google/wiki40b huggingface dataset:
Siluro a lenta corsa

Käyttö

Maiale (suom. sika) kutsumanimen saanut sukelluslaite kehitettiin kuljettamaan sen päällä istuvat kaksi sukeltajaa ja laitteen irrotettavan nokkaosan sisältämä aikasytyttimellä varustettu 220 – 300 kg räjähdyspanos huomaamattomasti vihollissatamaan. Kohteeseen päästyään sukeltajat kiinnittivät irrottamansa nokan kohdealuksen pohjaan, käynnistivät aikasytyttimen ja lähtivät paluumatkalle 6,7 metrin mittaiseksi lyhentyneellä torpedollaan.

Siluro San Bartolomeo

Siluro San Bartolomeo (S.S.B.) (suom. San Bartolomeo torpedo) kehitettiin S.L.C.:stä saatujen kokemusten pohjalta. Siinä sukeltajat istuivat edellistä mallia huomattavasti suuremman rungon sisässä, tehden se huomattavasti edeltäjäänsä virtaviivaisemmaksi ja nopeammaksi.
S.S.B.:n pääsuunnittelija oli laivastoinsinööri Mario Maciulli, jota avustivat kapteeni G.N. Travaglino ja insinööri Guido Cattaneo.
S.S.B.:tä ehti valmistua ennen Italian sodasta irtautumista vain yhdeksän kappaletta, eikä se ehtinyt palveluskäyttöön.
Laulava sydän

Arviot

Aikalaisarvioissa elokuva sai kiitosta musiikkielokuvana ja komediana, mutta yleisesti huomautetaan, että elokuvan traagiset ainekset jäivät liian kevyelle käsittelylle. Tulos olisi ollut parempi, jos se olisi pysynyt johdonmukaisesti kevyessä linjassaan. Syyksi on epäilty kiirettä. Elokuvan valopilkuksi nousee lapsinäyttelijä Annika Sipilä.
Myöhemmässä arviossa todetaan että elokuva on oudon toimiva yhdistelmä musiikki-iloittelua, tiivistä jännitysnätelmää ja sotavuosien jälkeisiä tuntoja purkavaa aikalaisdraamaa. Elstelän roolisuoritus saa kiitosta.
Onze d’Or

Onze d'Or (suom. kultainen yksitoista) on nimitys ranskalaisen Onze Mondial -lehden palkinnoille, joita myönnetään vuosittain Euroopan parhaille jalkapalloilijoille.
Palkintoja on jaettu vuodesta 1976 lähtien. Palkittujen pitää pelata Euroopan jalkapalloliiton Uefan alaisessa sarjassa.
Lehden lukijat valitsevat vuoden joukkueen. Lisäksi parhaalle pelaajalle myönnetään kultainen, toiseksi parhaalle hopeinen ja kolmanneksi parhaalle pronssinen palkinto.
Vuodesta 1991 lähtien on palkittu myös vuoden valmentaja. Lisäksi vuonna 1995 äänestettiin viimeisen 20 vuoden parhaasta pelaajasta. Vuonna 2011 palkintoa alettiin jakaa kesäkuussa entisen joulukuun sijasta. Siksi vuonna 2010 ei jaettu palkintoa. Vuosina 2013, 2014 ja 2016 palkintoa ei jaettu. Vuonna 2015 palkinnon pystyi saamaan vain ranskalainen pelaaja.
Valko-Venäjän Suuren isänmaallisen sodan historian valtionmuseo

Museon vanha ja uusi rakennus

Yli 70-vuotiaan sotamuseon entinen päärakennus sijaitsi Minskin kantakaupungissa, Lokakuun aukion laidalla osoitteessa Praspekt Nezaležnasti (suom. Itsenäisyyden valtakatu) 25а, Minsk. Vuonna 1964 valmistuneen museorakennuksen suunnittelivat arkkitehdit G. Benediktov ja G. Zaborski (1909–1999). Vuonna 1966 museo muutti näihin tiloihin, ja tuolloin uudistettu näyttely avautui vuonna 1967.
Museolle rakennettiin vuosina 2010-2014 uudisrakennus Minsk on sankarikaupunki -muistomerkin viereen ja ympärille. Uudet museotilat suunniteltiin arkkitehti, professori Viktar Kramarenkan johdolla. Uudisrakennus suunniteltiin avattavaksi Voitonpäivänä vuonna 2014, jolloin Minskissä käynnistyivät jääkiekon vuoden 2014 maailmanmestaruuskilpailut. Avajaispäivää lykättiin parilla kuukaudella. Uuden museorakennuksen avajaiset järjestettiin Valko-Venäjän itsenäisyyspäivän aattona 2. heinäkuuta 2014 presidenttien Lukašenkan ja Putinin läsnä ollessa.
Guy Laroche

