google/wiki40b huggingface dataset:
Panathinaïkó-stadion

Historia

Alkuperäistä antiikin aikaista stadionia käytettiin Panathenaia-juhlaan kuuluneissa kisoissa. Kisoja on järjestetty viimeistään vuodesta 566/565 eaa. lähtien. Stadion oli alun perin puurakenteinen ja rakennettu luonnonlaaksoon Ardettos- ja Agra-kukkuloiden väliin Ilissos-joen etelärannalle.
Vuonna 329 eaa. stadion rakennettiin uudestaan Lykurgos Ateenalaisen johdolla. Tuolloin se käsitti suoran yhden stadionin mittaisen juoksuradan. Vuonna 140 stadion rakennettiin kokonaan Pentelikon-vuoren marmorista Herodes Atticuksen kustantamana. Samalla siihen rakennettiin kaareva pää ja juoksuradan pituus kaksinkertaistui.
Roomalaisella ajalla stadionia käytettiin myös gladiaattorinäytäntöihin. Antiikin ajan päätyttyä stadion jäi käytöstä, sillä kisat nähtiin kristillisellä keskiajalla osana pakanallista kulttuuria ja uskontoa. Stadionin marmorit käytettiin uudelleen muihin rakennuksiin tai poltettiin kalkiksi.
Stadionin osia löydettiin arkeologisissa kaivauksissa vuonna 1836. Se päätettiin rakentaa uudestaan antiikin aikaiselle paikalle ja mahdollisimman samannäköiseksi. Nykyisessä rakennuksessa ei kuitenkaan ole jäljellä käytännössä mitään alkuperäisiä osia. Stadionia käytettiin jo niin kutsutuissa Zappaan olympialaisissa vuosina 1870 ja 1875. Lopullinen ennallistus perustui Ernst Zillerin paikalla tekemiin tutkimuksiin. Varsinaisena arkkitehtina toimi Anastásios Metaxás. Stadion oli vuoden 1896 kesäolympialaisten pääpaikka, vaikka se olikin tuolloin vielä keskeneräinen. Lopullisesti se valmistui vuoden 1906 välikisojen käyttöön.
Stadion kunnostettiin uudelleen vuosina 2003–2004. Vuoden 2004 kesäolympialaisissa stadion toimi jousiammuntakenttänä sekä maratonjuoksun maalina.

Rakennus ja käyttö

Nykyinen stadion on rakennettu alkuperäisen tavoin kokonaan Pentelikon-vuoren marmorista. Stadion noudattaa antiikin aikaisten stadioneiden hevosenkenkämuotoa, koska se rakennettiin ennen kuin nykyaikaisten stadioneiden mitat standardoitiin. Koko rakennuksen pituus on noin 255 metriä ja leveys noin 128 metriä. Nykyisen juoksuradan pituus on noin 420 metriä.
Stadionilla on paikkoja 60 000 hengelle. Stadionilla järjestetään nykyisin monenlaisia tilaisuuksia. Se on myös vuosittain lokakuussa juostavan Ateenan maratonin maali. Rakennus on yksi Ateenan suosituimpia turistinähtävyyksiä.
Finljandskaja gazeta

Finljandskaja gazeta (ven. Финля́ндская газе́та) oli Helsingissä vuosina 1900–1917 ilmestynyt venäjänkielinen sanomalehti. Se oli autonomian ajan ainoa pitkäikäinen Suomessa ilmestynyt venäläinen sanomalehti.
Kenraalikuvernööri Bobrikov perusti Finljandskaja gazetan Venäjän hallituksen äänenkannattajaksi Suomen suuriruhtinaskunnassa. Sen tavoitteena oli edistää Suomen hallinnollista liittämistä Venäjään sekä suomalaisten ja venäläisten kansallista lähentymistä. Lehti rahoitettiin valtion ja kenraalikuvernöörin avustuksilla sekä virallisilla ilmoituksilla, jotka suomen- ja ruotsinkielisen virallisen lehden lisäksi oli pakko julkaista myös venäjänkielisessä lehdessä.
Alkuvaiheessa Finljandskaja gazeta oli innokas propagandalehti, mutta vuoden 1905 suurlakon jälkeen sen tilaajamäärä ja merkitys romahti. Vähitellen siitä tuli ”elävä ruumis”, joka levisi vain osalle Suomessa asuvista venäläisistä. Lehden ilmestyminen lakkasi helmikuun vallankumouksen jälkeen.
Finljandskaja gazetan julkaisijana toimi kenraalikuvernöörin kanslia. Se ilmestyi aluksi kolmesti, vuodesta 1901 lähtien neljästi, vuonna 1913 viidesti ja vuodesta 1914 kuudesti viikossa. Lehden levikki oli suurimmillaan 1 180 kappaletta vuonna 1904. Lisäksi sitä jaettiin vapaakappaleina virkamiehille. Vuoteen 1904 saakka sen rinnalla ilmestyi myös suomenkielinen viikkolehti Suomen Sanomat. Päätoimittajana työskenteli vuoteen 1908 saakka venäläisen konservatiivilehti Svetin entinen toimittaja I. A. Baženov. Sen jälkeiset päätoimittajat olivat lyhytaikaisia, viimeisenä P. A. Šveikovski (1915–1917).
Abuse to Suffer

