google/wiki40b huggingface dataset:
Härkämäki

Härkämäki on lähiö  Turun Pahaniemen kaupunginosassa Raision rajalla. Alue sijaitsee Suikkilan, Jyrkkälän ja Vienolan lähiöiden naapurissa Suikkilantien varressa, Naantalintien ja Rauman valtatien välissä. Myös HK-areena sijaitsee Härkämäen lähellä. 
Kaikki Härkämäen talot on suunnitellut Olli Vahteran arkkitehtitoimisto. Härkämäessä on ruokakauppa, pubi, pizzeria, kampaamo ja päiväkoti. Alueella on jalkapallokenttä, tenniskenttä, koirapuisto ja kuntorata, ja sieltä on yhteys Turun pohjoisosien ulkoilureitistöön. Härkämäen sivuitse virtaa Raisionjoki. 
Asunto-osakeyhtiö Pyytin talon päädyssä on Johan Verkerkin valotaideteos Härän merkki (2011).
Härkämäen, Kauppatorin ja Varissuon välillä liikennöi bussilinja 12. Härkämäkeä palvelee lisäksi Vienolan, Kauppatorin ja Ilpoisten välinen linja 61, joka ohittaa Härkämäen Suikkilantietä pitkin. Suikkiläntietä kulkevat lisäksi kehälinjat 80 ja 99.
Figma

Järjestö

Figma ry perustettiin 12. huhtikuuta 1999. Ensimmäisenä puheenjohtajana toimi ja käytännön toiminnasta vastasi Nordisk Filmin PlayStation-yksikön johtaja Vesa Artman. Riku Olkkonen valittiin yhdistyksen ensimmäiseksi toiminnanjohtajaksi maaliskuussa 2007. Nykyinen hallituksen puheenjohtaja on Riku Olkkonen ja toiminnanjohtaja Thomas Westerberg.
Figma edustaa Suomessa pohjoismaista videopelien julkaisijoiden ja jakelijoiden etujärjestö ANGI:a jonka jäsenyritykset olivat vuonna 2014 Activision Blizzard, AMO, Bergsala, Electronic Arts, Game Outlet, Koch Media, Microsoft, Nordic License, Namco Bandai Partners, Nordisk Film, PAN Vision, Ubisoft, Walt Disney Company ja Warner Brothers.
Figma on Euroopan peliyhdistys ISFE:n ja Mediakasvatuskeskus Metka ry:n jäsen. Järjestö tekee yhteistyötä Valtion elokuvatarkastamon kanssa muun muassa ikärajojen valvonnassa ja sillä on edustaja neuvottelukunnassa, joka suunnittelee Elokuvatarkastamon toimintaa.

Finnish Game Awards

Finnish Game Awards on Suomen pelialan järjestämä vuosittainen tapahtuma jota Figma järjesti vuosina 2008–2013. Tapahtuma alkoi Pelit-lehden Kyöpelit-gaalasta jossa Figma vuodesta 2003 jakoi kulta- ja platinapelipalkintonsa sekä julkisti tilastotietoa pelialan kehittymisestä Suomessa Vuonna 2008 tapahtuman järjestäminen siirtyi Pelit-lehdeltä Figmalle joka alkoi järjestää sitä Figma-gaala nimellä. Tapahtumassa jaettiin Aapeli-palkinnot vuoden parhaille peleille ja valittiin vuoden paras pelimies sekä vuoden paras pelikauppa. Figma-gaalassa jaettiin myös kulta- ja platinapelipalkinnot yli 10 000 ja yli 20 000 kappaletta myyneille peleille. Vuoden 2009 tapahtuma oli Figman 10-vuotisjuhlat ja siellä alettiin myöntämään Peliluola-kunniamainintaa erityisistä ansioista pelialan kehittämisessä. Vuonna 2010 tapahtuman nimi muuttui edelleen muotoon Finnish Game Awards ja 2014 tapahtuman järjestäminen siirtyi Suomen pelinkehittäjät ry:lle.
Tulliselvitys

