google/wiki40b huggingface dataset:
Barnenez

Barnenez on muinainen kivistä ladottu, soikiomainen hautakumpu Bretagnessa, Ranskassa. Se on rakennettu kivikaudella ja liittyy megaliittikulttuuriin. Barnenezin hauta on eräs vanhimmista tunnetusta megaliiteista. Uskotaan, että kummun muoto muistuttaa pitkätaloa. Kivikauden ihmisillä oli tapana käyttää vanhoja taloja "kuolleiden taloina", vainajien tilapäisinä säilytyspaikkoina. Kiveä alettiin käyttää ehkä siksi, että haluttiin haudan säilyvän pidempään.
Barnenez on niin sanottu tumulushauta. Kumpu on 75 metriä pitkä, 25 metriä leveä ja 6 metriä korkea, ja siinä on 11 hautakammiota. Siinä on 13–14 miljoonaa kiloa kiviladosta. Yhden doleriitista ja graniitista rakennetun, 4000 tonnin painoisen hautakammion rakentaminen on vienyt erään arvion mukaan kolme kuukautta 200 mieheltä, jos tehtiin 10-tuntisia työpäiviä.
Kumpu on rakennettu kahdessa vaiheessa: ensimmäiset viisi kammiota on rakennettu noin 4500–4400 eaa. ja loput kuusi kammiota noin 4100 eaa. Käytävät, joiden pituus on 7–12 metriä, osoittavat kaikki kaakkoon. Barnenezista on löydetty myös 7000 vuoden ikäinen hauta, jossa on paljon dolmeneita. Kyseinen hauta on 80 metriä pitkä, 40 metriä leveä ja 7 metriä korkea. Sitä kutsutaan "kaksoisladokseksi".
Willelmus Concheslainen

Willelmus Concheslainen (s. n. 1090, k. 1154 jälkeen) oli skolastinen filosofi. Hän pyrki laajentamaan kristillisen humanismin aluetta opiskelemalla klassisia maallisen kirjallisuuden teoksia ja harjoittamalla empiiristä tiedettä.

Elämä

Willelmus syntyi Conchesissa, Normandiassa. Hän opetti noin vuosina 1120–1154. Vuonna 1122 hänestä tuli Henrik II:n yksityisopettaja. On mahdollista, tosin epävarmaa, että hän toimi opettajana Chartresissa ennen tätä. Hän oli ainakin Bernardus Chartreslaisen oppilaana. Johannes Salisburylainen, myöhempi Chartresin piispa joka oli Willelmuksen oppilaana, sanoi Willelmuksen olleen kyvykkäin grammaatikko Bernarduksen jälkeen.
Hänen ystävänsä varoitti häntä vaaroista, jotka liittyivät hänen harjoittamaansa filosofiaan, joka sovelsi platonilaista realismia teologiaan. Tämän seurauksena hän alkoi opiskella arabifilosofien filosofiaa ja luonnontieteitä. Willelmuksen kuolinaikaa ja kuolinpaikkaa ei tiedetä.

Filosofia

Willelmus kiinnitti paljon huomiota kosmologiaan ja psykologiaan. Bernarduksen oppilaana hän suuntautui humanismiin, platonismiin ja chartreslaisten harjoittamaan luonnontieteeseen. Hän on yksi keskiajan ensimmäisiä kristittyjä filosofeja, joka alkoi hyödyntää arabien fysikaalista ja fysiologista tietämystä. Hänellä oli pääsy näiden kirjoituksiin Constantinus Africanuksen tekemien käännösten kautta.
Willelmus St. Thierrylainen, joka oli rohkaissut Bernardus Clairvauxlaista syyttämään Pierre Abélardia, hyökkäsi Concheslaisen teosta Philosophia vastaan. Kirjeessään Bernardille hän sanoi sen esittävän modalistisen näkemyksen Pyhästä Kolminaisuudesta. Seurauksena Willelmus uudelleenmuotoili joitakin kiistanalaisia kohtia teoksessaan Dragmaticon.