Vastaanotto

Albumi sai ristiriitaisen vastaanoton. Kaaoszinen Daniel Neffling kuvailia albumia tylsäksi ja sanoi sen sisältävän liian samanlaisia kappaleita, toisaalta yhtyeen tarjoavan turvallista musiikkia yhtyeen faneille. Myös Soundin arviossa tietynlainen muodottomuus otetaan tapetille, vaikka albumia kehutaankin vankaksi.
Trevor Eve

Trevor Eve (s. 1. heinäkuuta 1951 Sutton Coldfield, Birmingham, Yhdistynyt kuningaskunta) on englantilainen näyttelijä, joka tuli tunnetuksi vuonna 1979 pääroolistaan rikossarjassa Shoestring. Hänet tunnetaan myös poliisipäällikkö Peter Boydin roolista BBC:n rikossarjassa Murhan jäljet (2000–2011).
Eve voitti parhaan miesnäyttelijän Olivier-palkinnon vuonna 1981 ja parhaan miessivuosan Olivier-palkinnon vuonna 1997. Hän on näytellyt muun muassa Kuninkaallisessa kansallisteatterissa. Eve 2010 Eve näytteli elokuvassa Aivan liian hotti, jossa näytteli myös hänen tyttärensä Alice Eve. Myös elokuvassa Trevor Even hahmo on tyttärensä näyttelemän hahmon isä. Hän näytteli yhtä päärooleista Minkä taakseen jättää -rikossarjan ensimmäisellä tuotantokaudella.
Korkeimman olennon palvonta

