sotilashallinto pidätetti hänet hallituksen vastaisista toimista. Vapauduttuaan hän muutti Lontooseen. Hän myös soitti progressiivisen rockin yhtyeissä kuten Yes, Pink Floyd ja The Incredible String Band jatkaen samalla soolouraansa. 1970-luvulla hän teki keikkoja Yhdysvalloissa ja levytti englanninkielisen albumin. Hän myös työskenteli Jimmy Cliffin kanssa ja julkaisi vuonna 1980 ”No Woman, No Cry” (Bob Marley & the Wailers), josta syntyi suuri hitti ja toi reggaen Brasiliaan.
Vuonna 2003 Lula da Silvan aloittaessa presidenttinä hän valitsi Gilin kulttuurimisteriksi. Gil erosi ministerin tehtävistä marraskuussa 2007 hoitaakseen äänihuulistaan löytynyttä polyyppia.  Hänen tyttärensä Preta Gil on myös muusikko.
Gil esiintyi heinäkuun 2007 Pori Jazzissa. Ensimmäisen kerran hän soitti Porissa vuonna 1998.
Morobe

Morobe on maakunta Papua-Uudessa-Guineassa. Sen pääkaupunki on Lae. Maakunnan pinta-ala on 33 705 neliökilometriä ja asukasluku noin 675 000 (2011). 
Morobe sijaitsee Huoninlahden ympärillä. Huonin niemimaata peittää sankka sademetsä. Maakunnan edustalla on tuliperäisiä saaria.