Frank Marocco

Tausta ja koulutus

Frank Marocco syntyi Illinoisin Jolietissa kuusilapsisen perheen esikoiseksi, ja hänellä oli yksi sisar ja neljä veljeä. Marocco varttui Waukeganissa, Chicagon esikaupunkialueella. Vanhemmat ilmoittivat Frankin 7-vuotiaana kuusiviikkoiseen harmonikansoiton kokeiluohjelmaan. Maroccon ensimmäisenä opettajana toimi George Stefani, jonka johdolla hän opiskeli yhdeksän vuotta. Alun perin hän opiskeli klassista musiikkia, mutta Stefani rohkaisi häntä pian tutustumaan muihinkin musiikkityyleihin.
Marocco soitti myös pianoa ja klarinettia ja opiskeli musiikin teoriaa, harmoniaa ja säveltämistä. Hän oli mukana lukionsa orkesterissa ja opiskeli myös Andy Rizzon johdolla, jota pidettiin eräänä Yhdysvaltojen merkittävimmistä harmonikkaopettajista. Marocco on itse kertonut kuunnelleensa jo varhain paljon jazz-musiikkia, kuten Zoot Simsia ja Charlie Parkeria. Hän sai paljon vaikutteita puhallinjazzista, minkä johdosta hän itsekin soitti instrumenttiaan usein puhallinsoittimien tapaan. Sävellysopinnot puolestaan kehittivät merkittävästi Maroccon harmonian ja sointivärien käyttöä.

Ura

Marocco voitti 17-vuotiaana chicagolaisen musiikkikilpailun ensimmäisenä palkintona esiintymisen Chicago Pops Orchestran kanssa. Esiintyminen tapahtui Soldier Field -stadionilla, ja Marocco soitti Chopinin Fantaisie-Impromptun harmonikallaan. Kilpailumenestys ja esiintyminen rohkaisivat häntä päätoimiseksi muusikoksi. Hän muodosti trion, joka kiersi joitakin vuosia Keskilännen osavaltioissa. Näinä aikoina hän tapasi myös vaimonsa Annen Indianan South Bendissa. Pariskunta muutti Los Angelesiin, Kaliforniaan vuonna 1959.
Marocco perusti uuden orkesterin, joka kiersi hotelleja ja klubeja Las Vegasissa, Lake Tahoessa ja Palm Springsissa. Jonkin ajan kuluttua hänelle avautui ovi Hollywoodiin, jonka televisiostudiot ja elokuva-ala tarjosivat hänelle perustan huomattavaan uraan elokuva- ja televisiomuusikkona. 1960-luvulla Marocco tuli tunnetuksi levyttämällä sooloalbumin Verve-jazzlevymerkille. Vuosikymmenen puoleen väliin mennessä hän oli vakiinnuttanut asemansa studiomuusikkona, jota arvostettiin sekä tekniikkansa että joustavuutensa osalta. Hän teki yhteistyötä Brian Wilsonin kanssa Beach Boys -albumilla Pet Sounds vuonna 1966. Marocco kiersi armeijan viihdytyskiertueilla useissa maissa Bob Hopen kanssa ja oli mukana Les Brownin kokoonpanoissa (muun muassa kuudella Lemmenlaiva -risteilyllä). Hän teki kansainvälisiä konserttikiertueita etenkin Euroopassa, Japanissa ja Brasiliassa. Suomessa Marocco vieraili konsertoimassa kahdesti, ensimmäisen kerran vuonna 1989 ja toisen kerran Sata-Häme Soi -festivaaleilla kesäkuussa 2009.
Solistiuransa ohella Marocco esiintyi yhdessä kymmenien, ellei satojen, maailmankuulujen viihdetaiteilijoiden, säveltäjien ja orkesterinjohtajien kanssa uransa aikana sekä estradilla että studiossa ja soitti satojen elokuvien soundtrackeilla sekä kymmenien televisio-ohjelmien ja -sarjojen musiikkiosuuksissa. Elokuvamusiikin osalta Maroccon ura kattaa useita vuosikymmeniä; hän soitti muun muassa toisen harmonikkaosion Maurice Jarren säveltämään Tohtori Živagon orkestraatioon vuonna 1965 ja soitti harmonikkaa, bassoharmonikkaa sekä musetteharmonikkaa vielä Pirates of the Caribbean -elokuvasarjan ääniraidoilla 2000-luvulla. Pet Soundsin ohella toinen Maroccon kohokohdista popmusiikin alueella oli hänen osuutensa Tracy Chapmanin Crossroads-albumilla vuonna 1989.
Muusikonuransa ohella Marocco myös sävelsi ja sovitti musiikkia harmonikalle ja julkaisi harmonikansoiton oppikirjallisuutta. Hän antoi omille teoksilleen usein humoristisia nimikkeitä, kuten Bossame Mucho, Road to Marocco, I got Rh-Rh-Rhythm tai Samba de Van Nuys. Maroccon ympärille rakennettiin myös oma harmonikkatapahtuma Arizonan Mesaan, jonne kokoontui vuosittain lukuisia yhdysvaltalaisia ja kanadalaisia harmonikansoittajia opiskelemaan ja harjoittelemaan yhdessä.

Vaikutus ja huomionosoituksia

Useat musiikkikriitikot ja muusikkokollegat ovat sanoneet Maroccon olleen hyvin lahjakas artisti, joka ”sattui soittamaan epätavallista instrumenttia”. Frank Marocco oli kahdeksana vuonna peräkkäin ehdolla National Academy of Recording Arts and Sciences -järjestön ”arvokkaimman muusikon” palkinnon (engl. Most Valuable Player Award) saajaksi ja kyseinen palkinto myönnettiin hänelle vuosina 1985 ja 1986. American Accordionists' Association palkitsi Maroccon elämäntyöstään (engl. Lifetime Achievement Award) vuonna 2006, hänet valittiin Vincenzassa, Italiassa sijaitsevaan harmonikan kunniagalleriaan ja hän sai Golden Reed -palkinnon Anconassa Italiassa vuonna 1994.

Yksityiselämä

Frank ja Anne Maroccolla on kolme tytärtä. Vanhin tytär Cynthia toimii myös ammattimuusikkona. Luonteeltaan Maroccoa on kuvailtu lämminhenkiseksi ja ystävälliseksi. Frank Marocco kuoli lauantaina 3. maaliskuuta 2012 kotonaan San Fernando Valleyssa lonkkanivelen vaihtoleikkauksen jälkeisiin komplikaatioihin.