Neuvostoliiton hajoaminen

Neuvostoliiton hajoaminen alkoi edistyksellisen neuvostojohtaja Mihail Gorbatšovin uudistuspolitiikasta 1985. Gorbatšovin perestroika ja glasnost olivat yritys korjata reaalisosialismia paremmin toimivaksi ja inhimillisemmäksi. Monet maan ongelmat kuitenkin pahenivat uudistuspolitiikan takia. 
Neuvostoliiton hajoamiseen johtaneet syyt olivat pääasiassa maan sisäisiä, joista keskeisempiä olivat ideologinen ja taloudellinen romahdus, ympäristöongelmat, kansallisuusriidat sekä  moraaliset syyt. Neuvostoliiton kansainvälinen asema vahvistui aina 1970-luvun loppupuolelle saakka, jolloin se vielä levittäytyi kolmanteen maailmaan, mutta laajentuminen ja sotilaallinen tukitoiminta alkoi käydä valtion taloudelle liian ylivoimaiseksi. Lisäksi on syytä mainita Ronald Reaganin aloittama kilpavarustelu, jota Neuvostoliiton talous ei enää kestänyt ja joka vääristi sen kansantaloutta entistä militaristisemmaksi.  
Neuvostoliiton hajoaminen ajoittuu Mihail Gorbatsovin hallintokaudelle. Johtavien kommunistien mediaani-ikä oli noussut 70:een ja verrattain nuori Gorbatsov nousi johtajaksi Breznevin kuoltua vuonna 1982, Andropovin vuonna 1984 ja Tšernenkon vuonna 1985. Gorbatsov toteutti uudistuksia, ja talous alkoi luhistua komentojärjestelmän purkautuessa. Demokratisointi poisti poliittisen valvonnan ja nosti kansallismielistä liikehdintää eri osatasavalloissa. Kommunismi alkoi murtua Itä-Euroopassa sen jälkeen, kun Gorbatšov oli vuonna 1988 luopunut Brežnevin opista. Itä-Euroopan maissa tapahtui sarja vallankumouksia 1988–1989. Vuonna 1991 Venäjällä järjestettiin kansanäänestys Neuvostoliiton jatkamisesta.
Lopulta monet tasavallat halusivat irtautua Neuvostoliitosta. Baltian maat antoivat ensin itsenäistymisjulistuksen. Valta alkoi luisua Gorbatšovilta tasavalloille. Käytännössä parlamentin puhemies Boris Jeltsinin johtama Venäjäkin julistautui suvereeniksi kesällä 1990. Vanhoilliset sotilaat ja kommunistit vastustivat Neuvostoliittoa uhannutta hajoamista ja Gorbatšovin uudistuksia. Näin Gorbatšov joutui poliittisesti Jeltsinin demokraattien ja vanhoillisten väliin. Vanhoilliset kaappasivat vallan elokuussa 1991. Kaappaus kukistui pian Jeltsinin vastarintaan, ja Krimillä kotiarestissa ollut Gorbatšov menetti lopunkin valtansa. Tasavaltojen johtajat hajottivat Boris Jeltsinin johdolla Neuvostoliiton, joka lakkasi virallisesti olemasta 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton kansainvälisen aseman peri Venäjän federaatio.

Talouden alamäki

Yksityistäminen alkoi Venäjällä jo vuosina 1990–1991, ja maan valtavan sotilasteollisuuden konversio eli muuntaminen siviiliteollisuudeksi 1990. Loppujen lopuksi konversio ei ollut menestyksekäs, vaikka monia tehtaita muutettiinkin siviilituotantoon. Neuvostotalouden alamäki kiihtyi juuri vuonna 1990, ja pulat olivat jatkuvia. Tämä johtui perestroikan aiheuttamasta keskusjohtoisen talouden höltymisestä. Vuonna 1990 rikollisuus alkoi näkyä selvästi maassa. Pulat ja demokratialiike johtivat siihen, että Gorbatsovin kansansuosio pieneni huomattavasti vuoden mittaan.
Puolueen pääsihteeri laati 1990 presidentin käskystä erittäin salaisen ohjeen rahojen kätkemisestä kotimaahan ja ulkomaille. Tästä hyötyivät nuoret kommunistit.