Teokset

Willelmuksen nimiin laitetuiden teosten kirjoittajista on keskusteltu paljon. Vaikuttaa kuitenkin todennäköiseltä, että hän kirjoitti glossan Platonin dialogiin Timaios sekä kommentaarit Boethiuksen teokseen Filosofian lohdutus, Priscianuksen teokseen Institutiones Grammaticae ja Macrobiuksen teokseen In Somnium Scipionis.
Willelmus on todennäköisesti dialogin Dragmaticon sekä tutkielman Magna de naturis philosophia kirjoittaja. Etiikkaa käsittelevä Moralium Dogma Philosophorum luettiin aiemmin hänen teoksiinsa, mutta nykyisin oppineet katsovan sen olevan jonkun toisen kirjoittama.
Philosophia on jaettu neljään kirjaan, jotka käsittelevät tähtitiedettä, maantiedettä, meteorologiaa ja lääketiedettä. Mateorologiaa käsittelevä osuus sisältää kuvauksen siitä, kuinka ilman tiheys alenee ja ilma kylmenee korkeuden noustessa. Willelmus pyrki myös selittämään ilman kiertoliikkeen yhteydellä merien kiertoliikkeeseen. Lääketiedeosuus käsittelee muun muassa sikiämistä ja lapsen syntymää. Willelmuksen Philosophia vaikutti Jean de Meungin runoon Roman de la Rose.
Leo Brunila

Leo Viktor Brunila (23. kesäkuuta 1894 Kymi – 16. joulukuuta 1959) oli suomalainen jääkärieversti. Hänen vanhempansa olivat luotsi Viktor Brunila ja Aliisa Autio. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1923 Elma Juseliuksen kanssa. Hän toimi ennen Saksaan lähtöään virkailijana henkivakuutusyhtiö Suomen pääkonttorissa.

Opinnot

Hän kävi viisi luokkaa Kotkan suomalaista yhteiskoulua ja Suomen liikemiesten kauppaopiston vuosina 1912 – 1915. Hän suoritti sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917. Hän teki opintomatkoja sotainvalidien huoltoa ja koulutuskysymyksiä ajatellen ensin vuonna 1940 Saksaan ja myöhemmin vuosina 1945 ja 1946 Ruotsiin.

Jääkäriaika

Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan 24. lokakuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Sisällissodan jälkeen

Sisällissodan jälkeen hänet määrättiin 11. lokakuuta 1918 Turun ja Porin läänin 2. kutsuntapiirin apulaissotakomissaarioksi, josta edelleen 1. maaliskuuta 1919 Vaasan läänin 3. kutsuntapiirin päälliköksi. Porin rykmentin oikeusupseeriksi hänet nimitettiin 5. toukokuuta 1920 ja 1. tammikuuta 1921 alkaen Oulun läänin 1. kutsuntapiirin päälliköksi, josta tehtävästä hänet siirrettiin Hämeen kutsuntapiirin päälliköksi 1. heinäkuuta 1923. Puolustusministeriön kutsunta-asiaintoimiston päällikkyyden hän otti vastaan 25. toukokuuta 1928.

Luottamustoimet

Kutsuntalaitoksen keskuslautakunnan sotilasjäsenenä hän toimi vuosina 1934 – 1939 ja vapaussodan invalidien liiton johtokunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1924 – 1959. Jääkäriliiton johtokunnan varajäsenenä hän toimi vuonna 1935 sekä Jääkärikotisäätiön hallituksen jäsenenä vuosina 1935 – 1949. Helsingin raastuvanoikeuden ylimääräisenä neuvosmiehenä hän toimi vuosina 1949 – 1950. Asevelvollisten lainsäädännön uusimiskomitean jäsenenä hän istui vuonna 1941, Sosiaaliministeriön asettaman sotaorpojen ja –leskien työhuoltokysymyksiä käsitelleen neuvottelukunnan jäsenenä hän toimi vuosina 1943 – 1946. Kiipulasäätiön hallintoneuvoston jäsenenä hän toimi vuonna 1945, Invalidien lakisääteistä huoltoa tutkineen komitean jäsenenä hän toimi vuosina 1945–1946.

