google/wiki40b huggingface dataset:
Georg Meri

Georg Peeter Meri (8. lokakuuta 1900 Koltšanovo, Uuden-Laatokan kihlakunta,  Pietarin kuvernementti, Venäjän keisarikunta – 10. kesäkuuta 1983 Tallinna, Viron SNT, Neuvostoliitto) oli virolainen diplomaatti, kirjallisuustieteilijä ja kääntäjä.
Georg Meri syntyi Pietarin lähistöllä, ja perhe muutti Tallinnaan vuonna 1905. Meri kävi koulunsa Tallinnassa ja opiskeli Moskovassa mutta joutui bolševikkien vangiksi vuonna 1918. Palattuaan Viroon hän osallistui vapaussotaan. Hän jatkoi opintojaan Tarton yliopistossa (1920–1923) ja Pariisin yliopistossa (1931–1933).
Meri työskenteli Viron tiedeakatemiassa vuosina 1919–1926 ja sitten vuoteen 1940 Viron ulkoasiainministeriössä. Neuvostoliiton miehitettyä Viron hänet pidätettiin ja lähetettiin Siperiaan vuosiksi 1941–1945. Palattuaan Neuvosto-Viroon hän työskenteli toimittajana ja kääntäjänä; hän oli poliittisista syistä vangittuna 1950–1953.
Meri tunnetaan erityisesti Shakespeare-käännöksistään. Hän käänsi Shakespearen näytelmistä suuren osan viroksi sekä julkaisi näytelmistä tutkielmia. Lisäksi hän käänsi venäläisten kirjailijoiden teoksia (mm. Nikolai Dobroljubov, Nikolai Tšernyševski).
Georg Meri avioitui vuonna 1923 Alice-Brigitta Engmannin (1909–1986) kanssa. Heille syntyi kaksi lasta: kirjailija, presidentti Lennart Meri ja valtionvirkamies Hindrek Meri.
Rautalampi (Luhanka)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 98,8 metriä mpy.
Chicle

Chicle-massaa saadaan sapotillapuusta. Sitä käytetään purukumin raaka-aineena. Se on tiivistettyä puun maitiaisnestettä. Nimi tulee nahuatlin kielen tahmeaa ainetta tarkoittavasta sanasta. Asteekit ja mayat tunsivat chiclen käytön ja opettivat sen eurooppalaisille.
Chicleä varten kerätään maitiaisnestettä puun kuoreen tehdystä viillosta samalla tavalla kuin kautsua. Maitiaisnestettä keitetään kokoon, kunnes se on riittävän paksua.
Nykyisin purukumia tehdään myös synteettisistä aineksista.
Epigrammi

Epigrammi (< muinaiskreikaksi ἐπίγραμμα, epigramma) on lyhyt runo, jossa on lopussa terävä pisto, tai lakoninen tai kiusoitteleva toteamus. Epigrammit ovat hyvä osoitus runouden voimasta oivallusten ja sukkeluuksien esittämisessä.
Epigrammit saivat alkunsa antiikin Kreikassa. Niitä kirjoitettiin usein piirtokirjoituksina eli epigrafeina monumentteihin tai hautamuistomerkkeihin. Sana epigrammi tarkoittaakin "päälle kirjoitettua". Tämän vuoksi epigrammit olivat paljon lyhyempiä kuin lyyriset runot, jotka oli tarkoitettu esitettäviksi musiikin säestyksellä.
Tärkein lähde kreikkalaiseen epigrammirunouteen on Kreikkalainen antologia. Roomalaiset epigrammit ovat paljossa velkaa kreikkalaisille edeltäjille ja aikalaisille. Roomalaiset epigrammit olivat kuitenkin kreikkalaisia useammin satiirisia ja käyttivät joskus epäsiveellistä kieltä vaikutuksen aikaansaamiseksi.
Nykypäivänä epigrammin tunnetuin muoto on viisisäkeinen limerikki.