Tulliselvitys on tapahtuma, jossa maan tullille tai muulle tullausasioita hoitavalle viranomaiselle esitetään tullattava tavara ja osoitetaan mukana kuljetettavan, lähetettävän tai tilatun tavaran arvo ja määrä. Tulliselvityksen tarkoituksena on todeta, onko tavara tullivapaa tai pitääkö siitä maksaa tullia eli tulliveroa. 
Matkustajaliikenteessä tulliselvityksen alkuna voidaan pitää esimerkiksi vihreän (ei tullattavaa) tai punaisen (tullattavaa) kaistan valitsemista valtion tai muun tullialueen rajanylityspaikoissa. 
Rahtiliikenteessä tulliselvityksen tekemiseen voivat osallistua esimerkiksi tavaran lähettäjä ja vastaanottaja, huolitsija sekä kuljetukseen liittyvät henkilöt (kuten rekkakuskit).

Tulli-ilmoitus

Tulliselvityksen keskeinen osa on usein rajalla vaadittavan kirjallisen tai sähköisesti lähetettävän tulli-ilmoituksen (ven.  таможенная декларация, tamožennaja deklaratsija, engl.  customs declaration) täyttäminen.  Joihinkin maihin kuten esimerkiksi Australiaan tultaessa matkustajien on täytettävä yhdistelmälomake, jossa tulli-ilmoitus sisältyy maahantulokorttiin. 
Tulli-ilmoitukseen merkitään yleensä myös väliaikaisesti maahantuotavat ajoneuvot ja arvokkaammat tarvikkeet (kuten kannettava tietokone, järjestelmäkamera varusteineen; urheiluvarusteet); yhteisarvo voi ylittää tullivapaan tuonnin rajan). Väliaikaisesti maahantuotu ajoneuvo ja tarvikkeet tulee viedä mukanaan maasta poistuttaessa. Tulli-ilmoitus joudutaan tekemään esimerkiksi matkustettaessa autolla EU:sta Venäjälle tai muuhun Venäjän kanssa tulliunionissa olevaan maahan (Valko-Venäjä, Kazakstan). 
Tullivapaasti kuljetettavan tai tullattavan tavaran määrä vaihtelee valtiosta tai tulliunionista toiseen.  Toistuvasti ammatinsa takia tullirajan ylittäville (esim. lentokoneen, linja- tai kuorma-auton, junan tai laivan henkilökunnalle) tullirajat voivat olla erilaiset (usein alemmat) kuin satunnaiselle matkustajalle.

Tulli-ilmoitus rahtiliikenteessä

Rahtiliikenteessä Euroopan unioniin saapuvan tavaran tulli-ilmoitus voi liittyä tavaran maahantuontiin, passitukseen (siirrettäessä tavaraa toisaalle), varastoon siirtämiseen tai johonkin muuhun tulliselvityksen muotoon.  Tulli-ilmoituksella on vaikutusta esimerkiksi tuotteen jatkokäytölle. Esimerkiksi maahantuotua elintarviketta ei saa markkinoida luomuna, ellei tätä ole sellaisena ilmoitettu tullille.
S/S Elias Lönnrot