Talvi- ja jatkosota

Talvisotaan hän osallistui puolustusministeriön että Puolustusvoimain pääesikunnassa Asevelvollisasiain toimiston päällikkönä. Jatkosotaan hän osallistui samoissa tehtävissä sekä sotainvalidien työhuoltoviraston johtajana vuosina 1942 – 1944.
Arvo Ylinen

Arvo Albin Johannes Ylinen (5. maaliskuuta 1902 Yläne – 27. heinäkuuta 1975) oli lentokoneinsinööri ja lentotekniikan ja rakennusstatiikan professori.

Henkilöhistoria

Ylisen isä oli herastuomari Juho Ylijaakkola ja äiti Sofia Emerentia Uusitalo. Hänen puolisonsa vuodesta 1934 oli lääketieteen lisensiaatti Lea Maria Hietarinta (s. 1906), heidän lapsiaan ovat Jaakko Ylinen, Maarit Inbar, Juhana Ylinen ja Jouni Ylinen.
Ylinen tuli ylioppilaaksi vuonna 1923 Turun suomenkielisestä lyseosta. Hän valmistui diplomi-insinööriksi vuonna 1930 TKK:n Rakennusosastolta arvosanalla "oivallisesti", mikä oli tuolloin hyvin harvinaista. Samana vuonna hän suoritti TKK:n sotateknisen osaston loppututkinnon. Hän opiskeli lentokoneinsinööriksi Charlottenburgin teknillisessä korkeakoulussa eli Berliinin teknillisessä korkeakoulussa vuosina 1930-31. Hän väitteli tekniikan tohtoriksi TKK:ssa vuonna 1938. Väitös oli ensimmäinen lentokonetekniikan alan väitöstutkimus Suomessa. 
Ylinen siirtyi Valtion lentokonetehtaan palvelukseen Suomenlinnaan, jossa hän toimi ensin suunnitteluinsinöörinä 1932–1933. Pian hän yleni ja toimi piirustuskonttorin päällikkönä 1933–1934. Hän toimi tehtaan pääkonstruktorina 1934–1937 ja teknillisenä johtajana 1937–1940. Hän oli tehtaan neuvotteleva insinööri 1940–1949. Hän teki opintomatkoja Eurooppaan, Yhdysvaltoihin ja Kanadaan.
Ylisestä tuli ensimmäinen TKK:n lentotekniikan professori vuonna 1940 ja tässä toimessa hän jatkoi vuoteen 1956 asti. Hän toimi sen jälkeen rakennusstatiikan professorina 1956–1967 ja VTT:n Sillanrakennuksen laboratorion johtajana vuodet 1952–1956. 
Ylinen toimi MATINEn (Maanpuolustuksen tieteellinen neuvottelukunta) puheenjohtajana sen ensimmäiset 4 vuotta alkaen 1. lokakuuta 1961. Hän sai lukuisia palkintoja ja laati alaltaan monia julkaisuja. Hänen julkaisemistaan kirjoista ehkä merkittävin on Kimmo- ja lujuusoppi I–II, jotka ilmestyivät vuosina 1948–1950. Teoksesta julkaistiin toinen tarkistettu painos 1965–1970.
Ylinen oli sotilasarvoltaan insinöörieverstiluutnantti.
Autruche

Autruche on kunta Ardennesin departementissa Champagne-Ardennen hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 44 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa.Autruchein pinta-ala on kahdeksan neliökilometriä.
Luckey Roberts