Merkitys journalismissa

Journalismissa epigrammi ei tarkoita runomuotoista kerrontaa, vaan pelkästään poikkeuksellisen napakkaa ja asian ytimekkäästi kiteyttävää toteamusta.
Pertti Nättilä

Pertti ”Pepe” Nättilä (s. 1. helmikuuta 1934 Viipuri) on nykyään eläkkeellä oleva Yleisradion TV2:n lastentoimituksen päällikkö. Hänet muistetaan parhaiten TV2:n Pikku Kakkosesta tutuksi tulleen Ransu Karvakuonon henkilökohtaisena avustajana vuodesta 1978 lähtien. Lisäksi hän on näytellyt ja ohjannut televisiosarjoja kuten Rintamäkeläisiä ja Heikkiä ja Kaijaa. Hänen poikansa Teppo Nättilä toimittaa musiikkiohjelmia Yle Radio Suomessa.
Ennen pitkää uraansa Yleisradiossa Nättilä toimi ammattivalokuvaajana Suomen Trikoossa. Hän vastasi tuolloin yhtiön mainos­valo­kuvien lisäksi tehdasmiljöiden kuvaamisesta. Televisiouran hän aloitti 1959 Tamvisiossa, joka toimi talkoopohjalta ennen kuin Yleisradio osti televisiotoiminnan ja perusti tuotantoyksikön Tampereen Ristimäkeen. Hän eteni Tamvision ohjelmapäälliköksi 1962 ja sitten TV2:n apulaistuotantopäälliköksi ja viihde-, lasten- ja nuortenohjelmien toimitusten päälliköksi .
Yhdystie 2111

Tien kulku

Tie saa alkunsa Seututien 204 risteyksestä, sieltä alettuaan tie ensin kulkee metsiä halkoen ja kiertää Hallavaaran jätekeskuksen sen eteläpuolelta. Sen jälkeen tie etenee muutaman kilometrin, kunnes se saapuu Köyliöön, jossa se päättyy Yhdystie 2140:n risteykseen.
Boo (hahmo)

Boot (テレサ) ovat Nintendon Mario-pelisarjassa esiintyviä hahmoja. Ne ovat kummituksia. Boot ovat useimmiten Marion vihollisia, mutta joissakin peleissä ne ovat olleet myös pelattavia hahmoja. IGN mainitsi Boon olevan yksi parhaista Mario-pelisarjan vihollisista.

Kuvaus

Boot asuvat monissa peleissä kummitustaloissa, kuten Super Mario Worldissa ja Super Mario Runissa. Useimmissa peleissä Boot seuraavat Mariota, mutta kun hän kääntyy, ne ujostuvat ja pysähtyvät. Boot ovat muodostuneet ajan myötä Mario-pelisarjan vakiohahmoiksi.
Sovetski sport

Sovetski sport (ven. Советский спорт) on venäläinen (aiemmin neuvostoliittolainen) päivittäin ilmestyvä urheiluaiheinen sanomalehti. Vuosina 1924–1946 sen nimi oli Krasnyi sport (ven. Красный спорт) eli ”Punainen urheilu”. Lehteä ei painettu vuosien 1928  ja 1932 välillä. 
Moskovassa 20. heinäkuuta 1924 perustettu lehti oli Neuvostoliiton ensimmäinen urheiluaiheihen sanomalehti ja Fyysisen kulttuurin ja urheilun komitean sekä ammattiliittojen VTsSPS:n (ven. ВЦСПС, Всесоюзный  Центральный Совет Профессиональных Союзов) virallinen elin. Sovetski sport oli yksi Neuvostoliiton päälehdistä, ja vuonna 1975 sitä jaettiin 104 maahan levikin ollessa noin 3 900 000. Vuonna 1988 levikki oli kohonnut jo yli viiteen miljoonaan. Lehti maksoi vain kolme kopeekkaa, joten se oli jokaisen asukkaan saatavissa.
Sovetski sport tarjosi reportaaseja merkittävistä kilpailuista Neuvostoliitossa ja ulkomailla sekä selostuksia kansallisten ja kansainvälisten urheiluliittojen toiminnasta. Se myös julkaisi urheilijoiden ja valmentajien haastatteluja ja pyrki edistämään terveellistä elämäntapaa. Lisäksi lehti järjesti esimerkiksi jääkiekko-, yleisurheilu-, lentopallo-, uinti- ja hiihtokilpailuita. Sanomalehti palkittiin Työn punaisen lipun kunniamerkillä 1974. 
Neuvostoliiton hajoamisen jälkeen lehden levikki laski noin 123 000:een (2006). Yksi tärkeimmistä syistä tähän oli päivittäislehti Sport-Ekspressin perustaminen 1991. Senkään levikki – 650 000 – ei tosin ole yhtä suuri kuin Sovetski sportin aiemmin. 
Nykyisin Sovetski sportin julkaisijoina toimivat Venäjän olympiakomitea ja Sovetski sport -kustantamo. Vuodesta 2001 lähtien lehteä on painettu värillisenä.
Alexandre Martin