S/S Elias Lönnrot oli suomalainen siipiratashöyrylaiva joka oli liikenteessä vuosina 1865–1923 ensin Pyhäjärvellä ja sen jälkeen Näsijärvellä ja viimeksi Keurusselällä. Laivan pituus oli 100 jalkaa, leveys 27,5 jalkaa, ja sen voimanlähteenä oli 80 hevosvoiman höyrykone. Laivan suunnitteli saksalainen insinööri Hermann Kauffman. Laiva rakennettiin Tampereen Pellava- ja Rauta-Teollisuus Oy:n telakalla Tampereella, ja se laskettiin vesille 6. kesäkuuta 1865. Laivan rakennuttaja ruukinpatruuna Adolf Törngren nimesi sen entisen kotiopettajansa Elias Lönnrotin mukaan.
Elias Lönnrot liikennöi aluksi Pyhäjärvellä Tampereen ja Lempäälän välillä yhdessä vuonna 1866 valmistuneen siipirataslaiva Vanajan kanssa, joka liikennöi taas Lempäälän ja Hämeenlinnan välillä. Ennen Lempäälän kanavan valmistumista Kuokkalankoski esti suoran laivaliikenteen Tampereelta Hämeenlinnaan. Koskesta pääsi 1860-luvulla nousemaan laiva vain kaksi kertaa, heinäkuussa 1863 potkurihöyrylaiva Ilmarinen ja vuonna 1866 siipirataslaiva S/S Vanaja. Ennen kanavan valmistumista matkustajat siirtyivät jalan maakannaksen yli Havaslahdesta Pyhäjärven puolelle Kirkkojärven rantaan. Lempäälän kanavan valmistuttua 1874 siipirataslaiva Vanaja saattoi liikennöidä koko matkalla, mutta Elias Lönnrot oli rataskoneistoineen liian leveä sopiakseen kanavan sulkuun.
Hämeenlinnan ja Tampereen välinen matkuistajalaivaliikenne päättyi 1876, kun Hämeenlinna-Tampere rautatie valmistui. Elias Lönnrot siirrettiin samana vuonna Näsijärvelle, jossa se sitten liikennöi vuoteen 1890 saakka Tampereelta Kuruun ja Teiskoon. Laiva hinasi myös tukkeja ja kuljetti huvimatkalaisia. Vuonna 1890 tehtailija G. A. Serlachius osti laivan, ja tämän jälkeen laiva liikennöi Keurusselällä Mäntän ja Keuruun välillä pääasiassa hinaamassa tukkilauttoja Serlachiuksen Mäntän-tehtaille. Vuonna 1897 valmistunut Haapamäki-Jyväskylä-rata lopetti säännöllisen päivittäisen laivaliikenteen Mäntän ja Keuruun välillä. Lopullisesti Elias Lönnrotin liikennöinti päättyi, kun Kolhon ja Keuruun välille valmistui maantie 1923. Liikenteestä poisotettu laiva romutettiin Mäntässä 1926.
Vuonna 1986 valmistunut M/S Elias Lönnrot on dieselkäyttöinen replika alkuperäisestä siipiratasalus Elias Lönnrotista. Se tekee kesäisin risteilyjä Keurusselällä.
Maikkulan kartano

Maikkulan kartano on vanha kartano Oulujoen etelärannalla Maikkulan kaupunginosassa Oulussa. Vuosina 1999–2002 tehtyjen kunnostustöiden jälkeen kartano on toiminut ravintola- ja kokoustilana.
Tilalla on ollut asutusta jo 1600-luvun lopulla. Nykyisistä rakennuksista vanhimmat on rakennettu 1700-luvulla tilaa vuosina 1741–1752 asuttaneen Johan Maikkulan (Maicula) mahdollisesti rakennuttamana. Tuolta ajalta peräisin ovat aittarakennus, talli ja väentupa. Nykyisen muotonsa kartanoalue sai 1800-luvulla. Päärakennuksen rakennutti kruununvouti Johan Gustaf Liljeqvist ja se valmistui 1831. Liljeqvistin kuoltua hänen leskensä Fredrika (o.s. Callmeijer) myi tilan, mutta pidätti oikeuden asua tilalla. Uusi omistaja nimismies Nordberg rakennutti Fredrikalle pienen talon jokitörmälle vuonna 1860. Talo tunnetaan nykyään Frederikan talona.
Kartanolla on aikojen kuluessa ollut lukuisia omistajia. 1900-luvun alkupuolella se oli Maikkulan höyryviinapolttimon (Maikkulan Bränvinstillverkning AB) omistuksessa. Kartanon ravintolatoiminta alkoi kesällä 1959 ja loppui vappuna 1980. Vuosituhannen vaihteen kunnostustöiden jälkeen tilausravintolatoiminta alkoi uudelleen.
Kunnostustöiden suunnittelusta vastasivat arkkitehdit Jukka Laurila ja Antti Pihkala. Kartanon omistajille Leena ja Mikko Keisulle myönnettiin Oulun läänin rakennussuojelupalkinto, Viisikanta-palkinto, Maikkulan kartanon perinteitä kunnioittavasta perusparannuksesta vuonna 2003. Myöhemmin pihapiirin välittömään läheisyyteen on rakennettu arkkitehti Laurilan suunnittelemia uudisrakennuksia.
Kvatakhevi