Guy Laroche [ɡi la'ʁɔʃ] (16. heinäkuuta 1923 La Rochelle – 17. helmikuuta 1989 Pariisi) oli ranskalainen muotisuunnittelija ja nimeään kantavan muotihuoneen perustaja.
Laroche syntyi Atlantin rannikkokaupungissa La Rochellessa hotellinpitäjän pojaksi. Hän haaveili lääkärin urasta kunnes näki muotinäytöksen ja päättikin ryhtyä vaatesuunnittelijaksi. Hän aloitti hattujen tekijänä kunnes pääsi Jean Dessèsin assistentiksi 1949. 1950-luvun keskivaiheilla hän oli opintomatkalla Yhdysvalloissa tutustumassa valmisvaateteollisuuteen. Pari vuotta sen jälkeen Laroche päätti perustaa oman muotihuoneen Pariisin avenue Franklin D. Rooseveltille. Hän tuli tunnetuksi naisten asujen mielenkiintoisista väriyhdistelmistä, vaatteiden käytännöllisyydestä ja moniin muihin muotiguruihin verrattuna nöyrästä ja vaatimattomasta luonteestaan. 1960-luvun keskivaiheilla Laroche arvosteli ankarasti polven yläpuolelle ulottuvaa, Britanniasta alkunsa saanutta minihamemuotia ja sanoi sen sopivan vain teinitytöille uimarannoilla ja maaseudulla.
Parfyymit ja miestenvaatteet tulivat mukaan Guy Larochen tuoteohjelmaan 1966. Muotihuone laajeni 1970-luvulla, kun suurkaupunkeihin eri puolilla maailmaa perustettiin omia boutique-myymälöitä. Niitä oli Larochen kuoleman aikoihin 1980-luvun lopussa 50, joista 20 Yhdysvalloissa. 1980-luvun loppupuolella Guy Laroche voitti kahdesti arvostetun Kultainen sormustin -palkinnon kauden kauneimmasta vaatteesta.
Lumiukko (romaani)

Juoni

Ensilumi sataa vihdoin maahan ja lapset ovat innoissaan. He heittävät toisiaan lumipalloilla, tekevät lumilinnoja, lumienkeleitä ja etenkin lumiukkoja. Myös joku toinenkin on innoissaan ensilumesta. Joku, joka haluaa taiteilla lumiukkoja. Mutta hän tarvitsee joitakin ihmisiä mukaan tähän hauskanpitoon. Hän seisoo uuden leikkikaverinsa talon edessä, ja on valmis kutsumaan hänet mukaan.
Harry Hole saa ratkaistavakseen erään naisen murhan, jonka kaulaliina on pihalla seisovan lumiukon kaulassa. Minkäänlaisia johtolankoja ei ole jätetty, ja tapaus vaikuttaa vaikealta. Hämmästykseksi (ja kauhuksi) Harry huomaa, että viime vuonna tapahtui vähintään yksi samanlainen murha. Samanlainen tyyli ja murhaajan jättämä "viesti". Ja kaikki murhat ovat sattuneet ensilumen aikaan. Alkaa taas murhasarja, jonka tekijä merkitsee työnsä lumiukolla. Ennen kuin hän huomaakaan, on Harry keskellä painajaista, jossa lapsien kokoama iloinen, hymyilevä hahmo, on täysin seonneen psykopaatin merkki.
Kun ensilumi laskee maahan, alkaa hän metsästää taas...

