Nina Simone

Varhainen elämä

Eunice Waymon syntyi köyhään 6–7 -henkiseen perheeseen ja aloitti pianonsoiton jo neljävuotiaana. Hän opiskeli New Yorkissa Juilliardin esittävien taiteiden koulussa. Waymon alkoi tehdä työtä säestäjänä, jotta voisi tukea perhettään taloudellisesti. Kesällä 1954 hän otti vastaan työn irlantilaispubissa Atlantic Cityssä. Pubin omistaja vaati Waymonia soittamisen lisäksi myös laulamaan ja niin klassisen koulutuksen saanut pianisti siirtyi show-alalle. Hän otti taiteilijanimekseen Nina Simone, Nina tarkoittaa pikkuista ja Simone oli lainattu ranskalaiselta näyttelijättäreltä Simone Signoretilta.

Levytysuran alku

1950-luvun loppuvaiheessa Nina Simone levytti ensimmäisen kerran Betlehem-levy-yhtiölle. Simone osoitti olevansa lahjakas pianisti, laulaja, säveltäjä ja sovittaja. Hänen vakituiseen ohjelmistoonsa tulivat muun muassa kappaleet Plain Gold Ring, Don't Smoke in Bed ja Little Girl Blue. Simonen tulkinnasta Porgy ja Bess -oopperan kappaleesta I Loves You Porgy tuli hyvin suosittu ja menestys teki yökerholaulajattaresta tähden. Simone pääsi esiintymään Town Halliin, Carnegie Halliin ja Newportin Jazz-festivaaleille.

Tyyli ja teemat

Simonen ohjelmistoon kuului koko hänen uransa ajan jazz, gospel, hengellinen ja klassinen musiikki, folk, blues, pop, musikaali- ja oopperamusiikki, afrikkalainen musiikki sekä hänen omat sävellyksensä. Hänen omaperäinen tapansa käyttää hiljaisuutta musiikillisena elementtinä ja esiintymistyylinsä tekivät hänestä tunnetun. Paikoin Simonen ääni muuttui tummasta ja raa'asta pehmeään ja suloiseen. Simonen äänenkäyttö oli monipuolista ja epäsovinnaista. Nina Simonen tunnettu kappale Mississippi Goddam syntyi, kun neljä mustaa lasta sai surmansa baptistikirkkoon tehdyssä pommi-iskussa Birminghamissa Alabamassa vuonna 1963. Mississippi Goddam on katkera ja raivoisa valitus mustien tilanteesta Amerikassa. Tämän laulun vahva tunnelataus on tyypillistä Simonen musiikille, jolla hän ilmaisi ihmiselämän koko elämänkaarta.
Nina Simonea kutsuttiin ”Soulin ylipapittareksi”. Sekä hänen ihailijansa että kriitikot kunnioittivat häntä salaperäisenä, lähes uskonnollisena hahmona. Simonen mustien kansalaisoikeuksia puolustavat kappaleet eivät miellyttäneet kaikkia. Vuonna 1966 hän kirjoitti laulun Four Woman, joka oli katkera kuvaus neljästä mustasta naisesta, joiden olot ja tulevaisuudenkuvat olivat seurausta heidän ihonväristään. Kappale julistettiin pannaan Philadelphiassa, eikä newyorkilainen radioasema suostunut soittamaan sitä sillä perusteella, että ”se oli loukkaus mustia kohtaan”. Simone joutui kulkemaan erilaisia teitä löytääkseen sopivan musiikin, joka sopi hänen sanomansa levittämiseen. Hänen ensimmäinen RCA:lle tekemänsä albumi Nina Simone Sings the Blues sisälsi hänen omia kappaleitaan, kuten I Want a Little Sugar in My Bowl ja Do I Move You. Simone yllätti jopa hartaimmat ihailijansa albumillaan Nina Simone and Piano!, jolla hän laulaa ja säestää itseään pianolla, ilman muuta säestystä tai kuoroa. Albumilla on lauluja sielunvaelluksesta, kuolemasta, yksinäisyydestä ja rakkaudesta ja sitä pidetään eräänä hänen koko uransa parhaimmista levytyksistä.
Nina Simonen sai esittämiinsä muiden tekemiin kappaleisiin erilaista ulottuvuutta; hänen versionsa muun muassa Hair-musikaalin kappaleesta Ain't Got No / I Got Life, Leonard Cohenin kappaleesta Suzanne ja Bob Dylanin tuotannosta ovat omintakeisia. Suosiostaan huolimatta Nina Simone yritti kuitenkin paeta sitä kaikkea, mitä hänellä oli. Hän ei halunnut tulla muokatuksi muotoon, joka sopi levy-yhtiöille, se oli hänestä se oli vastenmielistä. Saatuaan tarpeeksi levy-yhtiöistä, show-alasta ja rasismista, Simone muutti Amerikasta Barbadokselle vuonna 1974. Sen jälkeen hän asui muun muassa Liberiassa, Sveitsissä ja Pariisissa, ja asettui lopullisesti asumaan Etelä-Ranskaan.

1970- ja 1980-luvut

Vuonna 1978 ilmestyi albumi Baltimore. Se sisälsi muun muassa Judy Collinsin kappaleen My Father ja kappaleen Everything Must Change. Simonen seuraava albumi Fodder on My Wings nauhoitettiin Pariisissa vuonna 1982. Albumi perustui hänen maanpakoonsa Amerikasta. Simone oli päättänyt entistä määrätietoisemmin tehdä omaa musiikkiaan, hän kirjoitti ja sovitti laulujaan, soitti pianoa ja cembaloa sekä lauloi englanniksi ja ranskaksi. Vuonna 1984 yksi hänen konserteistaan Ronnie Scottin jazzklubilla Lontoossa kuvattiin ja tuloksena oli video, jossa myös Paul Robinson soitti rumpuja. My Baby Just Cares for Me, kappale hänen ensimmäiseltä albumiltaan, nousi nopeasti hitiksi ja levyn Nina's Back nimi puhui puolestaan.

1990-luku

Nina Simonen elämäkerta I Put a Spell on You julkaistiin vuonna 1991. Se käännettiin ranskan, saksan ja hollannin kielille.
Simone esiintyi vuonna 1993 Suomessa Järvenpään Puistobluesissa.
Nina Simone esiintyi Nice Jazz -festivaaleilla Ranskassa vuonna 1997 ja Thessalonica Jazz -festivaaleilla Kreikassa vuonna 1998. Dublinin Guinness Blues -festivaaleilla vuonna 1999 Simonen tytär Lisa Celeste, taiteilijanimeltään Simone, esitti muutaman dueton äitinsä kanssa. Lisa Celeste teki kiertueita eri puolilla maailmaa, esiintyi espanjalaisen supertähden Rafaelin kanssa, näytteli nimikkoroolin Aidassa ja Leijonakuninkaassa Nalana. Hänen debyyttialbuminsa on nimeltään Simone Superstar.
Nina Simone oli 24. heinäkuuta 1998 kunniavieraana Nelson Mandelan 80-vuotisjuhlissa. Simone sai 7. lokakuuta 1999 elämäntyöstään palkinnon Dublinin Music Awardeissa. Lukuisten palkintojen ja saavutusten lisäksi Nina Simone sai kunniatohtorin arvon, ”Dr. Simone, Honorary Doctor in Music and Humanities”.

Kuolema

Nina Simone sairasti pitkään rintasyöpää ja kuoli kotonaan Etelä-Ranskassa 21. huhtikuuta 2003. Simonen toivomuksen mukaan hänen tuhkansa sirotettiin eri puolille Afrikkaa.