Elämä ja ura

Roberts syntyi Philadelphiassa, Pennsylvanian osavaltiossa. Syntymävuosi ei välttämättä ole tarkka, koska eri lähteet antavat hieman toisistaan poikkeavia vuosilukuja. Esimerkiksi ensimmäisen maailmansodan aikaisessa värväyskortissa annetaan vuodeksi 1889 ja toisen maailmansodan aikaisissa sotilastiedoissa mainitaan vuosi 1891. 1887 on yleisesti hyväksytyin vuosi.
Roberts opetteli jo varhain pianonsoittoa ja esiintyi jo lapsena kiertävissä minstrel show -esityksissä. Hän asettui New Yorkiin 1910, jossa hänestä tuli eräs Harlemin johtavista mustista pianisteista. Näihin aikoihin hän julkaisi ensimmäiset ragtime-sävellyksensä. Hän oli ensimmäinen Harlemin pianisti, joka pääsi levyttämään Columbia-levymerkille vuonna 1916. Monia Robertsin 1910-luvulla säveltämiä kappaleita ei kuitenkaan julkaistu. Hän levytti ne vasta 1940- ja 50-luvuilla.
Ensimmäisen maailmansodan aikana Roberts kiersi James Reese Europen (1881-1919) orkesterin mukana Englannissa ja Ranskassa. Sodan päätyttyä hän palasi takaisin New Yorkiin, jossa hän sävelsi musiikkia useisiin show-esityksiin ja levytti joitakin pianorullia.
Roberts tunnetaan myös yhdessä James P. Johnsonin (1894-1955) kanssa vuodesta 1919 kehittämästään stride-pianotyylistä.
Roberts toimi musiikillisena esikuvana monelle nuoremman sukupolven pianistille. Monet Robertsin oppilaista ovatkin tänä päivänä tunnetumpia kuin mestari itse. Näihin kuuluivat Johnsonin ohella Earl Hines, Duke Ellington, Eubie Blake, Willie "the Lion" Smith ja viimeisenä, muttei vähäisimpänä George Gershwin.
1920-luvulla Roberts säesti muita artisteja ja toimi säestäjänä näiden levytyksissä. Omalla nimellään hän levytti seuraavan kerran vasta vuonna 1946.
Maailmansotien välisenä aikana Robertsin taidot säveltäjänä tunnustettiin. Hän sävelsi musiikin useisiin musikaalikomediohin ja sen lisäksi myös big band -musiikkia. Hän sävelsi myös muutamia klassisen musiikin teoksia, joita esitettiin ensi kertaa New Yorkissa Carnegie Hallissa vuonna 1939 ja Town Hallissa vuonna 1941.
Vuonna 1940 hän avasi oman ravintolan nimeltä "Luckey's Rendezvous". Erikoista ravintolassa oli se, että siellä esiintyi laulavia ja tanssivia tarjoilijoita sekä hovimestareita. Roberts jatkoi ravintolan pitoa kunnes se jouduttiin sulkemaan vuonna 1954. 
Harlemin vuosinaan Roberts loukkaantui vakavasti auto-onnettomuudessa kaksi kertaa. Onnettomuuksien jälkeen hän sai useita pienehköjä halvauskohtauksia. Hän toipui kuitenkin lähes täysin ja pystyi soittamaan edelleen. 
1940-luvun puolessa välissä Roberts levytti joitakin kappaleita Circle-levymerkille. Viimeiset levytyksensä hän teki 1958. 
Robertsin kädet olivat poikkeuksellisen suuret ja hän kykeni ylettymään sormillaan koskettimistolla ulommas kuin tavalliset pianistit. Tavallinen pianisti pystyy soittamaan suunnilleen oktaavin alueella, mutta Roberts ylettyi soittamaan jopa 14 koskettimen alueella.
Roberts oli etevä liikemies. Hän oli tehnyt taitavia sijoituksia kiinteistöalalla ja kuolemansa aikoihin hänen omaisuutensa arvo oli yli 2 miljoonaa dollaria. Hän kuoli New Yorkissa.
Telugu

Kirjoitusjärjestelmä

Telugua kirjoitetaan telugulaisella kirjaimistolla, jossa kaikilla konsonanteilla on oletusvokaalina a. Kun tavun kuuluu jokin toinen vokaali, merkitään vokaalimuutoksesta konsonantin ylä- tai alapuolelle tai sen jälkeen erityinen merkki. Vokaalit kirjoitetaan itsenäisinä kirjaimina silloin kun ne ovat tavun alussa. Kun konsonantit esiintyvät yhdessä, niitä voidaan yhdistää erityisillä yhdistämissymboleilla.
Nampalys Mendy