Elokuva

Vuonna 2010 Working Title Films osti kirjan elokuvaoikeudet. Elokuva Lumiukko sai ensi-iltansa lokakuussa 2017, ja se on ohjannut ruotsalainen Tomas Alfredson. Elokuvassa Harry Holea näyttelee Michael Fassbender.
Sävel on vapaa

Sävel on vapaa on Yle Radio 1:n konserttimusiikin puhelintoivekonsertti, jota on lähetetty suorina lähetyksinä noin kerran kuukaudessa lauantai-iltaisin. Ensimmäinen Sävel on vapaa -lähetys kuultiin huhtikuussa 1970.

Historiaa

1970-luvun alussa Suomen kaukopuheluverkon kehittyminen antoi Yleisradiolle mahdollisuuden ryhtyä tekemään uudenlaisia ”phone in” -tyyppisiä suoria radio-ohjelmia, joissa kuuntelijoilla oli mahdollisuus keskustella studiojuontajien kanssa puhelimitse. Ylen musiikkitoimittaja Aino Pätiälä ideoi vuorovaikutteisen ohjelman klassisen musiikin ystäville Yleisradion kattavaan äänilevystöön tukeutuen. Huhtikuun 1970 koelähetyksen jälkeen Sävel on vapaa sai vakituisen paikan Yleisradion Yleisohjelman ja sitten Yle Radio 1:n ohjelmistossa.
1970-luvulla Sävel on vapaa -ohjelmaan kuului myös musiikkiaiheinen tietokilpailu, jossa oikeasta vastauksesta sai palkinnoksi klassisen musiikin LP-levyn. Levypalkintoja jaettiin kaikkiaan pari tuhatta kappaletta. Joulukuussa 1980 Suomen itsenäisyyspäivänä aloitettiin yhteistyö Ruotsin radion suomenkielisen toimituksen kanssa, jossa kerran vuodessa myös ruotsinsuomalaisilla oli mahdollisuus toivoa musiikkia ja keskustella juontajien kanssa. Ohjelmaideasta tuli suosittu, ja se siirrettiin itsenäisyyspäivästä uudenvuodenpäiväksi.
1980-luvulla aloitetut teemaillat ovat kehittyneet nykyiseen muotoonsa, jossa muun muassa kansanmusiikille, hengellisille musiikille, jazzille ja lapsiyleisölle on omia puhelintoivekonserttejaan. Yle Radio Suomessa lähetetään kevyen musiikin Puhelinlangat laulaa -ohjelmaa viikoittain perjantai-iltaisin.
Sävel on vapaa -ohjelman alkuvuosien pitkäaikainen ja pidetty juontaja oli pianotaiteilija Meri Louhos. Myös Sauvo Puhtila ja Ilkka Kuusisto olivat suosittuja juontajaääniä.
Syyskuussa 2010 ohjelma täytti 40 vuotta, ja nelituntisen juhlalähetyksen juonsivat kapellimestari Atso Almila ja toimittaja Helena Hannikainen.
Ajankäyttösyistä ohjelmassa ei voida soittaa laajoja teoksia kokonaan, vaan vain niiden yksittäisiä osia ja muita lyhyempikestoisia klassisen musiikin teoksia.
Lantalaiset

Lantalaiset on vanha nimitys lähinnä pohjoissuomalaisille talonpojille, vastakohtana pyyntikulttuurin (ja myöhemmin poronhoidon) harjoittajille eli lappalaisille. Lantalaisten asuinalue on Lanta, vastakohtana lappalaisten alue Lappi.
Sanat "Lanta" ja "lantalainen" perustuvat lappalaisten antamaan nimitykseen, joka taas perustuu skandinaavisten kielten sanaan "land", maa. Sanan on kuitenkin suomen kielessä ymmärretty usein liittyvän lantaan, jota karjankasvattajat tuottivat ja maanviljelijät tarvitsivat.