Kvatakhevi (georg. ქვათახევი) on keskiaikainen georgialaisortodoksinen luostari Kaspin piirikunnassa Šida Kartlin hallintoalueella Georgiassa, 55 kilometriä maan pääkaupungista Tbilisistä länteen.
Kvatakhevin luostarikompleksi sijaitsee lähellä Kavtiskhevin kylää Trialeti-vuorijonon pohjoisrinteillä virtaavan joen uurtaman rotkon päässä. Jyrkät vuorenrinteet suojaavat sitä kolmelta sivulta. Se on rakennettu 1100–1200-luvuilla ja muistuttaa Pitaretin ja Betanian luostareita arkkitehtuuriltaan ja koristelultaan. Se noudattaa ajan georgialaisten kupolikirkkojen kaanonia. Kirkon pohjapiirros on lähes neliö, jossa kupoli lepää kahden vapaasti seisovan pilarin ja kahden alttarin sivuseinien kielekkeisiin yhdistetyn pilarin varassa. Kirkon sisätilan mudostavat ristin haarat ja kupoli sen keskikohdan yläpuolella.
Rakennuksessa on kaksi eteishuonetta, yksi eteläpuolella ja toinen länsipuolella. Julkisivut on peitetty hienosti leikatuilla vaaleilla kivineliöillä. Erityisesti kirkon ikkunoiden ympäristöt ja kupolin sivut on koristeltu geometrisin kuvioin, ja itäjulkisivua koristaa suuri risti.
Historiallisesti Kvatakhevi toimi myös kirjallisena keskuksena, jossa kopioitiin käsikirjoituksia. Siellä oli myös aarre, johon kuului useita keskiaikaisia georgialaisia koruja. Suuren osan niistä hankki Moskovan Valtion historiallinen museo, jossa ne ovat nykyisin näytteillä.
Luostari vaurioitui pahoin Timur Lenkin hyökkäyksissä Georgiaan 1300-luvulla, mutta se korjattiin myöhemmin, erityisesti prinssi Ivane Tarkhan-Mouravin suojeluksessa vuonna 1854. Luostariin lisättiin kellotorni vuonna 1872.
Kishunkoira

Ulkonäkö

Kishu on keskikokoinen pystykorva, joka muistuttaa muista shika inuista eniten shikokua. Se on voimakas, lihaksikas, tiivisrakenteinen, jalomuotoinen, hyväluustoinen ja tasapainoinen. Kirsu on yleensä musta, mutta myös lihanvärinen sallitaan valkoisilla koirilla. Purenta on leikkaava, kuten pystykorvilla yleensä. Tummanruskeat silmät ovat kolmiomaiset ja melko pienet. Pystyt korvat ovat eteenpäin suuntautuneet ja pienet. Se on lyhytselkäinen, syvärintainen ja leveälanteinen. Vatsaviiva on ylösvetäytynyt. Häntä voi olla joko sirpinmuotoinen tai selän päälle kiertynyt. Alun perin esiintyi useita värejä, kuten monivärinen seesamin, brindlen tai punaisen värisin merkein, mutta myöhemmin vain yksivärisyys sallittiin ja nykyisin esiintyy lähinnä vain valkoisia koiria.

Luonne

Kishu on tyyni, rauhallinen, omanarvontuntoinen, uskollinen ja valpas. Japanin karuilla vuoristoseuduilla vaadittu sitkeys näkyy yhä sen luonteessa. Se on yhden miehen koira, ja omistajalleen uskollinen. Kishut ovat hyvin itsepäisiä, dominoivia, omapäisiä ja valppaita, joten ne tarvitsevat johdonmukaisen koulutuksen. Vieraisiin ne suhtautuvat varautuen. Rotu on hyvin rohkea ja ketterä, mutta myös siisti ja hiljainen. Se sopii kuitenkin myös vahtikoiraksi. Kishuilla on tapa pitää silmällä mitä ympärillä tapahtuu, joten ne saattavatkin kavuta mahdollisimman korkealle paikalle tarkkailemaan ympäristöään.