Alexandre Martin (27. huhtikuuta 1815 Bury – 28. toukokuuta 1895 Mello) oli ranskalainen mekaanikko, joka nimitettiin vuoden 1848 helmikuun vallankumouksen jälkeen ensimmäisenä ja tuolloin ainoana työväenluokan edustajana Ranskan hallitukseen. Hänet tunnettiin nimellä Albert l’Ouvrier, ”työläis-Albert”, missä muodossa hänen nimensä esiintyi jopa virallisissa asiakirjoissa.
Martin oli alkujaan talonpoikaisesta perheestä, mutta muutti Pariisiin työskennelläkseen setänsä koneliikkeessä. Myöhemmin hän työskenteli nappitehtaassa. Hän kuului 1830-luvulta alkaen poliittisiin salaseuroihin. Hänet vangittiin lyhyesti vuonna 1841. Hän liittyi kristillistä sosialismia kannattaneeseen liikkeeseen, perusti vuonna 1840 tovereidensa kanssa L’Atelier (”Työpaja”) -nimiseen työväenlehden ja kohosi 1846 Nouvelles Saisons (”Uudet vuodenajat”) -nimisen salaseuran johtoon. Helmikuun vallankumouksen jälkeen Martin kutsuttiin 24. helmikuuta Louis Blancin suosituksesta Ranskan väliaikaisen hallituksen sihteeriksi, tarkoituksena varmistaa työläisten tuki uudelle hallitukselle. Blanc ja Martin muodostivat hallituksen radikaaleimman vasemmiston. He molemmat toivoivat uuden hallinnon toteuttavan merkittäviä sosiaalisia uudistuksia ja työskentelivät Luxembourgin komissiona tunnetussa työntekijöiden ja työnantajien yhteisessä komiteassa, joka pyrki löytämään ratkaisuja työolojen parantamiseksi. Martin valittiin huhtikuussa perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen. Kun Blanc ja Martin pudotettiin toukokuussa uudelleenvalitusta hallituksesta, Martin asettui johtamaan työläisten kansannousua, jonka yhteydessä vihainen väkijoukko tunkeutui 15. toukokuuta kansalliskokouksen tiloihin. Hänet vangittiin Pariisin kaupungintalolla.
Martinia syytettiin valtiopetoksesta ja vuonna 1849 pidetyssä oikeudenkäynnissä hän ei puolustanut itseään. Hänet tuomittiin karkotukseen Belle-Îlen saarelle, josta hänet neljä vuotta myöhemmin siirrettiin vankilaan Toursiin. Hän sai armahduksen vuonna 1859 ja työskenteli sen jälkeen kaasulaitoksen työntekijänä. Vuoden 1870 sodan aikana kansallisen puolustuksen hallitus nimitti Martinin Commission des Barricades -nimisen komitean jäseneksi. Hän oli ehdolla kansalliskokoukseen vuonna 1871 ja senaattiin vuonna 1879, mutta ei tullut valituksi.
King’s College (Cambridge)