Mielenosoitukset ja pluralismi

Helmikuusta 1990 kevääseen 1991 Moskovan keskiluokka osoitti sunnuntaisin mieltään, yleensä mielenosoittajia oli alle 100 000. Helmikuun 5. päivänä pidetyssä mielenosoituksessa 200 000 mielenosoittajaa vaati kommunistipuoluetta pois vallasta, "dinosauruksia eläkkeelle" Moskovassa. Mielenosoitukset nostivat Boris Jeltsinin Venäjän johtoon, kun demokraatit ottivat Jeltsinin keulakuvakseen. Helmikuussa 1990 McDonald's perusti hampurilaisravintolan Moskovaan.
Maaliskuussa 1990 demokraatit voittivat tasavaltojen paikallisvaalit Leningradissa ja Moskovassa.
Maaliskuussa 1990 Gorbatšov kumosi kommunistipuolueen johtavan aseman eli Neuvostoliiton perustuslain 6. artiklan. 15. maaliskuuta 1990 Gorbatšov valittiin kolmannen kerran 18 kuukauden sisään valtionpäämieheksi.

Kansojen nousu

Ukrainassa menestyi vuonna 1989 syntynyt Ruh-niminen kansallinen liike. Maaliskuussa 1991 Viro ja Liettua julistautuivat itsenäisiksi, toukokuussa myös Latvia, mutta Neuvostoliitto ei hyväksynyt julistuksia.Maiden itsenäistymiset toteutuivat Neuvostoliiton vallankaappausyrityksen jälkeen elokuussa 1991.
Toukokuussa 1990 Boris Jeltsin nimitettiin Venäjän parlamentin puhemieheksi eli hänestä tuli käytännössä maan johtaja. Jeltsin erosi kommunistisesta puolueesta heinäkuussa 1990. 
Käytännössä parlamentin puhemies Boris Jeltsinin johtama Venäjä julistautui suvereeniksi 12. kesäkuuta 1990.

Vanhoillisten reaktio

Kesäkuussa 1990 vanhoilliset kommunistit järjestäytyivät Venäjän kommunistiseen puolueeseen, ja Gorbatshov ei saanut heinäkuussa 1990 28. puoluekokouksessa puoluetta uudistuksiinsa.
Kesällä 1990 kenraalit päättivät tukea vuonna 1989 perustettua kansanedustaja, eversti Viktor Alksnisin luomaa Liittoryhmää, joka tähtäsi Neuvostoliiton säilyttämiseen pakkokeinoin. Liittoryhmä ei ollut varsinaisesti kommunistinen. Armeijan kenraalit eivät halunneet kaapata valtaa, koska tunsivat olevansa kykenemättömiä hallitsemaan, ja kokivat olevansa ilman kansan tukea.
Heinäkuussa 1990 puoluekokouksen aikoihin oli selvää, että perestroika tuotti aikaisemmin ennustamattomia, poliittisia muutoksia, kansakunnat olivat ajautumassa erilleen toisistaan.
Heinäkuussa 1990 kommunistinen puolue oli jakautunut maan yhtenäisyyden kannattajiin ja kansallismielisiin, ja samaa oli tapahtumassa tasavaltojen puolueissa. Tämä kehitys heikensi keskusvaltaa edelleen. Ulkomailla Saksat yhdistyivät 3. lokakuuta 1990.
Henkilövaihdoksia, jotka lisäsivät uudistushaluisten johtajien määriä puoluehierarkian huipulla, ei tehty alemmalla tasolla ennen vaaleja, ja nämä vanhat apparatshikit, puoluekoneiston virkailijat, toistelivat keskuksen iskulauseita, mutta toimivat vanhalla tavalla.
Syys-lokakuussa 1990 Gorbatshov sai korkeimmalta Neuvostolta poikkeusluvan uudistusten jatkamiseen ja esiteltiin Grigori Javlinskin 500 päivän talousohjelma Neuvostoliiton siirtämiseen markkinatalouteen. Ohjelma tavoitteli eräänlaista kansankapitalismia. 
Aiottiin kirjoittaa uusi liittosopimus, jonka oli määrä hajauttamalla Neuvostoliittoa hieman ratkaista kansallisuuskiistat.
Mutta samalla vuoden 1990 talvella oli kaupungeissa pulaa monista tarvikkeista
ja ruoasta, vaatteista jne.
Venäjällä tapahtunut poliittinen herääminen loi kaksoisvallan maahan, yhtäällä olivat Gorbatšovin johtamat Neuvostoliiton kommunistit, toisaalta Jeltsinin johtamat Venäjän demokraatit. Vanhoilliset alkoivat toimia vuoden 1990 lopulla alkaen painostaa Gorbatshovia. Gorbatsov liittoutuikin vanhoillisten kanssa padotakseen demokraattien ja Neuvostoliiton hajottajien pyrkimykset, sekä toisaalta äärivanhoillisten toimet. 17. joulukuuta Alksnis vaati Gorbatshovia uhaten palauttamaan järjestyksen maahan. Gorbatshov taipui vanhoillisten painostukseen.