Seurajoukkueura

Mendy aloitti ammattilaisuransa AS Monacossa, jonka paidassa hän debytoi kaudella 2010–2011 pelaten 14 Ligue 1:n ottelua seuran pudotessa Ligue 2:iin. Mendy voitti seuran paidassa Ligue 2:n kaudella 2012–2013. Yhteensä hän pelasi Monacon edustusjoukkueen paidassa 74 ottelua. Kaudeksi 2013–2014 Mendy siirtyi Ligue 1:n OGC Nicen väreihin. Hän pelasi debyyttikaudellaan 36 ottelua. Uransa avausmaalin Mendy teki syyskuussa 2015 Bastian verkkoon. Yhteensä hän pelasi Nicen paidassa 110 ottelua onnistuen kerran maalinteossa.
Heinäkuussa 2016 Mendy siirtyi Englannin valioliigan hallitsevan mestarijoukkueen Leicester Cityn riveihin seuran silloisella ennätyssummalla.

Maajoukkueura

Mendy on pelannut Ranskan nuorten maajoukkueissa. Vuosina 2010–2014 hän pelasi Ranskan alle 21-vuotiaiden jalkapallomaajoukkueessa viisi ottelua.

Muuta

Myös Mendyn serkku Bafétimbi Gomis on ammattilaisjalkapalloilija.
Kustaa Ahmala

Elämä

Ahmalan vanhemmat olivat torppari Matti Ahmala ja Liisa Ahmala. Hän työskenteli aluksi renkinä Lumijoella, sen jälkeen sepänapulaisena ja tehdastyöläisenä Oulussa 1890–1897 sekä kirvesmiehenä 1897–1933. Ahmala toimi myös Åströmin kaljatehtaan ja SOK:n Oulun varaston varastonhoitajana. Vuonna 1914 Ahmala oli Oulussa ilmestyneen Kansan Tieto-lehden päätoimittaja.
Kansanedustajaksi Ahmala valittiin Oulun läänin eteläisestä vaalipiiristä vuoden 1917 eduskuntavaaleissa. Sisällissodan aikana hän oli punaisten postineuvoston sekä Työväen pääneuvoston jäsen. Sodan jälkeen Ahmala asetettiin syytteeseen valtiopetoksesta ja hänen kansanedustajantoimensa katsottiin lakanneen 16. toukokuuta 1918. Vuodet 1918–1922 Ahmala oli vankilassa poliittisista syistä. 
Ahmala kuului Oulun kaupunginvaltuustoon vuosina 1906−1908 ja 1930−1933. Hän oli myös sosialidemokraattisen puolueen puolueneuvoston jäsen ja Oulun läänin eteläisen vaalipiirin sosialidemokraattisen piirijärjestön puheenjohtaja.

Perhe

Kustaa Ahmala oli naimisissa Sofia Kaakisen kanssa. Perheeseen syntyi yhdeksän lasta. Heistä tunnettuja ovat yhden runoteoksen julkaissut postimies Kössi Ahmala, jonka valkoiset teloittivat sisällissodan loppuvaiheessa Viipurissa, sekä valkoisten puolella taistellut jääkärivääpeli Otto Johannes Ahmala.
Dušan Basta

Seurajoukkueura

Basta siirtyi Lazioon 23. kesäkuuta 2014 Udinesesta noin 5,5 miljoonan euron siirtokorvauksella ja tehden neljänvuoden sopimuksen.
Blonde Crazy

Juoni

Keskilännen hotellissa, juonittelevalla hotellipoika Bert Harrisilla (Cagney) on sormi jokaiseen piiraaseen. Harris tukee työpaikkaa hohdokkaalle Anne Robertsille (Blondell), mutta Roberts ei välittömästi anna periksi Harrisin charmille. Kuitenkin Bert pian värvää Annen hänen kumppanikseen uuteen huijarin ammattiinsa. Useimmat uhreista, jotka he "kynii" ovat lainrikkojia keskenään. Mutta Bertillä on houkutus yrittää todellista varastamista ja Anne pelkää sen tuovan huonoa onnea.
Silkkitie (televisiosarja)