Korkein olento (ransk. L’Être suprême) oli Maximilien Robespierren käsittämä jumalhahmo, jolla korvattiin Jacques Hébertin käsittämä Järjen palvonta. Korkeimman Olennon kultista tuli Ranskan virallinen valtionuskonto kansalliskokouksen päätöksellä 7. toukokuuta 1794. 
Palvontamenot olivat vahvasti kristillis- tai juutalaisvaikutteiset. Kolminaisuuden tunnus, muun muassa kolmikulmainen ”Kaikkinäkevä silmä” esiintyi erilaisina muunnelmina. Itse jumalhahmo oli kuitenkin kaukainen, epämääräinen ja välinpitämätön. Käsite ”Korkein Olento” oli peräisin valistusajan uskonnonfilosofiasta. Sillä haluttiin korvata termi ”Jumala”, jota pidettiin liian juutalais-kristillisenä ja vääriä mielikuvia luovana. Korkeimpaan Olentoon liitettiin runsaasti rationalistisia piirteitä.
Korkeimman Olento ymmärrettiin deistisesti. Se miellettiin siis maailman luojaksi, joka maailman luotuaan ei enää puuttunut sen tapahtumiin. Korkeimman Olennon katsottiin luoneen maailmaa hallitsevat ja sääntelevät luonnonlait, jotka takasivat maailman pysyvyyden. Puuttumalla luonnonlakeihin Korkein Olento olisi toiminut ikään kuin omaa persoonaansa vastaan. Korkeimman olennon palvontaan liittyi myös ajatus ihmissielun kuolemattomuudesta ja jokaisen ihmisen arvosta.
Korkeinta Olentoa ei milloinkaan määritelty uskonnonfilosofisesti tämän tarkemmin, eikä Korkeimman Olennon palvontaan liittynyt myöskään dogmatiikan kehittämistä.
Korkeimman Olennon kultti alkoi pikkutarkasti suunnitellulla juhlalla 8. kesäkuuta 1794. Maximilien Robespierre puhui kansalle Tuileries’n palatsin edustalla, minkä jälkeen hän sytytti rovion, jolla ateismia kuvannut patsas poltettiin. Patsaan sisältä paljastui toinen hahmo, Järki. Samana päivänä vietettiin suuri uskonnollinen kansanjuhla Mars-kentällä. Kansa saapui kentälle kulkueena Robespierren johdolla, ja musiikkiesitysten jälkeen kentälle istutettiin vapaudenpuu ja paljastettiin Korkeinta Olentoa ylistänyt patsas. Kansa myös vannoi uskollisuutta Korkeimmalle Olennolle. Menoihin kuului, että huomattavimmat osanottajat kantoivat vallankumouksen trikolorivärejä mukailevia sinisistä ruiskukista, valkeista viljantähkistä ja punaisista ruusuista tehtyjä kukkavihkoja osana seremoniaa. Pääsyliputkin kultin tilaisuuksiin olivat kolmion muotoisia, ja niitä on säilynyt runsaasti.
Toisin kuin Järjen palvonta, johon kuului runsaasti eroottisia seremonioita, tämä uusi kultti oli hyvin siveellinen; itse asiassa moraalisesti se oli paikoitellen jopa tiukempi kuin jotkut kristinuskon lahkot.
Robespierren kuoltua kansalliskokous lopetti Korkeimman Olennon palvonnan syksyllä 1794. Napoleon käytti sen rippeitä hyväkseen palauttaessaan vallankumouksen vainoaman katolisuuden Ranskaan.
Ihaksenjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 110 hehtaaria eli 1,1 neliökilometriä. Se on 1,7 kilometriä pitkä ja 1,3 kilometriä leveä. Järvi on pyöreähkön muotoinen, mutta siinä on runsaasti pieniä lahtia. Niitä ovat Ruokolahti, Riihilahti, Laajalahti, Kolhonlahti ja Kivelänlahti. Suurin lahti Toikanlahti sijaitsee koillisrannassa ja se kääntyy Karjuniemen taakse. Järven lähiympäristö on alavaa maata, jossa moreenimäkien väliset alavat alueet ovat soistuneet tasaisiksi.
Järvessä on Suomen ympäristökeskuksen mukaan kaksi saarta, mutta kartoissa niitä näkyy kolme. Saarien yhteispinta-ala on hieman yli 0,2 hehtaaria, mikä on noin 0,18 % järven kokonaispinta-alasta. Keskellä järvenselkää sijaitsee Sittasaari ja pohjoisrannan tuntumassa on Verkkosaari. Kolmas saari sijaitsee Toikanlahdella Piikkiniemen päässä. Saari on rannassa kiinni ja sinne on rakennettu silta. Järvenselällä on vielä matalikolla sijaitseva Uunikivi.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 2,9 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0029 kuutiokilometriä. Järven keskisyvyys on 2,7 metriä ja suurin syvyys on 6,8 metriä. Syvin kohta sijaitsee keskellä järvenselkää Sittasaaren pohjoispuolella.
Järven rantaviivan pituus on 7,7 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on yli 200 metriä. Järven rannat ovat metsämaata paitsi kolmen maatilan lähellä, missä pellot ulottuvat rantaan asti. Järven lähiympäristössä on sijainnut kuusi maatilaa, joista puolet on lopettanut toimintansa. Järven asutus on lähinnä vanhaa haja-asutusta, jonka lisäksi on rannoille rakennettu alle 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdystieltä 14759 ja siitä haarautuvilta kyläteiltä. Luumäen ja Lappeenrannan välinen kuntaraja ohittaa järven 250 metriä pohjoiseen.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Urpalanjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 09) Ihaksenlanjoen valuma-alueella (09.007). Järven vedenpinnan korkeus on 59,9 metriä mpy.
Järvi saa pääosan vedestään omalta lähialueeltaan, sillä se on vesistöalueensa latvajärviä. Järveen on johdettu suo- ja metsäojia ympäröiviltä soilta. Ihaksenjärven lähialueella ei ole yhtään järveä tai lampea, joka laskisi siihen. Järven lasku-uoman on suoraksi kaivettu suo-oja Mustaksenlampeen (9 ha), josta laskee Mustaksenoja Ala-Hirvakseen (78 ha). Vesireitti jatkaa Saarensuunpurona alaspäin ja uoman nimi muuttuu Kirpun jälkeen Ihaksenjoeksi, joka yhtyy alempana Urpalanjokeen ennen Suurijärveä.