Lapin ja Lannan raja

Lapinraja eli Lapin ja Lannan raja on ollut historiallisesti, kansanperinteellisesti ja juridisesti merkittävä rajavyöhyke suomalaisen ja ruotsalaisen talonpoikaisasutuksen ja saamelaisasutuksen välillä. Lapinrajalta alkoivat saamelaisten käyttämät alueet; talonpojat eivät saaneet asettua sen taakse asumaan eivätkä edes metsästää tai kalastaa alueella ilman saamelaisten lupaa. Rajantakaiset alueet eivät myöskään kuuluneet linnalääneihin. Rajaa ei ollut merkitty karttaan tai maastoon, vaan sen sijainti säilyi paikallisena perimätietona. Lapinrajan tarkka sijainti oli usein riitelyn kohteena ja aiheesta käytiin paljon käräjiä. Esimerkiksi 1672 Kemin kesäkäräjillä alkoi oikeudenkäyntien sarja kemijärveläisten talonpoikien sekä Sodankylän ja Keminkylän lappalaisten välillä rajan sijainnista, joka päättyi lopullisesti lappalaisten eduksi vasta 1724.
Saamelaisten ahkerasta käräjöinnistä huolimatta raja siirtyi kuitenkin pikkuhiljaa pohjoisemmaksi talonpoikaisen asutuksen levitessä. Esimerkiksi Tornionjokilaaksossa lapinraja sijaitsi 1400-luvulla Pellon yläpuolella, mutta vuonna 1584 kuningas Juhana III vahvisti lapinrajan Muoniojoen Sonkamuotkan kohdalle, nykyisen Enontekiön kunnan etelärajalle.
Uuden ajan alussa suurvaltapolitiikka johti rajalinjan merkityksen vähenemiseen. Lanta kuului Ruotsille, joka laajensi valtapiiriään levittämällä talonpoikaista suomalaisasutusta, tavoitteena vahventaa otettaan Lapinmaasta venäläisten (jotka myös verottivat lappalaisia) vaikutusvaltaa vastaan. Uusia alueita raivanneet kaskiviljelijät saivat sekä virallisia että tosiasiallisia helpotuksia ja vapautuksia raskaina pidetyistä veroista, sotaväenotoista ja muista yhteiskunnan rasitteista. Usein vapautuksia luvattiin tietyksi aikaa, toisinaan taas virkamies ei edes tavoittanut uudisasukkaita vuosikausiin. Nämä helpotukset myötävaikuttivat maanviljelyn levittäytymiseen ilmaston kannalta entistä epäsuotuisemmille seuduille. Raja määriteltiin viimeksi juridisesti vuonna 1795, mutta silloin se oli jo pitkälti menettänyt merkityksensä saamelaisen ja suomalaisen asutuksen ja elinkeinojen yhtenäistyessä. Vuodesta 1809 sekä (Suomen) Lappi että (Suomen) Lanta kuuluivat samaan hallintoon; osaksi Venäjään kuuluvaa Suomen suuriruhtinaskuntaa.
Raja ei ole yhtenevä nykyisen Lapin läänin, saamelaisalueen tai poronhoitoalueen etelärajojen kanssa; sen sijaan Lapin historiallisen maakunnan rajan voi joiltain osin sanoa perustuvan vanhaan lapinrajaan.
Cha cha cha

Kritiikki

Nuortenlehti Help käsitteli albumia toukokuun 1978 numerossaan:
»Tältä levyltä ei juurikaan löydy Irwinin oikeaan osuvaa kritiikkiä – sitähän Irwin on parhaimmillaan. Tämän levyn biisit ovat rempseätä ”Silirimpsis”-tyyliä, jossa ei haittaa vaikka oltaisiin köyhiä ja vähän kipeitäkin. Poikkeuksen tästä rillumarei-kokoelmasta tekee itsetilityksellinen (?) ”Ainoa ystävä” (joka paljastuu Johnny Walkeriksi), levyn parhaita raitoja. Muita mainittavia ovat itseoikeutetusti ”Cha Cha Cha” ja ”Silirimpsis”. Teksteissä vähän häiritsee se, että niitä ei ole jaksettu tehdä tarpeeksi. Useissa lauluissa lauletaan pari säkeistöä samoilla sanoilla. No olkoon, tämä elämänmyöteinen Irwin-filosofia on tarttuvaa.»
(Help 5/78)
Irwin Goodman – Kehdosta hautaan -kirjan kirjoittaja Juha Rantala on sitä mieltä, että Goodmanin levyjen taso oli vuoden 1976 Häiriköstä Cha cha chahan tultaessa laskenut jyrkästi.
Lynn Patrick