Alkuperä

Kishut polveutuvat vanhoista, keskikokoisista koirista, joita oli entisaikoina Japanissa. Rotu muotoutui Kishun vuoristoalueella Wakayaman ja Mien  maakunnissa. Kishu on erittäin vanha rotu ja monien lähteiden mukaan jopa vanhempia kuin Akita tai Shiba. Alkuaikoina näiden koirien karvapeitteessä oli selvät värimerkit esim. punainen, seesami ja juovikas (brindle). Kuitenkin vuodesta 1934  lähtien tälle rodulle hyväksyttiin vain yksivärinen karvapeite. Värimerkilliset karvapeitteet katosivat rodusta vuoteen 1945 mennessä, eikä niitä enää ilmennyt. Kishuja käytetään metsästykseen, nykyisin pääasiassa villisian, mutta aikoinaan myös peuran. Rotu sai nimensä alueen mukaan, jossa se oli 
kehittynyt. Se nimettiin ”kansallisaarteeksi” vuonna 1934.

Kishu Suomessa

Vaikka hokkaido ja kainkoira tuotiin Suomeen keskikokoisista japanilaisista pystykorvista ensimmäisinä, kishu on nykyisin niistä yleisin: Suomessa on tällä hetkellä rekisteröity 17 koiraa. Ensimmäinen yksilö tuotiin tänne vuonna 2010 Alankomaista of Mogeki -kennelistä. Samasta kennelistä on sittemmin tuotu kolme koiraa lisää, minkä lisäksi Japanista on tuotu yksi Ise Yamatosou -kennelistä ja Tšekistä kaksi Gentle Heart -kennelistä. Ensimmäinen pentue syntyi vuoden 2012 lopulla Hokuoukensha No -kenneliin. Vuoden 2013 lopussa tuotiin Japanista yksi uros lisää rikastuttamaan suomen Kishukantaa.
Syyskuun 17 päivä 2014 syntyi VuorenVarman kenneliin 7 kishua joista 3 narttua ja 4 urosta.
Johannes Ruths

Johannes Ruths (1879–1935) oli ruotsalainen insinööri. Hän keksi höyryakkumulaattorin. Ruths toimi myös Suomessa lyhyen aikaa. Hän oli 1914–1916 Kouvolassa Kymi Oy:n varatoimitusjohtaja ja tekninen johtaja.
Conrad Planting

Conrad Wilhelm Planting (17. lokakuuta 1800 Kuusamo – 1876) oli suomalainen valtion virkamies. Kuusamon Poussun kylässä syntynyt Planting toimi aluksi isänsä Fredrik Plantingin (1756–1825) tavoin Kuusamon kihlakunnan nimismiehenä. Myöhemmin hänet nimitettiin Lapin kruununvoudiksi asemapaikkanaan Kittilä. Planting oli innokas kullanetsijä ja häntä on epärehellisen toimintansa vuoksi kutsuttu myös Lapin kultahistorian ensimmäiseksi konnaksi.
Planting oli tutustunut kullanhuuhdontaan 1800-luvun puolivälissä, kun Kuusamossa tehtiin hänen johdollaan suuria tuloksettomiksi jääneitä kultatutkimuksia. Myöhemmin kruununvoutina ollessaan Planting etsi kultaa eri puolilta Inaria ja Utsjokea. Vuonna 1865 hän vihdoin löysi sitä Saariselältä Luttojoen latvoilta olessaan palaamassa Utsjoelle suuntautuneelta virkamatkalta. Vuonna 1870 alkaneen Ivalojoen kultaryntäyksen yhteydessä Planting toimi valtion perustaman Ivalojoen Kultalan johtajana. Hän oli vuotta aikaisemmin ottanut vastaan Jakob Ervastin ja Nils Lepistön tekemän ilmoituksen kultalöydöstä ja määrännyt heidät Ouluun maaherra Georg von Alfthanin luokse. Tämän jälkeen Planting teki itse valtauksen Ervastin ja Lepistön kaivuupaikalle. Hänen vilpillinen toimintansa johti siihen, että maaherra Alfthan keskeytti Plantingin kaivaukset ja vei asian oikeuden ratkaistavaksi. Valtaus otettiin lopulta valtion haltuun ja vuokrattiin uudelleen.
Åke Lindmanin vuonna 1999 ohjaamassa elokuvassa Lapin kullan kimallus Conrad Plantingia esittää Lasse Pöysti.
Pentaphragmataceae