King’s Collegen kuoro

King’s Collegen maailmankuulu kuoro tunnetaan muun muassa BBC:n jokavuotisesta jouluaaton radio-ohjelmasta A Festival of Nine Lessons and Carols, joka on lähetetty vuodesta 1928 alkaen suorana lähetyksenä King’s Collegen kappelista. Kuoron muodostavat 16 King’s Collegen koulussa opiskelevaa poikaa (engl. chorister) sekä 16 King’s Collegen opiskelijaa, joista 14 on kuorostipendillä opiskelevia mieslaulajia (engl. choral scholar) ja kaksi urkuristipendillä opiskelevia urkujensoittajia (engl. organ scholar).
Robert T. Bakker

Robert T. Bakker (s. 24. maaliskuuta 1945) on yhdysvaltalainen paleontologi. Hän syntyi New Jerseyssä ja opiskeli Yalen sekä Harvardin yliopistoissa. Häntä opetti toinen ajan johtava paleontologi, John Ostrom.
Bakkerin mukaan dinosaurukset olivat tasalämpöisiä. Hän on esittänyt kirjassaan The Dinosaur Heresies (1986) todistusaineistoa tasalämpöisyyden puolesta, mutta asiasta ei ole vielä varmuutta. Hän julkaisi myös romaanimuotoisen dinosauruskirjan Raptor Red (1995). Bakker on paitsi tiedemies, lisäksi helluntailainen saarnaaja.
Kirje isältä

Kirje isältä on vuonna 2003 valmistunut kolmiosainen suomalainen television minisarja, jonka tapahtumat sijoittuvat jatkosodan aikaiseen 1940-luvun Suomeen. Eve ja Laila Hietamiehen käsikirjoittaman sarjan on ohjannut Heidi Köngäs, ja se esitettiin Yle TV1:ssä 1. joulukuuta 2003 alkaen.
Ramnoosi

Ominaisuudet ja esiintyminen luonnossa

Ramnoosi on huoneenlämpötilassa valkoista kiteistä ainetta ja kiteet ovat hyvin makeita. Yhdiste liukenee hyvin veteen ja etanoliin. Toisin kuin useimmat muut luonnossa esiintyvät monosakkaridit, on luonnossa esiintyvä ramnoosi L- eikä D-isomeeri. D-ramnoosia ei tavata luonnossa. Ramnoosi esiintyy muun muassa glykosideissa sokeriosana, erityisesti lehtipuiden hemiselluloosan osana, eräissä muissa polysakkarideissa kuten arabikumissa, tragakanttikumissa, karaijakumissa ja gellaanikumissa. Lisäksi sitä esiintyy useiden bakteerien soluseinissä. 
Monien muiden monosakkaridien tapaan ramnoosi ei juurikaan esiinny avoketjuisena vaan muodostaa rengasrakenteisen hemiasetaalin pyranoosin. Suurin osa L-ramnoosista on α-pyranoosina ja pienempi osa β-anomeerina. Ramnoosin α-muoto voidaan muuttaa β-muodoksi kuumentamalla ja β-muoto palautuu helposti takaisin α-anomeeriksi ilmankosteuden vaikutuksesta. L-ramnoosin α-muodon ominaiskiertokyky muuttuu mutarotaation vuoksi arvosta –7,7 ° arvoon +8,9 °. D-ramnoosi esiintyy liuoksessa noin 60 % α-pyranoosia ja noin 40 % β-pyranoosia ja sen ominaiskiertokyky on –8,2 °.

Valmistus ja käyttö

Ramnoosia valmistetaan kasveista hydrolysoimalla. Runsaasti sitä esiintyy muun muassa myrkkysumakin (Toxicodendron pubescens), lehdissä, eräiden koivulajien ksylaanissa, eräissä kynsiliaaneissa, arabikumissa, karaijakumissa, rutiinissa, naringiinissa ja mustatammen kuoren glykosideissa.
Ramnoosia voidaan käyttää makeuttajana ja makeuttajien ja aromiaineiden valmistuksessa. Ramnoosia käytetään myös kosmetiikassa ryppyvoiteissa, koska se edistää kollageenin muodostumista ja tekee siten ihosta kimmoisemman.
Nasaali

Nasaali eli nenä-äänne on äänne, jota lausuttaessa suussa on sulkeuma ja ilmavirta kulkee nenän kautta.