Luontoarvoja

Vedenlaatu on hyvä. Vesi lievästi humusleimaista, se on hapanta ja sen puskurikyky happamoitumista vastaan on huono. Järvi on ravintoarvoilla mitattuna karu eli oligotrofinen. Järvessä elää ahven, särki, hauki, lahna, made, kiiski, sorva ja ruutana. Sinne on myös istutettu kuhaa ja planktonsiikaa.
Järvellä ei ole suojeltuja kohteita. Sen pohjoispuolella sijaitsee ojittamaton Mustaksensuo (FI0413003, 82 hehtaaria), jossa on laaja avosuon Natura 2000 -ohjelmaan mukaan otettu alue. Sen eteläpää ulottuu järven lähelle ja sieltä laskee järveen oja.
Eeva Niinivaara

Eeva Niinivaara, o. s. Pedriks (20. joulukuuta 1901 Siimust, Viro – 29. lokakuuta 2000 Helsinki) oli virolaissyntyinen Helsingin yliopiston viron kielen ja kirjallisuuden lehtori.
Eeva Niinivaaran vanhemmat olivat maanviljelijä Karl Eduard Pedriks (1873–1951) ja Anna Päll (1869–1945). 
Niinivaara kävi Tartossa tyttökoulun, opiskeli sitten Tarton yliopistossa taidehistoriaa, viron kieltä ja filosofiaa, ja toimi vuodesta 1928 Võrun seminaarissa viron ja suomen kielen opettajana. Vuonna 1930 hän meni naimisiin suomalaisen kielentutkijan Martti Niinivaaran (1905–1935) kanssa ja muutti asumaan Helsinkiin. 
Suomessa Niinivaara opiskeli ensin kansakoulunopettajaksi ja vuonna 1947 hän suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon Helsingin yliopistossa. Niinivaara toimi Helsingin yliopiston viron kielen lehtorina 1945–1971 ja hän opetti viron kieltä myös Jyväskylän kesäyliopistossa ja Kalliolan vapaaopistossa.
Niinivaara julkaisi viron- ja suomenkielisten runojen kokoelman nimeltä Unarsõnad, kirjoitti esseitä sekä muistelmateoksen Yhä paistaa sama aurinko.
Pälkäneläisyys

