Miinafregatti Ladoga

Miinafregatti Ladoga oli Putilovin telakalla Pietarissa rakennettu venäläinen sota-alus.

Aluksen tilaaminen ja rakentaminen

Aluksen hankintasopimus allekirjoitettiin 20. elokuuta 1862, ja aluksesta piti tulla täystakiloitu Monarch-luokan panssarikorvetti. Aluksen alkuperäinen nimi oli Minin (ven. Минин).
Sotalaivojen kehitys purje­laivoista yksinomaan konevoimaisiksi oli juuri tätä alusta aloitettaessa voimakkaassa murrosvaiheessa. Englantilainen suunnittelija insinöörikommodori Cowper Phipps Coles (ven. K. P. Koltz), joka piirsi  uudisrakenteen takiloinnin, vaati, että aluksissa oli oltava täysi takilointi.
Rakennussuunnitelma muuttui moneen kertaan matkan varrella. Töiden aloitusvaiheessa pituutta ja kantavuutta päätettiin lisätä. Myöhemmin korvetti kasvoi fregatiksi ja päätettiin että se muutetaan kasemattialuksesta tornialukseksi. Perusteena olivat Kronstadtissa maailmanympärimatkansa aikana vierailleen amerikkalaisen tornimonitori Miantonomon hyviksi todetut meri- ja taisteluominaisuudet sekä Englannissa Italian laivastolle rakennetun tornikorvetti Affondatorin yhtä hyvät vastaavat.
Konetehoa nostettiin 3 000 indikoituun hevosvoimaan ja aseistukseksi asennettiin alkuperäistä suuremmat 381 mm tykit. Panssarilevyjen vahvuutta tosin pienennettiin ennen asentamista, koska huolellinenkaan valvonta ei estänyt liikapainoa.

Alus rakennettiin lopulta vesillelaskukuntoon seuraavan suunnitelman mukaan: höyrykoneen  lisäksi kolme pyöröpuumastoa, keulapuu ja täysi fregattitakila. Aluksen höyrykattilat olivat tuliputkityyppisiä ja niille rakennettiin kaksi leveää ja suhteellisen matalaa savupiippua. Pääaseina oli kuusi 381 mm tykkiä, joista kaksi oli alkuperäisen suunnitelman mukaan keulan panssaritraverssin takana ja loput neljä kahdessa panssaroidussa tykkitornissa. Kevyiden alusten hyökkäyksiä vastaan asennettiin vahva kevyempi, etupäässä 87 ja 64 mm tykkejä sekä neljä konekivääriä käsittänyt aseistus. Alus oli vesirajan yläpuolelta kauttaaltaan panssaroitu, vain komento­sillalla oli avoimet etu- ja sivusillat.
Aluksen valmistumisvaiheessa Englannissa tapahtunut onnettomuus vaikutti merkittävästi aluksen rakentamiseen. HMS Captain oli kaatunut ja uponnut myrskyssä 7. syyskuuta 1870. Onnettomuudessa hukkui myös aluksen suunnittelija insinöörikommodori C. P. Colesin, jonka piirtämä myös Mininin takilointi oli.
Vaikka tuhoutunut HMS Captain oli varalaidaltaan alle puolet pienempi kuin Minin ja siinä oli korkeammat ja järeämmät tornit, miltei kaksi kertaa raskaammat 406 mm tykit sekä korkeammat ja painavammat mastot, samoin sen vakavuusdiagrammi oli huomattavasti huonompi, silti venäläiset päättivät varmuuden vuoksi muuttaa Mininin toisenlaiseksi. Mastottomana alus olisi jäänyt muista jälkeen, rannikkopanssarilaivaksi siinä oli aivan liian kevyt panssarointi. Lopulta pitkien neuvottelujen jälkeen päädyttiin alkuperäistäkin kevyempään varustukseen. 
Aluksesta poistettiin isot tykit, tornit ja lähes koko panssarointi. Vain vesilinjaan jäi ns. panssarivyöte. Tykeiksi asennettiin neljä 203 mm tykkiä kasematteihin ja kaksitoista 152 mm tykkiä erillisille alustoille. Kevyitä aluksia vastaan asennettiin neljä 87 mm tykkiä; hiukan myöhemmin kevyttä aseistusta lisättiin kahdella Baranovskin järjestelmän 64 mm tykillä sekä Hotchkissin valmistamilla kahdella 47 mm ja neljällä 37 mm revolveritykillä.
Alus otettiin käyttöön vuonna 1878. Sen uppoama oli 5 940 tonnia, toimintasäde 800 tonnin hiilivarastoilla 2 000 mailia, merikokeissa mitattu suurin nopeus oli 14 solmua.

Käyttöhistoria

Seuraavina vuosina Minin kulki Välimerellä, Karibian­merellä, Intian valta­merellä ja Kauko­idän vesillä. Vuonna 1887 asensivat Franko-Belgen tehtaan asentajat alukseen uudentyyppiset vesiputkikattilat vanhojen tuliputkikattiloiden tilalle.
Vuonna 1891 fregatti vieraili Brestissä, Ranskassa.
Vuonna 1892 alus teki viimeisen kaukopurjehduksensa eikä enää sen jälkeen poistunut Itä­mereltä. Alukseen vaihdettiin 4 000 hv kaksoispaisuntakone ja kevyemmät mastot entisten pyöröpuisten tilalle. Aluksesta tehtiin ensin erikoiskoululaiva ja sitten tykistökoululaiva vuonna 1900.
Tykistöä modifioitiin.Kasematit poistettiin ja niiden paikalle rakennettiin kansitasolle hiukan kyljestä ulkonevat tykkilavat, joille alkuperäiset neljä 203 mm 30-kaliiperista tykkiä asennettiin  kääntyville jalustoille; kaksi 64 mm tykkiä jäivät paikoilleen, muut vaihdettiin kuuteen 152 mm 45-kaliiperiseen ja kuuteen 75 mm 50-kaliiperiseen tykkiin, kahdeksaan 47 mm ja neljään 37 mm yksiputkiseen tykkiin ja neljään konekivääriin.
Vuonna 1904 alus riisuttiin ja telakoitiin.