Joseph Lynn Patrick (3. helmikuuta 1912, Brittiläinen Kolumbia – 26. tammikuuta 1980) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka pelasi keskushyökkääjänä New York Rangersissa National Hockey Leaguessa. Patrick pelasi 10 NHL-kautta vuosien 1934 ja 1946 välillä. Runkosarjassa Patrick teki 455 ottelussa 145 maalia ja antoi 190 syöttöä (=335 tehopistettä) sekä 44 playoff-ottelussa hän teki tehopisteet 10+6.
Hän kuului Patrickin maineikkaaseen kiekkoperheeseen.
Usmana

Usmana (myös Usmanala, ven. Подужемье, Podužemje, vienankarj. Ušmana) on entinen kunta ja kylä Vienassa Kemijoen varressa Kemin piirissä Karjalan tasavallassa Venäjällä. Usmanan kunta kuului aiemmin Voijärven kuntaan. Usmanan kunta lakkautettiin 1920-luvulla ja liitettiin Kemin piiriin. 
Usmanan kylä sijaitsi Vienan Kemijoessa olevan Usmankosken alapuolella noin 17 kilometriä joen suulta. Usmanan kunnan lakkauttamisen jälkeen  kylä oli kyläneuvoston keskuskylä. Usmanan kylässä oli ennen sotia noin 100 taloa ja noin 550 asukasta. Usmana oli Vienan itäisin täysin karjalainen kylä. Kylä kuitenkin hukkui Usmankoskeen rakennetun padon myötä. Nykyisin Usmanan kunnan alue kuuluu pääasiassa Vääräkosken asutushallintoalueeseen.
Moreeni (kirjankustantamo)

Kustannusosakeyhtiö Moreeni (vuoteen 2010 saakka Multikustannus Oy) on suomalainen kirjankustantamo, joka keskittyy yleiseen tietokirjallisuuteen, eri alojen ammattikirjallisuuteen ja syksystä 2010 alkaen myös kaunokirjallisuuteen. Yhtiö julkaisee vuosittain noin 45 uutta nimikettä. Keskeisiä aihealueita yleisellä puolella ovat rakentaminen, arkkitehtuuri, luonto ja ympäristö, koti, ruoka ja sisustaminen, harrastukset sekä kulttuurihistoria; ammattikirjojen puolella taas rakentaminen, markkinointi ja johtaminen. Kaunokirjallisuuden kustantamisen Moreeni aloitti syksyllä 2010 kahdella englantilaisella dekkarisarjalla. Kustantamon tunnetuimpia kirjailijanimiä ovat Panu Kaila, Esa Kero, Risto Vuolle-Apiala sekä englantilaiset David Hewson ja Barbara Nadel.
Kustantamo toimii Vantaalla, ja sen toimitusjohtaja on Mikko Vartiainen.
Otava osti alkuvuodesta 2015 kustantamon osake-enemmistön. Kustannustoiminta jatkuu kuitenkin samalla nimellä.
Haapajärven ja Reisjärven kansallispuku

Haapajärven ja Reisjärven kansallispuku on maantieteellisesti pohjoispohjalainen kansallispuku, koska sen käyttöalueita ovat Haapajärvi ja Reisjärvi. Kulttuurillisesti puku on kuitenkin keskipohjalainen, koska Haapajärvi ja Reisjärvi kuuluivat kansanpukujen aikaan silloiseen Kalajoen pitäjään. Puvun esikuva-aineisto on laajasti pohjalainen; puku perustuu muun ohella perukirja-aineistoon ja C.P. Elfströmin Oulussa maalaamaan akvarelliin vuodelta 1808. Haapajärven ja Reisjärven naisen kansallispuvusta on kaksi eri versiota: tarkistamaton ja kokonaan uusi mallipuku. Haapajärven ja Reisjärven miehen kansallispukua ei ole.

Haapajärven ja Reisjärven kansallispuku

Puvun tilasivat Haapajärvi-Seura ja Reisjärven kotiseutuyhdistys. Vuonna 1968 julkaistun puvun suunnittelivat Annikki Vormala ja Hilkka Vilppula, pukuun kuuluvat punasävyinen hame, punaruskea liivi, siniharmaa valkoraitainen esiliina, koppamyssy, paljinsolki, avainkoukku ja kaulukseton kimononuttu.