Tuntomerkit

Pentaphragma-lajit ova melko meheviä ruohoja, joiden varren tyvi on juurehtiva, ja joiden lehtiasento on kaksirivinen. Lehtilapa on epäsymmetrinen, tavallisesti sahalaitainen. Kukinto on viuhko (tavallisesti yksihaarainen kiemura), ja siinä on perättömät kukat, jotka ovat säteittäissymmetrisiä. Kukkapohjus on maljamainen hypanthium. Verholehdet ovat suhteellisen kookkaita ja huomiota herättäviä; kolme niistä on kahta muuta pienempiä. Terälehdet ovat enemmän tai vähemmän syväliuskaisia ja tavallisesti yhteenkasvaneita; niissä on reunasiivet. Heteet kiinnittyvät teriöön, ja ponnet avautuvat poispäin kukan keskustasta. Sikiäin on kehänalainen. Sikiäimen ja pohjusmaljan välissä on niitä yhdistäviä väliseiniä, joissa on mettä erittäviä koloja. Sikiäin muodostuu kahdesta tai kolmesta yhteen kasvaneesta emilehdestä. Vartalo on lyhyt ja luotti pallomainen. Hedelmä on marjamainen ja kehälehtien jäänteet ovat siinä jäljellä. Siemenet ovat vähäpätöisiä, ja niissä on tärkkelyspitoinen endospermi ja keskikokoinen tai lyhyt alkio. Kromosomiluku on n = 54-56.
Respublika

Respublika (valkoven. Рэспубліка) on valkovenäläinen päivittäin ilmestyvä sanomalehti. Sitä julkaisee ministerineuvosto. Se on toinen maan kahdesta suuresta sanomalehdestä venäjänkielisen Sovetskaja Belorussijan ohella.
Se oli yksi seitsemästä valkovenäläisestä julkishallinnollisesta sanomalehdestä, missä Valko-Venäjän presidentinvaalien ehdokkaat 2006 saivat esittää viidellä konekirjoitussivulla ylittämättä välilyönnit mukaan lukien 10 000 kirjoituslyöntiä tietokoneella vaaliohjelmansa, mikäli tuovat sen lehden toimitukselle 26. helmikuuta 2006 mennessä.
Bristol Aeroplane Company

Synty ja ensimmäinen maailmansota

Bristol-tehdas syntyi vuonna 1910 nimellä "British and Colonial Aeroplane Company". Tehdas perustettiin Filtoniin, jossa perustajalla Sir George Whitellä oli toiminnassa juna- ja linja-autotehdas. Bristolin ensimmäinen lentokone oli kopio ranskalaisen Voisinin Zodiac Boxkite-lentokoneesta, joka kehittyi hitaasti lentokelpoiseksi. Yhtiö perusti lentokoulun, johon tehtaan toiminta perustui.
Ensimmäinen maailmansota nosti tehtaan tuotannon - sen lopussa yhtiössä toimi 3 000 työntekijää. Tehtaan päässuunnittelijaksi tuli romanialainen Henri Coandă ja sittemmin Frank Barnwell.

1920- ja 1940-luvut

Sodan jälkeen tehtaan päätuote oli Bristol Bulldog -hävittäjä. Bristol Blenheimin kehittäminen 1930-luvun puolivälissä oli valmistelua toiseen maailmansotaan englantilaisen sanomalehtimiljonäärin sponsoroidessa koneen kehittämistä.

Toinen maailmansota

Toinen maailmansota nosti yhtiön tuotannon uuteen huippuun. Tuotteisiin kuuluivat mm. Bristol Beaufort ja Bristol Beaufighter. Beaufort saavutti laajalti mainetta Maltalla sijaitsevista tukikohdista, tehden torpedopommituksia Akselivaltojen laivastoja vastaan.