Kolme dokumenttisarjaa 1980-luvulla

Silkkitie oli alun perin 12-osainen sarja, jota esitettiin Japanissa kerran kuukaudessa 1. huhtikuuta 1980 alkaen nimellä シルクロード; sarja esitteli Silkkitietä Chang'anista (nykyisin Xi'an) Pamirin huipuille Pakistanin rajalla. Sarja sai suuren suosion, joten sitä jatkettiin tekemällä 18 osaa lisää (jap. シルクロード第2部　ローマへの道); jaksot esittelevät Silkkitietä Roomaan saakka. Jatko-osat esitettiin 1983–84.
Vuosina 1988–1989 sarjalle tehtiin myös 12-osainen jatkosarja Merten silkkitie (jap. 海のシルクロード), joka on esitetty Suomessa vuosina 1990, 1997, 2009 ja 2010–11.
Sarjaa on esitetty 38:ssa Aasian ja Euroopan maassa.

Ennen kuvauksia

Syyskuussa 1972 Japanin pääministeri Kakuei Tanaka vieraili Pekingissä. Vierailun yhteydessä Kiina ja Japani solmivat diplomaattiset suhteet. NHK:n ohjaaja oli Pekingissä televisioimassa vierailua. Kiinan pääministeri Zhou Enlai kutsui toimittajat Suureen kansanpalatsiin, jossa pitämässän puheessa pääministeri pyysi toimittajia esittelemään Kiinaa muulle maailmalle.
NHK:n ohjaaja sai idean sarjasta, joka esittelisi Han- ja Tang-dynastioiden aikaista Silkkitietä jonka kautta Kiina sai paljon kulttuurivaikutteita. NHK:n johto innostui ideasta. Silkkitien alueelle oli kuitenkin vaikea saada kuvauslupaa, esimerkiksi Legacy for the Future -sarjaa (1974–75) varten ei saatu kuvauslupaa Silkkitien alueelle.
Kuvausluvasta neuvoteltiin eri yhteyksissä. Kiinan pääministerin Deng Xiaopingin vierailun yhteydessä lokakuussa 1978 sarjan ohjaaja pääsi esittämään NHK:n pyynnön kuvausluvasta pääministerin sihteerille. Kuvauslupa Silkkitien alueelle saatiin uudenvuoden aattona 1978.
Burke Henry

ura

Ennen varsinaista ammattilaisuraansa Henry pelasi juniorijääkiekkoa Kanadan Manitobassa, Brandon Wheat Kings-joukkuessa neljä kautta vuosina 1995–1999. Juniorivuosien jälkeen hän pelasi kaksi kautta Rangersin AHL-farmijoukkueessa Hartford Wolf Packissa, kunnes Rangers treidasi hänen pelioikeutensa Calgary Flamesille vaihdossa Chris St.Croixiin kesällä 2001. Myöskään Calgaryn organisaatiossa ei löytynyt tilaa varsinaisesta NHL-joukkueesta vaan seuraava kausi kului jälleen AHL-liigssa Saint John Flamesin joukkueessa. Kesällä 2002 Henry teki vapaana agenttina sopimuksen Chicago Blackhawksin organisaatioon jossa kahden kauden aikana pelejä NHL:ssa kertyi 39 kappaletta. Kauden 2004–2005 Henry jakoi San Antonio Rampagen ja Milwaukee Admiralsin AHL-joukkuiden kesken kunnes kesällä 2005 teki sopimuksen Itävaltaan Salzburgin joukkueeseen. Yhden Itävallassa pelatun kauden jälkeen Henry siirtyi seuraavaksi kaudeksi SM-liigaan Tampereen Tapparan joukkueeseen. Esitykset Tapparassa, 52 ottelussa tehopisteet vain 1+3 ja 151 rangaistusminuuttia, mukaan lukien kaksi tappelua, eivät ilmeisesti vastanneet seurajohdon odotuksia ja Henry sai kauden jälkeen jatkaa matkaansa Tanskan pääsarjaan Aalborgin joukkueeseen. Aalborgissa kului seuraavat kaksi kautta, joihin sisältyi lyhyt laina visiitti Ruotsin Elitserieniin Linköpingin joukkueseen keväällä 2008. Tanskasta tie vei Itävallan liigassa pelanneen slovenialaisjoukkue HK Olimpija Ljubljanan joukkueeseen. Olimpijan kauden päätyttyä runkosarjaan Henry kävi keväällä 2010 pelaamassa muutaman pelin Pohjois-Amerikassa, IHL-liigan Flint Generals joukkueessa. Tilille kertyi seitsemän ottelua runkosarjan lopusta, mutta pudotuspelit Henry joutui seuraamaan sivusta.
Kauden 2011–2012 Henry oli kokonaan sivussa kunnes teki kesällä yksivuotisen sopimuksen Itävallan Erste Bank Eishockey Ligan tšekkiläisjoukkueen, HC Orli Znojmon kanssa. Tällä hetkellä Henry ei ole minkään seuran rosterissa.
Burrito