Haapajärven ja Reisjärven mallipuku

Yllä mainitu Haapajärven ja Reisjärven kansallispuku on koottu kokonaan uudelleen vuonna 1997 Keski-Pohjanmaan nuorisoseura ry:n pyynnöstä. Puvun ohjeita ja tarvikkeita myy Haapajärven käsityökeskus. Keski-Pohjanmaan nuorisoseura vuokraa pukua. Puku on seuraavanlainen:
Päähine on aikuisilla naisilla tykkimyssy. Koppa on päällystetty kermanvärisellä kirjotulla silkillä. Pitsi on frimodiglai-tyyppinen nyplätty pitsi. Tytön päähine on punainen silkkinauha.
Paita on pellavaa tai puolipellavaa, yksinkertainen kansanomainen T-paita
Hame on myötälaskostettu ja sen voi tehdä kolmesta erilaisesta kankaasta: samoista kankaista kuin röijyissä tai mustasta kamlotista.
Esiliinoja on neljä erilaista: valkoinen, vihreä raski, mustakuvioinen painettu ja kuviolliseksi kudottu musta silkki.
Röijy suljetaan neuloilla, se on kimonohihainen ja flammukuvioista kapearaitaista parkkumia. Värivaihtoehdot ovat musta- tai punavoittoinen.
Asusteisiin kuuluu silkkihuivi.  Sukat ovat punaiset tai vihreät; joko käsinkudotut villaiset vikkelisukat tai teollisesti valmistetut sileäneuleiset villa- tai puuvillasukat. Jalkineet ovat mustat avokkaat tai nauhakengät.
Pertti Mäkipää

Pertti Mäkipää (4. elokuuta 1941 – 19. elokuuta 2019) oli suomalainen jalkapalloilija.
Keskustukena pelannut Mäkipää edusti Suomen maajoukkuetta 56 A-maaottelussa, joissa hän teki yhteensä kaksi maalia. Hän toimi pitkään maajoukkueen kapteenina.
Kotimaassaan Mäkipää edusti vuonna 1960 Lielahden Kipinää ja vuonna 1961 Tampereen Pallo-Veikkoja. Vuonna 1962 hän pelasi ensimmäisen SM-sarjakautensa edustaen Lahden Reipasta. Vuosina 1963, 1965 ja 1972–1973 hän pelasi SM-sarjassa Tampereen Palloilijoiden sekä vuonna 1967 Upon Pallon riveissä. Kaikkiaan hän pelasi 121 SM-sarjaottelua ja teki niissä yhdeksän maalia. Hän saavutti SM-hopeaa vuonna 1962. Mäkipää pelasi viimeiset vuotensa Tampereen Ilveksessä ja siirtyi lopulta valmentamaan joukkuetta. Ilves voitti ensimmäisen Suomen Cupin mestaruutensa Mäkipään johdolla vuonna 1979.
Suomen Palloliitto valitsi Mäkipään vuoden jalkapalloilijaksi Suomessa vuonna 1966 ja suomalaisen jalkapallon kunniagalleriaan vuonna 2015.
Mäkipää kuoli pitkäaikaiseen sairauteen 78–vuotiaana.
Tavda