Tukitoimien kohde toisen maailmansodan jälkeen

Sodan jälkeen tehdas opetteli helikoptereiden valmistuksen. Helikopteriosasto siirtyi vuonna 1960 Westlandin omistukseen. Sodan jälkeen yhtiö pyrki myös aitoon siviilituotantoon valmistamalla 1930-luvun BMW:n kopiota Bristol Cars -divisioonassaan. 
Valtion tukitoimet (Brabazonin komitea) johtivat yhtiön kuljetuslentokoneiden ja matkustajalentokoneiden valmistukseen. Bristol Brabazon -matkustajalentokone tehtiin aikanaan maailman suurimmaksi, mutta se epäonnistui kaupallisesti. Bristol Britannia -potkuriturbiinikone pärjäsi syntyvässä Länsi-Euroopan syöttöliikennemarkkinassa kohtuullisen hyvin. Bristol Freighter oli suhteellisen suosittu kuljetuskone. 
Yhtiö kokeili taitojaan myös ohjuksissa, tuloksena oli Bristol Bloodhound -ilmatorjuntaohjus. Ohjusosasto on nykyisin osa EADSin MBDA-divisioonaa.
1950-luvun lopussa myös Bristol tutki ylisoonisen matkustajalentokoneen toteuttamista. Bristol 188-koelentokone valmistui aikana, jolloin Bristol oli jo osa BAC:ia.

Fuusioitumisten sarja

Vuonna 1955 yhtiö muodosti kolme tytäryhtiötä: Bristol Aircraft, Bristol Cars ja Bristol Aero Engines. 
Bristol Aero Engines fuusíoitui Armstrong Siddeleyn kanssa muodostaen Bristol Siddeley -moottoritehtaan.
Bristol Siddeley sulautui Rolls-Royce -yhtiöön vuonna 1966.
Bristol Aircraft sulautui vuonna 1959 English Electricin, Vickers-Armstrongsin ja Hunting Aircraftin lentokonevalmistuksen kanssa British Aircraft Corporationiin. Vuonna 1960 Bristolin helikopterivalmistus siirtyi Westland Aircraftin omistukseen.
John Hawkwood

John Hawkwood (1320, Essex–1394, Firenze) oli englantilainen palkkasoturi Italiassa. Italialaiset, Macchiavelli mukaan lukien, käyttivät hänestä nimeä "Giovanni Acuto" (Innokas tai intomielinen). "Acuto" on sanan "Hawkwood" italiankielinen ääntämys.
Hawkwood palveli aluksi paavia ja sittemmin erinäisiä Italian kaupunkivaltioita. Hawkwoodista liikkuvien tarinoiden mukaan hän oli aluksi räätäli, josta sittemmin tuli sotilas.
Sotilasuransa aluksi Hawkwood palveli Englannin armeijassa satavuotisessa sodassa ja Edvard III:n alaisuudessa. Perimätietojen mukaan ”Mustana Prinssinä” tunnettu Woodstockin Edward, Walesin prinssi, nimitti hänet ritariksi. Toiset väittävät Hawkwoodin yksinkertaisesti ottaneen itselleen aatelisarvon joukkojensa suostumuksella. Hänen palveluksensa Englannin hyväksi päättyi vuoden 1360 rauhaan.
Palkkasoturin uransa Hawkwood aloitti Ranskassa. Vuoteen 1363 mennessä hän oli noussut "Valkoisen komppanian" päälliköksi, ja hän osallistui Milanoa vastaan käytyyn sotaan. Sittemmin Hawkwood jäi Italiaan.
Erinäisten Italiassa käytyjen sotien päätteeksi Hawkwood oli noussut Firenzen armeijan ylipäälliköksi vuonna 1390 Milanoa vastaan käydyssä sodassa.
Hawkwoodin armeija vallotti Lombardian ja päätyi kymmenen mailin päähän Milanosta ennen vetäytymistään. Myöhemmin hänen komennossaan olevat joukot puolustivat Firenzeä ja löivät Milanon joukot Jacopo dal Vermessä. Tämän jälkeen Milano pyysi rauhaa. Aikalaisten käsityksen mukaan Hawkwood oli Firenzen pelastaja.
Hawkwoodille tarjottiin Firenzen puolesta eläke, ja hän vietti viimeiset vuotensa Firenzen lähistöllä olevassa villassa. Hän kuoli Firenzessä vuonna 1394, ja hänelle järjestettiin valtiolliset hautajaiset Firenzen tuomiokirkossa. Hawkwoodin kuoleman jälkeen Englannin kuningas Rikhard II pyysi Hawkwoodin jäännöksiä palautettavaksi Englantiin. Hawkwoodin poika palasi samalla Englantiin ja muutti Essexin kreivikuntaan.
Hawkwoodin kunniaksi Firenzeen oli tarkoitus pystyttää pronssipatsas. Hanke arvioitiin kuitenkin liian kalliiksi ja perspektiiviä intohimoisesti kehitellyt Paolo Uccello kutsuttiin maalaamaan Hawkwoodia esittävä maalaus, jossa Hawkwood on kuvattu pronssipatsaan tavoin.
Myliobatis peruvianus