Suomen kielen nasaalit

Suomen kielessä on kolme nasaalia: bilabiaalinen [m], alveolaarinen [n] ja (palato)velaarinen [ŋ]. Äänteessä [m] sulkeuma on huulissa, äänteessä [n] hammasvallissa ja äänteessä [ŋ] suulaen takaosassa. Lainasanoissa esiintyy myös f:n edellä dentilabiaalinen [ɱ] (esimerkiksi kamferi) ja koartikulatorinen [n] (esimerkiksi konferenssi).
Operaatio Opera

Lopputilanne

YK tuomitsi iskut, mutta kun turvallisuusneuvosto äänesti pakotteista Israelia vastaan, Arabimaat ja Yhdysvallat eivät tulleet samaan tulokseen. Ranska ei myöskään tuominnut tekoa.
No pasarán

¡No pasarán! (engl. "They shall not pass", ransk. "Ils ne passeront pas" tai "On ne passe pas", suom. "He eivät pääse läpi") on espanjankielinen iskulause, jota poliittisissa yhteyksissä käytetään puhuttaessa vastustajan pysäyttämisestä. Nykyään se on tunnettu erityisesti antifasistien tunnuslauseena.

Alkuperä

Lauseen alkuperästä ei ole varmaa tietoa, mutta se kuultiin ranskankielisenä ensimmäisen maailmansodan aikana Verdunin taistelussa, jonka yhteydessä sitä tiettävästi käytti ranskalainen kenraali Robert Nivelle tai toisten lähteiden mukaan marsalkka Pétain. Lause esiintyi myös sota-ajan ranskalaisissa propagandajulisteissa.

Espanjan sisällissota

Varsinaisesti No pasarán tuli tunnetuksi Espanjan sisällissodan alettua tasavaltalaisten johtoon kuuluneen Dolores Ibárrurin pitämässä radiopuheessa, jossa hän kehotti kansalaisia unohtamaan keskinäiset erimielisyytensä ja käymään yhteiseen rintamaan kenraali Francon johtamia fasisteja vastaan. Ibárruri päätti heinäkuussa 1936 pitämänsä puheen raivokkaasti lauseisiin "Los fascistas no pasarán! No pasarán!". Tämän jälkeen tasavaltalaiset omaksuivat sen tunnuslauseekseen. Valloitettuaan Madridin 28.3. 1939 Franco julisti Hemos pasado ("Olemme päässeet läpi".)
No pasarán levisi nopeasti myös muualle, ja jo lokakuussa 1936 sitä käytettiin Lontoossa niin sanotun Cable Streetin taistelun yhteydessä. Myöhemmin lauseen ovat ottaneet omakseen lähinnä vasemmistolaiset antifasistit, mutta se on kuultu myös muun muassa Viron keskustapuolueen vaalilauseena.
Samuil Maikapar