Pääuoma

Tavdan lähteinä ovat joet Lozva ja Sosva, jotka virtaavat alas Uralvuorten pohjoiosien itäisiä rinteitä. Tavda virtaa leveässä laaksossa Länsi-Siperian alangolla ensin koilliseen, sitten kohti kaakkoa ja alajuoksullaan itään . Joet Lozva ja Sosva voitaisiin tulkita pääuoman sivujoiksi tai pääuoman yläjuoksuiksi, jolloin joen pituus lähes kaksinkertaistuisi. Tässä esityksessä on kuitenkin noudatettu venäläistä esitystpaa, missä sillä on kaksi erikseen käsiteltävää latvahaaraa. Joki virtaa siksi vain 719 kilometriä kunnes se yhtyy Bachelinossa (ven. Бачелино) Toboljokeen 116 kilometriä  ennen Irtyšjoen yhtymäkohtaa. Yhtymäkohdassa maaston korkeus on 38 metriä merenpinnan yläpuolella . Irtyšjoki on Pohjoiseen jäämereen laskevan Objoen suuri sivujoki. Tavda on liikennöintikelpoinen. Sen yläjuoksulla sijaitsee nelman kutualue.
Joen pääuoma virtaa vaihtelevien maisemien läpi. Latvahaarat laskevat puutonta vuoristomaisemaan alas taigan alueelle, josta osa taigaa on joen yläjuoksulla raivattu peltomaaksi. Joki sivuaa keski- ja alajuoksulla Länsi-Siperian soistuneita alanko- ja metsävaltaisia alueita. Kun joki lähestuu Toboljoen yhtymäkohtaa, alkaa se voimakkaasti mutkittelemaan ja sen esihistoriallisia uoman osia eli makkarajärviä löytyy joen tulvalaaksosta paikoin useitakin rinnakkain. Joen alajuoksun varrella sijaitsee Tavdan kaupunki sekä Taboryn ja Nižnjaja Tavdan piirikeskukset. Pelymjoen yhtymäkohdassa sijaitsee Pelymin kylä, joka on historiansa aikaisemmassa vaiheessa ollut kaupunki.

Vuodenajat ja virtaamat

Joki sijaitsee mannermaisen ilmaston alueella, mutta siellä sataa eteläiseen Uralvuoristoon nähden enemmän. Aluetta luonehtii kylmät lumiset talvet ja lämpöiset sateiset kesät. Atlanttinen kostea ilmasto saavuttaa toisinaan Kesi-Uralin ja sateita saadaan tuulen ylitettyä matalan Ural-jakson. Myös Pohjoiselta jäämereltä saapuu kesäisin sateita, mutta kaakosta tulevat korkeapaineet lukitsevat alueelle kuivia hellejaksoja kesäisin ja kuivia pakkasjaksoja talvisin. Joki jäätyy marraskuun alussa ja sen jäät lähtevät huhtikuun lopussa. Joen virtaus vaihtelee voimakkaasti vuodenaikojen mukaan ja keväisin saadaan aina tulvia, kun alueen lumet sulaavat. Joen vedenpinnan korkeus voi vuodenaikojen mukaan vaihdella kuusi metriä. Joella on keskijuoksulla 237 kilometrin päässä joen suusta virtaamien mittauspaikka, missä joen keskivirtaamaksi (MQ) on mitattu keskimäärin 462 kuutiometriä sekunnissa (m³/s), keskiylivirtaamaksi (MHQ) 3 250 m³/s ja keskialivirtaamaksi ( MNQ) 11,4 m³/s.
Joshua Rifkin

Joshua Rifkin (s. 22. huhtikuuta 1944 New Yorkissa) on yhdysvaltalainen kapellimestari, kosketinsoittaja ja musikologi. Hänet tunnetaan Bach-asiantuntijana, jonka johdolla on tehty monia Bach-levytyksiä.
Rifkin opiskeli 1960-luvun aikana useissa oppilaitoksissa, kuten Juilliard Schoolissa. MFA-tutkinnon hän suoritti lopulta Princetonin yliopistossa vuonna 1969. 1960-luvun alkupuolella Rifkin työskenteli myös Karlheinz Stockhausenin kanssa.
Valmistuttuaan Rifkin opetti monissa yhdysvaltalaisissa yliopistoissa, kuten Brandeisissa, Harvardissa ja Yalessa. Tällä hetkellä hän opettaa Bostonin yliopistossa.
1970-luvun alussa Rifkin levytti Scott Joplinin musiikkia, ja hänen katsotaan olleen vähintäänkin osittain vastuussa ragtime-musiikkia kohtaan tuolloin heränneestä uudesta kiinnostuksesta. Jo aiemmin hän oli herättänyt huomiota julkaisemalla levytyksen, jossa The Beatlesin musiikkia oli sovitettu ja esitetty 1700-luvun musiikin tyyliin (Baroque Beatles Book).
Rifkin tunnetaan musiikkimaailmassa runsaasti huomiota herättäneen näkemyksen edustajana, jonka mukaan Bach käytti teoksissaan vain yhtä laulajaa äänialaa kohden. Eli varsinaisen kuoron sijasta kantaattien ja muiden teosten kuoro-osuuksissa olisi usein vain neljä laulajaa, jotka kukin laulaisivat omaa säveltä. Rifkinin mukaan on historiallisten lähteiden pohjalta varmaa, että Bach reaalisesti käytti usein vain yksittäisiä laulajia äänialaa kohden. Hän ei kuitenkaan väitä, että tämä olisi ollut varmuudella Bachin ihanne teosten esittämisen kannalta. Rifkinin mukaan emme voi lähteiden perusteella varmuudella tietää, kuinka monta laulajaa Bach olisi halunnut käyttää.
Rifkin on johtanut oman argumenttinsa periaatetta noudattavia, alkuperäissoittimin tehtyjä levytyksiä esimerkiksi Bachin h-mollimessusta sekä kantaateista. Levytyksillä on ollut kriitikoiden parissa hyvä vastaanotto, vaikka monet kuulijat ovat myös kritisoineet niitä rajusti.
Kreikan seitsemän viisasta