Valtataistelu

Helmikuussa 1991 Gorbatšov totesi maassa vallitsevan valtataistelun. Vanhoilliset vaativat Gorbatshovilta uudistusten hillitsemistä, ja suurinta Neuvostoliiton osatasavaltaa Venäjää käytännössä johtanut demokraatti Jeltsinin ryhmä kannatti porvarillista kapitalismia.
Gorbatšov oli huhujen mukaan allapäin ja sulkeutui työhuoneeseensa. 17. maaliskuuta 1991 pidettiin Neuvostoliiton tulevaisuutta käsittelevä kansanäänestys, jossa 71 % kansasta kannatti Neuvostoliiton säilyttämistä. Kansalta kysyttiin myös sitä, pitäisikö Venäjällä olla oma presidentti, mitä 70 % kannatti. Neuvostoliiton säilyttämistä vastustivat tuolloin ainakin Baltian maat, Armenia, Georgia ja Moldova. Monet Keski-Aasian tasavallat olivat taas taloudellisesti riippuvaisia Neuvostoliitosta ja kannattivat sen säilyttämistä.
Kansanäänestys ei itsessään ollut sitova, kansanedustajien kongressin oli määrä kokoontua maaliskuun lopussa päättämään sallittaisiinko Venäjän perustaa oma presidentinvirka. Jos Venäjä saisi perustaa presidentinviran, sen vaalien todennäköisestä voittajasta Boris Jeltsinistä tulisi vakava poliittinen haastaja Gorbatšoville. Vanhoilliset lähettivät Gorbatšoville kirjeen, jossa pyysivät muun muassa estämään demokraatti Jeltsiniä tukeneet mielenosoitukset kansanedustajien työrauhan takaamiseksi. Gorbatšov kielsikin mielenosoitukset ja kutsui armeijan Moskovaan. Moskovan kaupunkineuvosto järjesti kielletyn mielenosoituksen Jeltsinin tueksi silläkin uhalla, että sotilaat ampuisivat mielenosoittajia. 
Pelättiin vanhoillisten provosoivan väkivaltaisen mielenosoituksen, jotta he saisivat syyn poikkeustilan julistamiseen. Gorbatšov pelkäsi avoimesti mielenosoitusten mahdollista väkivaltaa ja poliittista loppuaan. Kansanedustajien kongressi mitätöi mielenosoituskiellon, tosin niukalla ääntenenemmistöllä.
28. maaliskuuta sotilaat ottivat valvontaansa Moskovan keskustan ja sulkivat pääsyn Maneesiaukiolle. 50 000 sotilasta, miliisiä ja muuta asemiestä oli puolta miljoonaa mielenosoittajaa vastassa.
Armeija ei toiminut aktiivisesti rauhallisia mielenosoittajia vastaan. Vain sisäministeriön OMON-joukot ajoivat nyrkein ja patukoin mielenosoittajia pois Maneesiaukiolta, koska aivan keskustaan ne eivät miliisin ja sotilaiden tekemän sopimuksen mukaan saaneet mennä. Mielenosoitus kesti päivän, ja sen lopussa mielenosoittajat ja sotilaat poistuivat rauhallisesti ilman suuria välikohtauksia.
Jeltsinin Venäjän demokraatit voittivat Venäjän presidenttikiistan, ja Gorbatšovin valta oli nyt olematon. Huhtikuussa 1991 Venäjälle hyväksyttiin Neuvostoliitosta riippumaton perustuslaki, johon sisältyi määräys presidentin valitsemisesta suoraan kansanäänestyksellä.
9. huhtikuuta 1991 Gruusia julistautui itsenäiseksi. 
17. kesäkuuta Neuvostoliiton pääministeri Valentin Pavlov koetti turhaan saada hallitukselle poikkeustilavaltuuksia.
Kesäkuun 1991 presidentinvaaleissa valittua Jeltsiniä kannatti 54 % äänestäjistä. Ne olivat Venäjän ensimmäiset demokraattiset presidentinvaalit. Heinäkuussa lakkautettiin Varsovan liitto.
Gorbatšov koetti hajoamisen vastapainoksi vapauttaa maata aikomalla kirjoituttaa uuden liittosopimuksen ja kieltämällä puoluetoiminnan työpaikoilla. 23. huhtikuuta 1991 yhdeksän tasavaltaa ja Neuvostoliiton johto kokoontuivat Gorbatshovin datshalla Novo-Ogarevossa, ja Gorbatsov suostui tasavaltojen johtoasemaan.
Kahdeksan tasavaltaa yhdeksästä, muut paitsi Ukraina, sopivat uudesta Neuvostoliitosta. Uusi liittosopimus olisi tehnyt tasavalloista itsenäisiä, mutta yhteiseksi olisi jäänyt ulkopolitiikka, presidentti ja puolustusvoimat. Lopulta uuden liittosopimuksen olisivat kirjoittaneet vain Venäjän sosialistinen federatiivinen neuvostotasavalta, Uzbekistan ja Kazakstan.
Gorbatšov näytti historiaan siirtyvän vanhan vallan edustajalta, Jeltsin uudistajalta. Gorbatsovin vuoden 1991 toimet ärsyttivät entisestään vanhoillisia muutosten vastustajia.