Samuil Maikapar (18. joulukuuta 1867 H’erson – 8. toukokuuta 1938 Leningrad) oli venäläinen romantiikan säveltäjä, pianisti ja musiikkipedagogi. Hän kirjoitti kansainvälisiksi klassikoiksi vakiintuneita harjoitteluun tarkoitettuja kappaleita pianisteille. 
Maikapar varttui Taganrogin kaupungissa ja sai siellä musiikissa yksityisopetussa Gaetano Mollalta, joka työskenteli kaupungissa oopperan johtajana. Vuoteen 1885 Maikapar kävi poikakoulua, jossa opettajana oli Anton Tšehov. Nuori muusikko pääsi vuonna 1885 Pietarin konservatorioon, josta hän sai diplominsa vuonna 1893; samanaikaisesti hän opiskeli oikeustiedettä Pietarin yliopistossa, josta valmistui vuonna 1891. Maikapar kehitti pianonsoittotaitojaan vielä Teodor Leszetyckin opissa vuoteen 1898 ja teki tänä aikana lukuisia esiintymisiä Taganrogissa, Pietarissa, Moskovassa, Berliinissä ja Leipzigissä ja muissa kaupungeissa.
Vuosina 1898–1901 Maikapar konsertoi Leopold Auerin kanssa Pietarissa ja Ivan Gržimalin kanssa Moskovassa. Vuonna 1901 hän perusti oman musiikkikoulunsa Tveriin. Vuosina 1903–1910 hän asui Moskovassa ja kiersi Saksaa konserttien merkeissä. Hän osallistui aktiivisesti Sergei Tanejevin tieteellis-musiikillisen piirin toimintaan Moskovassa ja pääsi sen sihteeriksi. Vuonna 1915 hän sai professorin aseman Pietarin konservatoriossa. 
Seitsemän perättäisen illan aikana vuonna 1927 Maikapar esitti kaikki 32 pianosonaattia Ludwig van Beethovenilta, jota juhlittiin, kun tämän kuolemasta tuli kuluneeksi sata vuotta.

Teokset

Maikapar kirjoitti yli 300 musiikkikappaletta. Lisäksi hän loi kirjallista tuotantoa, johon kuului tieteellisiä teoksia. Viimeisessä kirjassaan hän tarkasteli omaa lapsuuttaan ja varhaista opiskelua Taganrogissa.
Karl-Liebknecht-Strasse

Karl-Liebknecht-Strasse on katu Berliinin historiallisessa keskustassa. Se alkaa Unter den Lindenin jatkeena Schlossbrücke-sillalta, kulkee Spreeinselin saaren poikki ja jatkuu Alexanderplatzin ohi. Torstrassen risteyksestä eteenpäin kadun nimi on Prenzlauer Allee. Kadun varrella sijaitsevat muun muassa Berliinin tuomiokirkko, keskiaikainen St. Marienkirche sekä Berliinin televisiotorni.
Paikalle rakennettiin vuosina 1887–1888 Kaiser-Wilhelm-Strasse-niminen katu, joka korvasi eräitä Berliinin keskustan vanhoja katuja. Se sai nimensä Saksan keisari Vilhelm I:n mukaan. Toisen maailmansodan jälkeen vuonna 1947 kadun nimi muutettiin Liebknechtstrasseksi Saksan kommunistisen puolueen perustajiin kuuluneen Karl Liebknechtin mukaan. Itä-Berliinin keskustan katujärjestelyjä muutettiin vuonna 1969, jolloin kadun nimeksi tuli Karl-Liebknecht-Strasse ja siihen yhdistettiin Alexanderplatzin ohi historialliselle Prenzlaun tulliportille kulkenut Prenzlauer Strasse. Kadun vanha loppupää jäi sivuun uudesta linjauksesta ja se nimettiin tässä yhteydessä Rosa-Luxemburg-Strasseksi Rosa Luxemburgin mukaan. Kumpikin katu on saanut pitää nimensä myös Saksan yhdistymisen jälkeen.
Torni (shakki)

Torni (♖ ♜ on shakkipelissä käytettävä pelinappula. Sitä kutsutaan myös linnaksi. Pelin alussa molemmilla pelaajilla on kaksi tornia, yksi kummankin itseään lähinnä olevan rivin päässä.

Historia

Alun perin torni symboloi vaunuja. Persian kielen sana rokh tarkoittaa vaunuja ja itämaisissa shakkipeleissä kuten xiangqissa ja shōgissa tornia vastaavien nappuloiden nimet tarkoittavat vaunuja. Persialaiset sotavaunut olivat raskaasti aseistettuja ja niissä kulki ohjastaja ja ainakin yksi pitkänmatkan aseen käyttäjä kuten jousiampuja. Vaunujen kyljet oli rakennettu muistuttamaan lujaa kiveystä, mikä antoi vaikutelman pienistä liikkuvista rakennuksista ja lietsoi kauhua taistelussa. Lännessä tornia edustaa kuitenkin melkein aina harjareunainen linnoitustorni. Yksi mahdollinen selitys tälle on se, että kun peli tuotiin Italiaan, persian sana rokh vaihtui italian sanaan rocca, joka tarkoittaa linnoitusta. Toinen selitys on se, että torni esittäisi piiritystornia (nappulan nimi on espanjaksi torre). Torninappulat muistuttavat usein pieniä linnoja, joten nappulaa kutsutaan joskus "linnaksi," mistä nimitys linnoitus on myös johtunut.