Burrito on meksikolaiseen ja Tex-mex-keittiöön kuuluva ruokalaji. Se on hyvin tacon tyyppinen, mutta isompi, umpeenrullattu ja valmistettu yleensä vehnästä. Tortilla eli maissi- tai vehnäjauhoista paistettu ohut leipä rullataan kiinni, ja burrito syödään käsin. Täyte on yleensä voimakkaasti maustettu chilillä, jalapeñolla tai erilaisilla valmiilla mausteseoksilla. Burritot täytetään usein kasviksilla, riisillä ja kanalla.
Siuro

Historia

Siuro syntyi Siuronkosken ja Tampere–Pori-rautatien risteyskohtaan 1890-luvulla radan valmistuessa. Hämeenkyröstä ja Kyröskoskelta kuljettiin vesitse Siuroon, josta jatkettiin junalla Tampereen tai Porin suuntiin. Tavaraliikennettä tuli Kyrön paperitehtaalta, joka kuljetti paperia ensin laivoilla, myöhemmin autoilla, Siuroon, jossa paperi kuormattiin juniin. Vielä 1960-luvulla Neuvostoliittoon mennyt vientipaperi lastattiin Siurossa. Siurossa oli aikoinaan myös malmivarasto, josta malmia lastattiin juniin. Valmetin Linnavuoren tehtaalle tehtiin myös pistoraide, joka palveli tehtaan tarpeita 1970-luvulle asti. Siuron rautatieasema (lyhenne Siu/Sru) rakennettiin Oulun radan pysäkin tyyppipiirustusten mukaan, samanlaisena kuin esimerkiksi Nokian, Karkun, Kiikan ja Nakkilan asemat samalla rataosalla. Asemarakennukseen lisättiin poikkipääty vuonna 1900 ja kumpaankin päähän siipiosa vuosina 1920–1922. Siipiosat, joita pidettiin asemarakennuksen ulkonäköön sopimattomina, purettiin rakennuksen restauroinnin yhteydessä vuonna 1985. Ratapihan länsipäässä oleva Siuronkosken rautatiesilta räjäytettiin kansalaissodan aikana vuonna 1918, mutta se saatiin korjatuksi vielä samana vuonna. Pistoraide Linnavuoren tehtaalle purettiin 1980-luvun lopulla. Henkilöliikenne Siuron asemalla lopetettiin vuonna 1989 ja tavaraliikenne vuonna 2002. Museovirasto on luokitellut Siuron rautatieaseman lähiympäristöineen valtakunnallisesti merkittäväksi suojelukohteeksi. 
Vajaat kolme kilometriä Siuron asemalta Porin suuntaan, Kuljun kartanon kohdalla, on sijainnut radan alkuperäisiin liikennepaikkoihin kuulunut Kuloveden seisake (lyhenne Kuv). Seisake nimettiin järven mukaan, koska Riihimäki–Tampere-radalla Lempäälässä sijaitsi jo Kulju-niminen liikennepaikka. Kuloveden seisake palveli lähinnä vain Kuljun kartanon ja sen lähiympäristön tarpeita. Henkilöliikenne Kuloveden seisakkeella lopetettiin vuonna 1971 ja liikennepaikka lakkautettiin vuonna 1972. Paikalla olleet rakennukset on purettu.  
Ennen nykyisen tieyhteyden valmistumista (vuonna 1969) valtatie 11 kulki taajaman halki; tämä tie on numeroitu nykyisin maantie 2505:ksi. Samaa reittiä kulki myös valtatie 9, kunnes se siirrettiin 1950- ja 1960-lukujen taitteessa Kuloveden eteläpuolelle.
Kylän nimen epäillään olevan saamelaisperäinen ja asuinpaikkana se on yli tuhat vuotta vanha.
Akaa-Volley