Pälkäneläisyys oli Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen piirissä 1960- ja 1970-lukujen vaihteessa esiintynyt sävyltään vasemmistoradikaalinen liike, jonka synnyn taustalla oli silloinen opiskelijaradikalismi. 
Pälkäneläisyys sai nimensä Pirkanmaalla Pälkäneellä, Suomen Kasvatusopillisen yhdistyksen omistamassa Mallasmäen kurssikeskuksessa syksyllä 1969 pidetyssä kokouksessa annetun julkilausuman mukaan, jossa määriteltiin liikkeen ohjelma. Liikkeen alkuunpaneva tapahtuma oli Karjaalla vuonna 1967 pidetty vasemmistonuorten yhteinen vappujuhla, joka oli järjestetty vastoin SDP:n puoluetoimiston nimenomaista kieltoa.  Sen syntyyn ratkaisevimmin vaikuttanut tekijä oli kehitysmaiden ongelmien ja Vietnamin sodan nostattama kansainvälisen solidaarisuuden vaatimus sekä pyrkimys vasemmiston laajempaan yhteistyöhön. Nämä vaatimukset kirjattiin Pälkäneellä pidetyssä kokouksessa annettuun julkilausumaan. Lausumassa arvosteltiin hallituksia, joissa SDP oli ollut mukana, "liian porvarillisen" politiikan toteuttamisesta. 
Pälkäneläisyyden keskeisiä hahmoja olivat SDP:n vasemmistoon lukeutuneet opiskelijapoliitikot Reijo Käkelä, Erik Schüller ja Hannu Vesa.  Kansanedustajista liikkeen taakse asettuivat Osmo Kaipainen, Tellervo M. Koivisto ja Erkki Tuomioja, jotka olivat olleet mukana Pälkäneellä pidetyssä kokouksessa ja allekirjoittaneet siellä annetun julkilausuman. 
Seuraavana kesänä, vuonna 1970, "pälkäneläiset" pitivät Karjaalla uuden kokouksen, jossa hyväksyttiin jyrkempi julkilausuma kuin edellisenä kesänä. Siinä tuomittiin − jälkikäteen − edellisenä vuonna kaatunut Nordek-hanke ja Suomen ja Euroopan talousyhteisön EEC:n kaavailtu vapaakauppasopimus sekä hyväksyttiin Tšekkoslovakian miehitys. 
Tässä vaiheessa SDP:n johto − puheenjohtaja Rafael Paasio ja puoluesihteeri Kalevi Sorsa − tuomitsivat julkisesti pälkäneläisyyden. Paasio ja Sorsa syyttivät liikettä siitä, että se antoi SDP:n nimissä julkilausumia, jotka olivat jyrkässä ristiriidassa puolueen virallisen linjan kanssa. Myös pälkäneläisyyden taakse asettuneet kansanedustajat sanoutuivat puoluejohdon jyrkän kannanoton seurauksena irti liikkeestä. Näin pälkäneläisyys menetti vahvimman tukensa. 
Pälkäneläisyys hajosi lopulta sisäisiin kiistoihinsa ja sen toiminta hiipui vuoden 1971 aikana. Pääosa liikettä kannattaneista opiskelijoista palasi SDP:hen, kun taas pälkäneläisten vasemman laidan edustajat ajautuivat ulos puolueesta ja liittyivät SKP:n taistolaissiipeen.
Mario Bertini

Mario Bertini (s. 7. tammikuuta 1944) on entinen italialainen jalkapalloilija. Hän edusti Italiaa vuoden 1970 jalkapallon maailmanmestaruuskisoissa. Hän oli pelipaikaltaan puolustaja/keskikenttäpelaaja.
Punalaukka

Sipuli, varret ja lehdet

Punalaukan sipuli on melko pieni, noin 15 millimetriä pituudeltaan ja halkaisijaltaan noin 10 millimetriä. Punalaukka tekee yleensä kolme 25–45 senttimetriä pitkää, vihreää kapeaa lehteä. Sen 25–45 senttimetriä pitkä, ohut kukkavarsi kasvaa sipulista.

Kukinto

Punalaukka kukkii heinä-elokuussa. Sen kukinto näyttää siltä kun se olisi tullut ulkoavaruudesta. Kukkien väri vaihtelee yksilöstä toiseen: sinipunaisesta, vaaleanpunaiseen ja valkoiseen. Kukkineet kukat kuivavat ja jäävät roikkumaan kukinnosta.

Kasvupaikat ja levinneisyys

Luontaisesti punalaukkaa kasvaa Euroopassa Välimeren pohjoisosissa muun muassa Espanjassa, Italiassa, Kreikassa ja Pohjois-Turkissa. Se on kuitenkin levinnyt suureen osaan Eurooppaa jossa sitä tavataan Tanskassa, Ruotsissa ja Baltiassa sekä Britteinsaarilla. Keski-Euroopasta Välimeren pohjoisosiin sekä Ukrainasta ja Länsi-Aasiaan. Se kasvaa ruohikoissa ja avoimissa metsissä joissa on hyvin vettä läpäisevä maaperä joka kuivaa nopeasti.

