Tuettu työllistyminen

Tuettu työllistyminen on vammaisten henkilöiden työllistämisen menetelmä, jonka mukaisesti ensin etsitään soveltuva vastaanottava työpaikka ja sen jälkeen suunnitellaan ja toteutetaan työllistymisen kannalta tarpeelliset ohjaukselliset ja taloudelliset tukitoimet. Tuetun työllistymisen menetelmä on tietoinen vastakohta tai vaihtoehto perinteiselle kuntoutusmallille, jossa kuntoutuja ensin koulutetaan ja valmennetaan mahdollisimman päteväksi työnhakijaksi ja vasta sitten tarvittaessa tuetaan hänen työllistymistään.

Tuetun työllistymisen toteutus ja kehittämistarpeet

VATES-säätiön julkaiseman tuetun työllistymisen palvelustandardin (Laatu tuetussa työllistymisessä) mukaan ”tuetun työllistymisen tavoitteena on lisätä tukea tarvitsevien henkilöiden ammatillista ja sosiaalista elämänlaatua takaamalla heille yhdenvertaiset oikeudet työhön avoimilla työmarkkinoilla, normaalipalkkaan, jatkuvaan tukeen ja sitä kautta täysivaltaiseen osallistumiseen yhteiskuntaan.” Tuetulla työllistymisellä on siten hyvin laaja sosiaalipoliittinen ja yhteisöllinen tavoite.
Työvalmentaja on tuetun työllistymisen kannalta olennainen tukihenkilö. Suomessa työvalmentaja, työnetsijä ja työn analysoija on useimmiten sama. Tällöin työvalmentajan tehtäviin kuuluu kaikki tuetun työllistymisen vaiheet: alkuhaastattelu, työkyvyn kartoitus, työpaikkojen etsintä, yhteistyö työnantajan kanssa, asiakkaan markkinointi, työtehtävien analysointi, työvalmennus ja seuranta.
Tuettu työllistyminen, kuten mikään muukaan erityinen vammaisten tai vajaakuntoisten työllistämisen erityinen malli, ei ole levinnyt Suomessa niin laajalle kuin menetelmän maahantulon alkuvaiheessa uskottiin ja toivottiin. Kansainvälisestikään tuetusta työllistymisestä ei ole muodostunut merkittävää ratkaisuja vammaisten työllistymiselle. Pirttimaan väitöskirjan mukaan tuetussa työssä ei Suomessa ole missään vaiheessa ollut yli sataa henkilöä samalla kertaa. Syynä on usein pidetty työnantajien vastahakoisuutta, mutta vielä tärkeämpi selitys on luultavasti palveluorganisaatioiden haluttomuus lähteä toteuttamaan vaikeaksi koettua työpaikkojen hankintaa.
Spjelkavikin ja Evansin (2007) vertailevan tutkimuksen mukaan tuetun työllistymisen järjestelyt ja asema työllistämispolitiikassa eri EU-maissa olivat hatarat ja yleiseen työvoimapolitiikkaan nähden toissijaiset. Toiminnan tavoitteen saavuttamisella ei ole mitään yhteyttä siitä saatavaan korvaukseen – työllistymisestä avoimille markkinoille ei tuetun työllistymisen järjestelmä hyödy mitään. Julkinen (ja joissakin tapauksissa yksityinen) rahoituspohja on puutteellinen ja maassa tuntematon. Tuetun työllistymisen aikana saatava palkka (tai sosiaaliturva) vaihtelee erittäin paljon: joskus ei palkkaa makseta lainkaan. Tuettuun työllistymiseen valmistautumista ei ole systemaattisesti kehitetty. Toiminta perustuu pääosin yksittäisten ammattihenkilöiden sosiaalisiin verkostoihin ja ideoihin. Työaika on harvoin kokopäiväinen ja työt eivät yleensä vaadi mitään ammattitaitoa. Tuettua työtä tekeviltä ammattilaisilta ei yleensä edellytetä mitään tiettyä asiakasmäärää tai toiminnan laatua. Tutkijoiden tekemät ehdotukset ovat yleensä näiden todettujen puutteiden toiminnallisia tai rakenteellisia korjauksia.
Tuetun työllistymisen palveluntuottajat ja muut alalla toimivat organisaatiot perustivat vuonna 1995 yhteisen FINSE-verkoston keskinäisen tiedonvälityksen tarpeisiin. Verkosto toimi VATES-säätiön yhteydessä, ja siinä oli yli 100 jäsentä. Verkostolla oli yhteydet myös Euroopan unionin vastaavaan EUSE-verkostoon. Vuonna 2008 FINSE lakkautettiin.