Historia

Akaaseen perustettiin vuonna 1991 uusi lentopalloon ja beach volleyhin erikoistuva seura, jonka nimeksi vakiintui A-Volley. Seura sai Nuori Suomi -sinettiseuran tunnusmerkin vuonna 2005. 
Seuran junioreita useisiin Suomen Mestaruuksiin valmentanut Risto Lahti käynnisti 'Projekti 2010' -nimisen hankkeen, jonka tarkoituksena oli nostaa tuolloin pääosin seuran omista kasvateista koostunut miesten edustusjoukkue 1-sarjaan vuoteen 2010 mennessä. Kaudella 2007–2008 A-Volleyn edustusjoukkue selviytyikin nousukarsintoihin häviämättä peliäkään koko 2-sarjakauden aikana. Nuori, parilla konkarilla vahvistettu joukkue voitti nousukarsinnan molemmissa osaotteluissa Lahden Kimmo-Volleyn ja täytti asetetut nousutavoitteet vuoden etuajassa – Akaassa saatiin seurata 1-sarjalentopalloa jo kaudella 2009–2010.
Joukkueesta SM-liigassa Isku-Volleyn väreissä kauden aikana pelasivat Sauli Sinkkonen, Tomi Mutka, Hannes Mattila, sekä Daniel Kusnetsoff. Isku-Volleyn joukkueesta A-Volleyssa kävi kauden aikana pelaamassa huippuhakkuri Joni Mikkonen, sekä loppukaudesta 150 A-maaottelua pelannut Mika Pyrhönen. Joukkueen valmentana toimi Risto Lahti, joka samalla oli myös Isku-Volleyn liigamiehistön peräsimessä kakkosvalmentajana. Joukkueessa pelasi myös suomenmestaruuden, sekä SM-hopean kaksi kertaa voittanut Hannu Husu, joka pelasi Tampereen Isku-Volleyssa 2000-luvun menestysvuosien aikana.
Ennen kauden 2010–2011 alkua miesten edustusjoukkuetoiminta päätettiin eriyttää omaksi yhdistyksekseen ja samalla käynnistettiin kunnianhimoinen projekti, jonka lopullisena maalina oli nostaa Akaalainen lentopalloilu tulevaisuudessa Mestaruusliigakartalle. Uusi seura sai nimekseen Akaa-Volley.
Nousu korkeimmalle sarjatasolle toteutui kauden 2016-2017 päätteksi kun liigakarsinnassa kaatui Joensuun Liiga-Riento.

Edustusjoukkue Akaa-Volley

Akaa-Volley pelaa Lentopalloliiton miesten Mestaruusliigassa. Ensimmäisellä liigakaudella joukkue jäi pudotuspelien ulkopuolelle, mutta sijoittui toisella kaudella runkosarjassa kuudenneksi. Puolivälierissä Savo-Volley vei kuitenkin voiton.

Juniorit

Akaa-Volleyn junioritoiminta jatkaa emoseura A-Volleyn nimissä. Junioreita A-Volleyn seurasta löytyy sekä poikien, että tyttöjen puolelta usean joukkueen voimin. Lisäksi seura järjestää alle kouluikäisille lapsille lentopallokerhoja läpi vuoden. Seuran omia kasvatteja on esiintynyt SM-liigassa, Euroopan ammattilaissarjoissa ja maajoukkueissa asti. Mestaruusliigassa pelanneita A-Volleyn kasvatteja ovat muun muassa Joni Mikkonen, Tuomas Tihinen, Harri Mäkinen, Lauri Tihinen, Hannes Mattila ja Hasse Mattila. Lisäksi A-Volleyn paidassa on nähty eri junioritasoilla nykyisistä huippupelaajista muun muassa Sauli Sinkkonen, Ossi Rumpunen, Antti Poikela, Jani Sippola ja Tomi Mutka.