Käyttö

Kaikkia punalaukan osia käytetän mausteeksi joko kypsennettynä tai raakana. Se tuoksuu valkosipulille mutta on aika miedon makuinen. Se saattaa olla kotieläimille haitallinen syötynä. Erityisesti koirat voivat olla herkkiä sille.
M/S Maersk Voyager

Käyttöhistoria

Kölinlasku tapahtui 22. toukokuuta 2000, ja 3. elokuuta alus laskettiin vesille. 3. marraskuuta se luovutettiin Und Ro/Ro Isletmeleri AS:n omistukseen, joka rekisteröi sen Turkin lipun alle nimellä UND Karadeniz. Kotisatamaksi tuli Istanbul. Tämän jälkeen alus aloitti liikennöinnin Istanbulin ja Italian Triesten välillä. Vielä vuonna 2000 alus siirtyi Und Denizcilik A.S:n omistukseen. Vuodesta 2004 vuoteen 2005 saakka alus oli U.N. Deniz Tasimaciligi A.S:n omistuksessa, jonka jälkeen alus siirtyi alankomaalaisen Norfolklinen omistukseen, joka rekisteröi aluksen Maersk Voyager -nimisenä Alankomaiden lipun alle. Vuonna 2006 alus aikarahdattiin BMMS:n Augustan ja Ravennan väliseen liikenteeseen. Myöhemmin samana vuonna alus aikarahdattiin belgialaisen Cobelfretin liikenteeseen. 2. lokakuuta 2006 Norfolkline aloitti liikennöinnin Maersk Voyagerilla reitillä Vlaardingen–Killingholme.
Naisten Pukutehdas

Historia

Aino Rosendahl perusti toukokuussa 1919 ompelimon, joka valmisti naisten takkeja, turkkeja ja kävelypukuja. Ompelimo muutti Lahden Hämeenkadulle vuonna 1926, ja vuonna 1938 tehtaan nimeksi muuttui Naisten Pukutehdas Oy. Tällöin työntekijöitä oli jo yli 200. Eri aikoina ompelimo on valmistanut erityyppisiä vaatteita. Sodan aikana tuettiin Puolustusvoimia, ja sodan jälkeen 1950-luvulla valmistettiin muun muassa naisten ja lasten vaatteita. Hollolassa yritys aloitti 1965, ja kokonaan sinne siirryttiin 1973.
Tuusulanjärven lintuvesi

Tuusulanjärven lintuvesi on Tuusulan ja Järvenpään alueella sijaitseva Tuusulanjärveen rajoittuva luonnonsuojelualue, joka kuuluu Natura 2000 -ohjelmaan ja valtioneuvoston vahvistamaan valtakunnalliseen lintuvesiensuojeluohjelmaan.
Alueen pohjoisosassa Järvenpään keskustan tuntumassa pesii suuri naurulokkikolonia sekä mm. silkkiuikkuja, Järvenpään nimikkolintuja. Pohjoispään aluetta on ruopattu talvella 2006 ja sinne on rakenteilla pitkospuut ja lintutorni. Aluetta on helppo tarkkailla Järvenpään Rantapuistosta.
Jugorock

Jugorock tarkoittaa entisen Jugoslavian sosialistisen liittotasavallan (Jugoslavian SLT, (serbokroaatiksi SFR Jugoslavija) alueella kukoistanutta pop- ja rock-musiikkikulttuuria, jonka perintö vaikuttaa edelleen entisten osatasavaltojen Serbian, Kroatian, Montenegron, Slovenian, Bosnia-Hertsegovinan ja Makedonian sekä itsehallinnollisilla Kosovon ja Vojvodinan alueilla. Jugorock oli osa toisen Jugoslavian eli Jugoslavian SLT:n maailmanlaajuisesti laajaa musiikkikulttuuria, jonka nousu alkoi 1950- ja 1960-luvuilla. Petar Janjatovićin toimittama YU Rock enciklopedija laskee jugorockin alkuvuodeksi vuoden 1960. Ljubodrag Dimićin väitöskirja lähtee jo vuoden 1956 lähtökohdista. Jugoslavia oli ensimmäinen Eurovisionin laulukilpailuun liittynyt sosialistinen maa vuonna 1961. Jugoslavian hallinto suhtautui myönteisesti musiikkikulttuurin kehittämiseen ja tukemiseen. Musiikki toimi keskeisenä yleisjugoslavialaisen identiteetin ja yhtenäiskulttuurin luojana, minkä takia se on myös nykyään oleellinen osa jugonostalgiaa. 1960-luvulta alkaen alettiin järjestää useita musiikkifestivaaleja eri puolilla maata, kuten Opatijassa, Splitissä, Belgradissa, Skopjessa, Sarajevossa ja Štipissä.
Jugorock käsitteenä kattaa ainoastaan Jugoslavian SLT:n ajan eli vuosiin 1991-1992 asti. Jugoslavian liittotasavallan eli ns. tynkä-Jugoslavian aikaa ei yleensä tähän lasketa. Jugorockin synonyymina käytetään myös nimitystä YU Rock. Vuonna 1984 Bob Geldofin järjestämän Live Aid-tapahtuman Jugoslavian-osuuden nimikin oli YU Rock Missija. Tätä Belgradin Punaisen Tähden stadionilla järjestettyä suurkonserttia pidetään yhtenä jugorockin merkkitapahtumana.
Jugorockin julkaisuyhtiöt olivat Jugoton (Zagreb), PGP-RTB (Belgrad), Suzy (Zagreb), ZKP RTLJ (Ljubljana), Diskoton (Sarajevo) ja Jugodisk (Belgrad). Tärkeimmät keskuspaikat olivat Belgrad, Zagreb, Sarajevo, mutta myös Ljubljana ja Skopje. Erityisesti Sarajevo on tunnettu omasta koulukunnastaan, jonka keskusyhtyeitä ja -hahmoja olivat Bijelo Dugme, Indexi ja Dino Merlin. Jugorock musiikki oli pääasiassa serbokroaatinkielistä, jekaavin (Zagreb, Sarajevo) tai ekaavin (Belgrad) standardilla laulettuna. Serbokroaatin ylivalta suosi akselia Belgrad-Zagreb-Sarajevo, mutta serbokroaatinkielisellä musiikilla oli suosionsa myös muissa eteläslaavilaisilla tasavalloissa eli Sloveniassa ja Makedoniassa sekä myös albaanienemmistöisessä Kosovossa sekä serbienemmistöisessä mutta monietnisessä Vojvodinassa.
Panzerkampfwagen II