Käyttö miinalaivana

Lopulta vuonna 1908 alus muutettiin miinalaivaksi. Tykeiksi asennettiin kaksi 47 mm keskilaivaan ja kaksi 75 mm keulaan, aivan keulaan asennettiin kaksi konekivääriä. Perälle asennettiin miinakiskot ja entiseen kadettimessiin rakennettiin miinavarasto 800 miinalle. Keskimasto poistettiin ja kattiloiden tilalle asennettiin uudet, joilla alus pystyi kehittämään 12,2 solmun nopeuden. Tässä yhteydessä alkuperäiset kaksi savupiippua korvattiin yhdellä huomattavasti korkeammalla. Hiilivarasto supistui 365 tonniin, ja toimintasäteenä 10 solmun nopeudella säilyi 1 520 mailia.
Alus sai myös uuden nimen, Ladoga. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa vuonna 1914 se oli Venäjän laivaston vanhin palveluksessa oleva alus. Miinalaivueen tukikohdaksi määrättiin Örön linnakesaari läntisellä Suomenlahdella.

Tuhoutuminen

Ladogan viimeinen miinanlasku, 540 kosketusmiinaa, tapahtui elokuussa 1915. Alus oli palaamassa tukikohtaansa Örössä, kun se ajoi saksalaisen sukellusvene UC 4:n laskemaan miinaan ja upposi noin 40 metrin syvyyteen. Alus onnistuttiin hinaamaan ennen uppoamistaan niin kauas merelle, ettei sen hylky haitannut tukikohdan käyttöä..

Hylyn löytäminen

Hiittisläiset ammattisukeltajat löysivät hylyn 1920-luvulla ja irrottivat kaksi 47 mm tykkiä, konekiväärit ja erinäisiä muita painavia metalliesineitä, jotka nostettiin ylös. Tykit kunnostettiin sotaväen asepajassa Kataja­nokalla. Toinen niistä tuhoutui vartiotykkivene VMV 17:n mukana jatkosodassa, toinen romutettiin Asekoulussa Kokkolassa 70-luvun puolivälissä.
Urheilusukeltajat saivat ensimmäiset kaikumerkit Ladogan hylystä syyskesällä 1975. Alkukesällä 1976 turkulainen sukelluskerho Marlin Club löysi hylyn ja naarasi kiinni mastoon. Hylkyä tutkinut sukeltaja kertoi että hylky oli iso ja näytti sotalaivalta.

Hylky tutkitaan

Aluksen nimi varmistui jo eräällä ensimmäisistä sukelluksista, kun perästä löydettiin sen pronssisin kirjaimin tehty nimikilpi. Hylystä nostettiin huomattava määrä erilaatuista tavaraa Sotamuseolle. 
Erikoisimpia olivat vanhat 78 kierroksen äänilevyt sekä täysin säilyneet umpioituihin lasipurkkeihin pakatut etikkavihannekset ja posliinikorkkisiin pulloihin pakatut virvoitusjuomat. Aluksen varsinaisista varusteista huomattavimpia ovat hyvin säilynyt sekstantti, konetelegrammi sekä yksi höyrypilleistä.
Aluksen molemmat mastot olivat vielä tuolloin pystyssä, ja etumastossa oli märssykori. Korin yläpuolella erillisessä telineessä ollut kaarivalolla toiminut valonheitin, jonka erottaa aluksen miinanlaskija-ajan kuvassa, oli jo löydettäessä niin huonossa kunnossa, että siihen ei voinut kajota. Kuvissa hyvin näkyvät etumaston kaksi raakapuuta ja perämaston puomi olivat jo irronneet, kun alus löydettiin uudelleen. 
Hylyn läheltä löytyi myös sen höyrybarkassi, jota oli ilmeisesti käytetty apuna hinattaessa miinaan ajanutta alusta pois väylältä; se osoittautui olevan liian huonossa kunnossa muuten kuin piirrettäväksi ja kuvattavaksi; lisäksi se on huomattavasti syvemmällä eli 45 metrissä. Barkassin kuuluminen Ladogaan tuli heti selväksi, koska aluksen oikeassa kyljessä on kaksi suurta venekurkea eli taavettia, joiden sijoittelu ja koko vastaavat barkassin mittoja.
Alemmat miehistökannet ovat edelleen tutkimatta, samoin konetilat.
Merivoimien sukeltajat nostivat aluksesta sen kompassikaapin, joka on museoitu, sekä kannelle kiinnitetyn varppiankkurin, jonka Sotamuseo lahjoitti Merivoimien sukeltaja­kurssille ja joka on sijoitettu Upinniemen varuskunnan Kuntotalon luokse. Lisäksi samalla aluksesta nostettiin toinen sen jäljellä olleista keulatykeistä.

Hylyn nykytila

Hylky on ainoa säilynyt lajissaan eli ns. välikausialus, joka liikkui sekä purjeilla että koneilla. Hylky asetettiin sittemmin sukelluskieltoon siihen kohdistuneen ilkivallan takia. Vuonna 2006 sukelluslupia alettiin jälleen myöntää.