Symbolismi

Heraldiikassa torninappula on yleinen kuva-aihe. Oikeista nappuloista poiketen heraldisissa torninappulat kuvataan totunnaisesti siten, että niillä on kaksi ulospäin kaartuvaa sarvea, jottei niitä sekoitettaisi linnantorneihin. Tätä kuva-aihetta kutsutaan aina ”shakkitorniksi” sekaantumisen välttämiseksi.
Kanadalaisessa heraldiikassa shakkitorni on viidennen tyttären brisyyri.
Arkhilokhos

Arkhilokhos (n. 680 – n. 645 eaa.) oli antiikin kreikkalainen runoilija ja mahdollisesti myös palkkasoturi. Hän on vanhimpia tunnettuja elegia- ja jambirunoutta luoneita henkilöitä.

Elämä

Arkhilokhoksen elämästä tiedetään lähinnä vain hänen omien runojensa pohjalta. Niiden mukaan hän syntyi Paroksen saarella. Hänen isänsä, ylimys Telesikles, oli perustanut Thasokselle siirtokunnan, koska Delfoin oraakkeli oli käskenyt häntä siihen. Paroslainen Lykambos oli luvannut Arkhilokhokselle tyttärensä Neobulen vaimoksi, mutta myöhemmin kieltäytyi. Arkhilokhos ilmaisi loukatut tunteensa julmassa satiirissa, jossa hän syytti Lykambosta väärästä valasta ja hyökkäsi häntä ja hänen tytärtään vastaan niin voimakkaasti, että Lykamboksen ja hänen tyttäriensä on sanottu hirttäneen itsensä. Myöhemmin Arkhilokhos siirtyi Thasokselle köyhyyden painostamana. Arhilokhoksesta tuli Thasoksella palkkasoturi, mikä oli yleistä aikakauden maattomille ja juurettomille nuorille.
Arkhilokhos ei viihtynyt Thasoksella. Siirtokunta oli jatkuvasti riidoissa naapuriensa kanssa, ja sodassa traakialaisia vastaan hän luopui kilvestään ja pakeni taistelukentältä. Hän ei hävennyt pakoaan, vaan katsoi sen pelastaneen hänen henkensä. Thasoksen jälkeen Arkhilokhos siirtyi Spartaan, mutta sieltä hänet karkotettiin pelkuruuden vuoksi. Hän siirtyi sitten Suur-Kreikkaan, josta hän antaa erittäin myönteisen kuvan. Lopulta Arkhilokhos palasi Parokselle, jossa hän kuoli taistelussa naksoslaisia vastaan.

Runot

Arkhilokhoksen tuotannosta on säilynyt vain noin 300 lyhyttä runokatkelmaa (fragmenttia). Nekin osoittavat hänen olleen yksi antiikin nerokkaimmista runoilijoista. Hänen runonsa kertoivat ensi sijassa hänen omista asenteistaan, elämästään, kokemuksistaan ja tunteistaan - vastakohtana eeppiselle homeeriselle runoudelle. Runoissa mainitaan historiallisia tapahtumia vuosilta 660-648 eaa. ja niiden avulla myös päätelty runoilijan elinaika. Omaa kaksoisrooliaan runoilijana ja sotilaana hän kuvaa: ”Minähän olen sodan Herran Areksen palvelija, mutta hallitsen myös muusain ihanan lahjan.” Kerrotaan, että Delfoin oraakkeli ei ottanut vastaan Arkhilokhoksen surmannutta naksoslaista, koska tämä oli ”surmannut muusain palvelijan”.
Atlantis (avaruussukkula)