Neuvostoliiton hajoaminen

Kaappauksen jälkeen Moskovassa kaadettiin kommunistijohtajien patsaita samaan aikaan kun vapautettu Gorbatšov puhui kansalle perinteistä liturgiaa marxismi-leninismin erinomaisuudesta. Gorbatšov oli menettänyt valtansa ja erosi pian kommunistipuolueen johdosta. Jeltsin oli Venäjän alueella maan todellinen johtaja. Turvallisuuspalvelu KGB:n johtajan Feliks Dzeržinskin patsaan kaatamiseen tarvittiin kaupungin nosturiauto. Kommunistien arkistot avautuivat, ja ne kertoivat rikollisen neuvostohallinnon toimista. Kaappauksen takia kaikki tasavallat itsenäistyivät. Jeltsin julisti kommunistipuolueen laittomaksi, takavarikoi sen omaisuuden ja lupasi Venäjän alueille vapautta niin paljon kuin ne tarvitsevat. Gorbatšov erotettiin kaikista puoluetoimistaan, mutta hän oli yhä muodollisesti maan presidentti. Kommunistipuolueen omaisuutta oli onnistuttu siirtämään turvaan ulkomaille. Ukraina itsenäistyi joulukuussa 1991 Neuvostoliitosta. Baltian maat, Ukraina, Valko-Venäjä, Uzbekistan ja Kirgisia itsenäistyivät 6. syyskuuta 1991 Leningradin nimi muutettiin Pietariksi (Sankt-Peterburg). Syyskuussa 1991 Neuvostoliitto tunnusti Baltian maat itsenäisiksi, Armenia ja Tadžikistan itsenäistyivät, lokakuussa myös Azerbaidžan ja Turkmenistan itsenäistyivät.

IVY

Venäjän, Valko-Venäjän ja Ukrainan johtajat tapasivat Minskissä, jossa he perustivat Itsenäisten valtioiden yhteisön IVY:n. Kommunistien mielestä se oli vallankaappaus, mutta kun Neuvostoliitosta itsenäistyneet Keski-Aasian maat vaativat pääsyä IVY:yyn, sitä ei pidetty vallankaappauksena. Ennen joulua Alma-Atassa pidetyssä kokouksessa yhdeksän maata liittyi IVY:yyn, ja nimenomaan Ukraina teki laajat varaukset liittosopimukseen säilyttääkseen suvereenisuutensa. Tehtaiden toiminta pysähtyi vuoden 1991 lopuilla maksujen ja raaka-aineiden puutteessa, ja kaupoista ei saanut enää ruokaa ja muita tavaroita. 7. marraskuuta 1991 vallankumouksen muistopäivän jälkeen Moskovaan levisi ruokapula. Neuvostoliiton turvallisuuspalvelu KGB lakkautettiin 6. marraskuuta 1991. IVY perustettiin 1. joulukuuta 1991. Kazakstan itsenäistyi 16. joulukuuta 1991.
Neuvostoliitto lakkautettiin virallisesti 21. joulukuuta 1991, ja pian Gorbatšov erosi 25. joulukuuta 1991. Neuvostoliiton korkein neuvosto lakkautti itsensä 26. joulukuuta 1991.