Levinneisyys ja elinympäristö

M. peruvianus -lajin levinneisyysalue käsittää hajanaisia alueita pitkin Tyynenmeren rannikkoa Perun pohjoisosasta aina Chilen rannikon eteläosiin saakka. M. peruvianus elää enemmän avomerellä kuin aivan rannikon tuntumassa. Sitä esiintyy 1–100 metrin syvyydellä. Lajia ei ole juurikaan tutkittu.

Biologia ja lisääntyminen

M. peruvianus on ovovivipaarinen eli se hautoo munat sisällänsä ja synnyttää poikaset elävinä. Poikanen saa ravintonsa alkuun ruskuaispussista, mutta myöhemmin se saa lisäravintoa suoraan emon kohtunesteistä. Naaraiden kerralla synnyttämien jälkeläisten määrää ei tiedetä, mutta sen arvellaan olevan alhainen samoin kuten Aetobatus narinari ja Aetomylaeus nichofii rauskulajeilla jotka saavat yhdestä neljään jälkeläistä.
Rauskun suurin tunnettu pituus on 47,0 cm.
Harry K. Daghlian

Harry K. Daghlian, Haroutune Krikor Daghlian Jr. (14. toukokuuta 1921 – 15. syyskuuta 1945) oli yhdysvaltalainen, mutta Neuvostoliiton Armenian etnisen taustan omaava ydinfyysikko. Hän teki testisarjoja Demon Coreksi ristityllä atomipommin plutonium-sisuksella. Hänelle tapahtui työtapaturma, jonka johdosta pommin ydin muuttui äkillisesti fissiiliin muotoon eli säteileväksi ketjureaktion johdosta. Daghlian, joka oli saanut arviolta 510 remin säteilyannoksen eli 5,1 sievertia, vietiin Los Alamosin sairaalaan. Hän menehtyi erinäisistä hoitotoimenpiteistä huolimatta, 25 vrk kuluttua ydintapaturmasta säteilysairauteen. Daghlian kärsi sairautensa lopuksi yli +39 °C kuumeesta, sekä suoliston toimintajärjestelmien pettämisestä. 
Daghlian oli suorittanut Bachelor of Science -tutkinnon Purduen yliopistossa. Harry Daghlian aloitti MIT:ssa vuonna 1938, ja vain 17-vuotiaana, mutta vaihtoi Purdueen. Hän oli työskennellyt ainakin Marshall Hollowayn sekä Otto Frischin vetämissä tieteellisissä tutkimusryhmissä sittemmin. Daghlian perehtyi muiden muassa syklotronien kehittelyyn. Harry Daghlian oli myös Trinity-ydinkokeen silminnäkijä.
Daghlianin jälkeen menehtyi tri Louis A. Slotin jokseenkin vastaavalla tavalla vuonna 1946, mutta vain 9 vrk kuluttua säteilyturmasta. Daghlianin saman niminen isä menehtyi vuonna 1943. Harry Daghlianilla oli yksi veli sekä yksi sisar.