Fiktiossa

Avaruussukkula Atlantis esiintyy vuoden 1998 katastrofielokuvassa Armageddon, jossa se tuhoutuu meteoriittiparven iskeydyttyä siihen.
Maurine Brown Neuberger

Maurine Brown Neuberger (9. tammikuuta 1907 Cloverdale – 22. helmikuuta 2000 Portland) oli yhdysvaltalainen senaattori. Hän edusti Oregonia marraskuusta 1960 tammikuuhun 1967 osavaltion historian ensimmäisenä naissenaattorina. Hän oli kaikkiaan kymmenes Yhdysvaltain senaatin jäsenenä toiminut nainen ja kolmas täydelle kuusivuotiskaudelle valittu. Yhdessä aviomiehensä, vuonna 1960 kuolleen Richard L. Neubergerin kanssa he olivat Yhdysvaltojen ensimmäinen lakiasäätävä aviopari.
Rautsalo

Rautsalo on Heinolan kaupunginosa keskustasta noin neljä kilometriä kaakkoon. Kymijoen rannalla, Maitiaislahden suulla sijaitsevassa Rautsalossa sijaitsee Stora-Enson Heinolan Flutingtehdas ja kolme kerrostaloa. Maantieyhteyden lisäksi Rautsaloon on pistoraideyhteys Lahti–Heinola-radalta. Rata kulkee siltaa pitkin Maitiaislahden ylitse, josta on myös kevyen liikenteen yhteys läheisiin Sahanniemen ja Tommolan kaupunginosiin.
Sean Sellers

Sean Richard Sellers (18. toukokuuta 1969 – 4. helmikuuta 1999) oli yhdysvaltalainen, jonka Oklahoma teloitti 16-vuotiaana tehdyistä murhista. Sellers oli yksi niistä 22:sta henkilöstä, jotka Yhdysvalloissa teloitettiin vuoden 1976 jälkeen alaikäisenä tehdyistä rikoksista. Vuonna 2005 tehty korkeimman oikeuden päätös lopulta kielsi alaikäisten rikoksentekijöiden teloittamisen.
Sellers oli ensimmäinen Oklahoman vuoden 1976 jälkeen teloittama alaikäinen rikoksentekijä. Toinen ja viimeinen oli Scott Hain (k. 2003), joka oli samalla koko Yhdysvaltain viimeinen alaikäisenä tehdyistä rikoksista teloitettu henkilö.

Rikos, tuomio ja vankeus

8. syyskuuta 1985 Sellers surmasi Oklahoma Cityssä Circle K:n myyjän, joka oli kieltäytynyt myymästä hänelle olutta. 5. maaliskuuta 1986 Sellers surmasi äitinsä ja isäpuolensa, kun nämä nukkuivat kotonaan Oklahoma Cityssä. Sellers yritti saada ulkopuolisen tunkeutujan näyttämään kaksoismurhan tekijältä.
Sellers pidätettiin ja tuomittiin kuolemaan vuonna 1986. Hän väitti olleensa teot tehdessään saatananpalvoja ja demonien vallassa. Vankilassa hän ilmoitti kääntyneensä kristityksi.
Sellers sai vankeusaikanaan medianäkyvyyttä, ja hänen ystävänsä perustivat hänen puolestaan kotisivut nettiin. Hän kirjoitti runoja ja rakkaustarinoita sisältäneen Shuladore-kirjan, joka julkaistiin omakustanteisena. Kristillinen kustantamo julkaisi Sellersin omaelämäkerran Web of Darkness (1999).
Tuomiosta valittaessaan Sellers yritti vedota dissosiatiiviseen identiteettihäiriöön.

Teloitus

Sellers teloitettiin myrkkyruiskeella 4. helmikuuta 1999. Hän oli kuollessaan 29-vuotias. Myrkyn alettua virrata hänen suoniinsa hän lauloi ylistystä: "Set my spirit free that I might praise thee. Set my spirit free that I might worship thee."
Gone Postal

Gone Postal on vuonna 2007 perustettu islantilainen death metal -yhtye.