Peipsijärvi

Vesistön osat

Peipsijärvi sijaitsee Itä-Euroopan tasangolla viimeisen jääkauden muovaamassa painaumassa. Sen pinta-alasta 1 570 neliökilometriä eli 44 % kuuluu Viroon. Vesistö koostuu kolmesta järvenselästä, joita voidaan pitää myös erillisinä järvinä. Pohjoinen pääallas on varsinainen Peipsijärvi (vir. Suurjärv tai Peipsi, ven. Tšudskoje ozero), jonka pinta-ala on 2 611 neliökilometriä. Etelässä sijaitsee 708 neliökilometrin laajuinen Pihkovanjärvi (vir. Pihkva järv, ven. Pskovskoje ozero). Niitä yhdistää matala salmen kaltainen Kuumajärvi (vir. Lämmijärv, ven. Tjoploje ozero), jonka alue käsittää 236 neliökilometriä. Venäläinen nimitys Tšudskoje ozero, jota käytetään myös koko Peipsijärvestä, viittaa sen rannoilla asuneisiin tšuudeihin.

Peipsijärven luonnonolot

Kolmekymmentä metriä merenpinnan yläpuolella sijaitsevan Peipsijärven keskisyvyys on 7,1 metriä ja suurin syvyys 15,3 metriä. Sen vesitilavuus on 25,07 kuutiokilometriä. Vedenpinnan korkeus vaihtelee vuosittain jopa kolme metriä. Järvi jäätyy marras-joulukuun vaihteessa ja vapautuu jäistä huhti-toukokuussa, jolloin myös vesi on yleensä korkeimmillaan. Jäät lähtevät ensimmäisenä Pihkovanjärvestä ja Kuumajärvestä.
Järvessä on 35 saarta, joiden yhteispinta-ala on 29 neliökilometriä. Niistä suurimmat ovat Kolpino (11,1 neliökilometriä), Piirissaar (7,5) ja Kamenka (4,0). Piirissaar toimii Peipsijärven pääaltaan ja Kuumajärven luonnollisena rajana. Kuumajärven ja Pihkovanjärven rajana voidaan pitää länsirannan Terepniki ja itärannan Mtež -niemien välistä linjaa.
Peipsijärven 520 kilometrin pituinen rantaviiva on melko yhtenäinen Kuumajärven rikkonaista itärantaa lukuun ottamatta. Pääaltaan kaakkoisnurkassa on hiekkasärkän takana järven kaltainen Raskopelin lahti. Jokea muistuttava Värskanlahti yhtyy Pihkovanjärveen Kolpinosaaren molemmilta puolilta. Rannat ovat alavia ja soistuineita. Pohjois- ja itärantaa reunustaa hiekkasärkkä, jolla paikoittain kasvaa mäntyjä. Järven laakeassa pohjassa on paksu mutakerros.
Peipsijärvi laskee Suomenlahteen Narvajoen kautta. Järvestä virtaa vuosittain keskimäärin yli 12 kuutiokilometriä vettä, mikä muodostaa 3 % Itämeren kokonaisvirtauksesta. Peipsijärven 47 800 neliökilometrin laajuisesta valuma-alueesta 27 917 neliökilometriä kuuluu Venäjään, 16 323 Viroon ja 3 560 Latviaan. Etelässä sijaitsee pieni Valko-Venäjään kuuluva suoalue. Järveen laskevista joista suurimmat ovat Velikaja ja Emajoki. Pienempiä jokia ovat Võhandu, Želtša, Pimža eli Piusa, Rannapungerja ja Tšornaja.
Järvi on melko ravinteikas ja kärsii varsinkin eteläosassaan Pihkovan, Tarton ja pienempien asutusten jätevesien sekä maatalouden päästöjen aiheuttamasta rehevöitymisestä. Se on Pohjois-Euroopan kalarikkain järvi, joka on antanut kalastajille vuosittain noin 7 000–11 000 tonnin saaliit. Tärkeimmät kalalajit ovat kuha, hauki, lahna, särki ja ahven. Kiiski, made, muikku ja kuore ovat menettäneet taloudellisen merkityksensä. Järvi on myös tärkeä muuttolintujen pysähtymispaikka. Lintukannan suojelemiseksi on perustettu Venäjän puolelle Peipsijärven rauhoitusalue ja Viroon joukko Natura 2000 -alueita.

Alueen kulttuurihistoria

Peipsijärven ympäristö muodostaa kulttuurialueen, joka on ollut asuttu mesoliittikaudelta lähtien. Sen kautta on kulkenut viikinkien käyttämä kauppareitti. 800-luvulla järven kaakkoispuolelle syntyi Pihkovan kaupunki, minkä jälkeen itäslaavit alkoivat levittäytyä seudulla asuneiden itämerensuomalaisten keskuuteen. Vuonna 1242 järven jäällä käytiin Peipsijärven taistelu, joka pysäytti saksalaisen ritarikunnan etenemisen Novgorodin alueelle. 
1500-luvulta lähtien Peipsijärven länsirannalle alkoi siirtyä venäläisiä kalastajia, jotka sittemmin muodostivat Viron vanhauskoisen venäläisasutuksen. Venäläiset harjoittivat myös käsityöammatteja ja puutarhaviljelyä sekä kävivät muualla ansiotöissä. Virolaiset ja setukaiset asettuivat ainoastaan maanviljelyyn soveltuville paikoille, joita Peipsijärven rannoilla on melko vähän. 1800- ja 1900-lukujen vaihteessa virolaisia muutti paljon järven itäpuolelle Outovan kihlakuntaan.