Suunnittelu

Uudempien mallien viipyessä Panzer II:sta tilattiin suunnitelmat vuonna 1934. Kilpailuun osallistuivat Krupp, MAN, Henschel ja Daimler-Benz. Vaunu perustui Panzerkampfwagen I:n piirustuksiin, mutta oli suurempi ja siinä oli 20 mm ilmatorjuntatykki. Valmistus alkoi 1935, mutta ensimmäinen vaunu toimitettiin vasta 18 kuukauden kuluttua.
Panzer II mallit A, B ja C oli panssaroitu 14 mm teräslevyllä edestä, sivuilta ja takaa. Päällä ja alla oli 10 mm panssari. Tämä ei riittänyt pysäyttämään kuin konekiväärin ammuksen. D-mallissa panssarointia lisättiin 30 mm:iin. Malli F:ssa oli 35 mm panssarointi edessä ja 20 mm sivulla.
Aseistuksena kaikissa malleissa oli 20 mm KwK30 L/55 -tykki. Se perustui 20 mm FlaK 30 -ilmatorjuntatykkiin ja pystyi 280 laukauksen tulinopeuteen minuutissa. Lisänä oli kaksi 7,92 mm konekivääriä. Miehistöä oli kolme.
Kaikissa malleissa oli 140 hv kuusisylinterinen bensiinikäyttöinen Maybach HL 62 TRM -moottori ja ZF-vaihteisto. Ensimmäisten mallien huippunopeus oli 40 km/h, D- ja E-mallit varustettiin Christie-tyyppisellä jousituksella ja paremmalla vaihteistolla, joka nosti nopeuden 55 km/h:iin tiellä, mutta maastossa nopeus oli hitaampi, joten F-malli palasi takaisin aikaisempaa lehtijousitukseen. Toimintamatka oli 200 kilometriä.

Käyttö

Pz.Kpfw. II:ta käytettiin laajasti Puolassa ja Ranskassa, mutta se vanheni nopeasti. Vuoteen 1943 mennessä vaunu oli enimmäkseen poistettu etulinjan käytöstä. Myöhemmin vaunua käytettiin menestyksekkäästi tiedusteluvaununa (Ausf. L ”Luchs”). Valmistus päättyi 1943, mutta vaunun rungolle rakennettiin muita ajoneuvoja, tärkeimpänä panssarihaupitsi Wespe.
FS Beautemps-Beaupré (1872)

Palvelus

Beautemps-Beaupré poistettiin alusluettelosta 11. joulukuuta 1896, jonka jälkeen se oli hiiliproomuna Korsikalla.