Kreikan seitsemäksi viisaaksi (muinaiskreikaksi οἱ ἑπτά σοφοί, hoi hepta sofoi) kutsutaan antiikin Kreikan arkaaisen kauden seitsemää merkittävintä miestä, jotka vaikuttivat noin vuosina 620–550 eaa. Nämä viisaat olivat arvostettuja filosofeja, puhujia, valtiomiehiä ja lainsäätäjiä, tai vain yleisesti oikeamielisyydestään tunnettuja miehiä yhteisössään.
Vaikka viisaita sanotaan yleensä olevan seitsemän, heistä esiintyy useita erilaisia luetteloita; kaikissa niissä esiintyvät ainakin nimet Thales, Bias, Pittakos ja Solon. Nämä seitsemän miestä tunnettiin käytännöllisestä viisaudestaan, sekä ytimekkäistä ja helposti muistettavista sanonnoistaan. Heidän ajattelunsa voisi kiteyttää sanoihin "vaatimattomuus ja nöyryys ovat viisauden perusta". Muita heille tyypillisiä ajatuksia ovat "hallitse vihasi", "suuntaa katseesi elämän loppupuolelle" ja kreikkalaisille luonteenomainen "suurin osa ihmisistä on pahoja". Kerrotaan, että nämä viisaat kokoontuivat kerran Delfoissa sanellakseen viisautensa Apollon-jumalalle.

Legendoja

Protagoraassa Sokrates kertoo seitsemän viisaan kokoontuneen kerran Delfoihin sanellakseen viisautensa Apollonille. Seurauksena Apollonin temppeliin kirjoitettiin tunnetut lauseet: gnōthi seauton (”tunne itsesi”) ja mēden agan (”ei mitään liikaa” eli ”kohtuus kaikessa”). Plutarkhos kirjoitti viisaiden tapaamisesta paljon myöhemmin sepitteellisen pidot-lajityyppiin lukeutuvan teoksen Seitsemän viisaan pidot.
Diogenes Laertios kertoo viisaista seuraavan tarinan. Sen mukaan joukko kalastajia oli löytänyt merestä kolmijalan (tripodin). Kerrottiin, että se oli kuulunut Menelaokselle, ja Paris ja Helena olivat vieneet sen mukanaan; lopulta se oli pudonnut mereen Kos-saaren lähellä. Kolmijalan omistuksesta tuli kiista. Koska siihen ei saatu ratkaisua, osapuolet kysyivät asiaa Delfoin oraakkelilta. Oraakkeli käski antamaan kolmijalan kaikkein viisaimmalle miehelle. Tämän seurauksena se annettiin Thaleelle. Hän kieltäytyi kunniasta, ja antoi sen puolestaan Biaalle. Bias kieltäytyi puolestaan, ja niin kolmijalka kiersi läpi kaikki viisaat. Lopulta eräs heistä (versiosta riippuen Thales tai Solon) omisti sen Apollonille, jonka katsottiin olevan kaikkein viisain. Diogenes esittää samassa yhteydessä useita samantyyppisiä legendoja, joissa esiintyvät hieman eri henkilöt.