Teutoburgin taistelu

Tausta

Drusus ja Tiberius tekivät useita sotaretkiä Germaniaan, joiden menestystä juhlittiin Roomassa näkyvästi. He eivät kuitenkaan perustaneet syvemmälle Germaniaan pysyviä varuskuntia, vaan palasivat aina joukkoineen Reinin taakse. Tästä huolimatta Germanian katsottiin jo olevan lähes Rooman provinssi.
Augustus nimitti Publius Quinctilius Varuksen Germanian maaherraksi vuonna 7. Varus aloitti heti alueen voimakkaan roomalaistamisen. Hän sovelsi roomalaisia lakeja ja suhtautui muutenkin germaaneihin kuin alistettuun kansaan. Tämä raivostutti ylpeät germaanit, ja he ryhtyivät suunnittelemaan vastarintaa. Salassa valmistellun kapinan johtoon nousi nuori keruskiylimys Arminius, joka oli Rooman kansalainen ja tunsi roomalaisten taistelutavat, sillä hän oli palvellut Rooman armeijassa. Kapinaan osallistuivat keruskien lisäksi khattit ja brukterit sekä muutamat muut heimot.

Taistelu

Varus perusti kesäleirinsä Weserjoelle kesällä vuonna 9. Varuksen armeijaan kuului kolme legioonaa, kuusi kohorttia auxilia-joukkoja ja kolme alaa ratsuväkeä, yhteensä noin 18 000–24 000 miestä. Valtaosalla joukoista oli vain vähäistä kokemusta sekä taistelusta germaaniheimoja vastaan että paikallisessa maastossa. Sotilaiden lisäksi leirissä oli myös tuhansia siviilejä, kaupustelijoita, naisia, lapsia ja orjia sekä eläimiä, jotka liikkuivat armeijan mukana. Maaston polut olivat kapeita ja mutaisia.
Kesän jälkeen Varus päätti siirtää joukkonsa talvileiriin. Hän valitsi reitin, joka kulki Teutoburgin metsän läpi. Roomalaisten joukoissa palvellut Arminius tunsi luultavasti reitin entuudestaan. Germaanit päättivät järjestää lähistöllä kapinan, jotta roomalaiset saataisiin houkuteltua kukistamaan kapina ja samalla poikkeamaan reitiltään syvemmälle metsään, jossa heidät voitaisiin yllättää.
Varuksen saattue ei ollut kovin hyvin organisoitu, eivätkä roomalaiset olleet tottuneet liikkumaan tiheässä ja vaikeakulkuisessa maastossa. Pian he huomasivat joutuneensa keskelle synkkää metsää, josta ei ollut enää paluuta. Dio Cassiuksen mukaan marssin aikana puhkesi rajuilma, joka vaikeutti kulkua entisestään, ja saattue venyi useiden kilometrien pituiseksi hajanaiseksi jonoksi. Roomalaisten etenemistä seuranneet germaanit siirtyivät tällöin lähemmäs ja aloittivat hyökkäilyn. Useat peräkkäiset iskut aiheuttivat sekasortoa ja harvensivat roomalaisten joukkoja. Roomalaiset joutuivat hylkäämään kuormavankkurinsa ja osan varusteistaan päästäkseen eteenpäin. 
Antiikin ajan kirjallisten lähteiden mukaan taistelu kesti yhteensä kolme päivää, jolla kuitenkin tarkoitettiin koko marssia metsän läpi. Arkeologi Peter S. Wells on kyseenalaistanut näiden kuvausten luotettavuuden ja arvellut varsinaisen taistelun kestäneen vain joitakin kymmeniä minuutteja. Yllätetyt roomalaiskohortit eivät kyenneet järjestäytymään totuttuihin taistelumuodostelmiinsa, eivätkä metsässä hajallaan olevat roomalaisten joukot pystyneet yhdistymään lujaksi rintamaksi. Varus haavoittui ja teki lopulta ilmeisesti itsemurhan. Germaanit tuhosivat koko roomalaisten saattueen, ja Arminius sai kertomusten mukaan haltuunsa kahden legioonan kotkat (aquila), kolmas sen sijaan hävisi kantajansa ruumiin mukana.
Taistelun tulokseen vaikutti 15–20 kilometrin pituiseksi venynyt roomalaisten marssimuodostelma. Tässä tilanteessa se kohtasi kevyillä aseilla varustautuneiden germaaniheimojen hyökkäyksen. Germaaneilla oli kevyet miekat ja kapeat, lyhyet keihäät. Hyökkääjät piirittivät koko armeijan ja roomalaisten päälle satoi keihäitä. Arminius ymmärsi vihollisen taktiikan ja kykeni johtamaan joukkonsa ylivoimalla pieniä yksiköitä vastaan.
Roomalaisten onnistui rakentaa linnoitettu yöleiri piirityksestä huolimatta. Aamulla roomalaiset pystyivät murtautumaan ulos piiritysrenkaasta kärsien kuitenkin raskaat tappiot. Roomalaiset pakenivat seuraavaan metsikköön vesisateessa. Sade esti heitä käyttämästä jousia sillä märkä jänne löystyi ja kilvet vettyivät muuttuen painaviksi.
Roomalaiset aloittivat yömarssin paetakseen mutta joutuivat seuraavaan Arminiuksen joukkojen ansaan Kalkriesen kukkulalla. Hiekkaisella, avoimella kaistaleella oli aita joka mahdollisti germaanien hyökkäämiset roomalaisia vastaan suojasta. Roomalaiset yrittivät hyökätä aitaa vastaan mutta epäonnistuivat ja Numonius Vala pakeni roomalaisten luota. Tämän jälkeen germaanijoukot ryntäsivät roomalaisten kimppuun. Tässä tilanteessa Varus teki itsemurhan ja Praefectus Ceionius antautui tehden myöhemmin itsemurhan. Samaan aikaan Praefectus Eggius kuoli johtaen sankarillisesti tuomittuja joukkojaan.

Lopputulos

Teutoburgissa koetulla tappiolla oli suuri vaikutus Rooman laajentumispyrkimyksiin. Augustus ja hänen seuraajansa Tiberius tulivat varovaisemmiksi, ja Rein vakiintui Rooman ja germaanien väliseksi rajaksi. Suurin syy tähän tosin lienee ollut se, että taloudellisesti takapajuinen Germania ei ollut vaivalloisen valloittamisen arvoinen. Reinille ja Tonavalle rakennettiin linnoitettu rajalinja, limes. Taistelussa tuhoutuneiden legioonien numeroita ei enää koskaan käytetty .
Rooma pystyi kuitenkin jo vuonna 14 lähettämään Germanicuksen johtaman kuuden legioonan armeijan murskaamaan Arminiuksen kokoamaa germaaniheimojen liittoa. Roomalaiset saivat joitakin voittoja, mutta lopullista tavoitettaan he eivät saavuttaneet. Kesällä vuonna 15 Germanicus palasi Teutoburgin taistelupaikalle haudatakseen kuolleet asianmukaisesti. Germanicus jatkoi vielä vuonna 16 rangaistusretkiä Germaniaan. Sotaretkillään Germanicus onnistui saamaan takaisin kaksi Varuksen legioonien kotkaa. Saman vuoden lopussa Tiberius kuitenkin kutsui Germanicuksen takaisin Roomaan. Sen jälkeen roomalaiset vetäytyivät Reinin taakse.

Taistelupaikka

Taistelupaikan tarkka sijainti oli pitkään hämärän peitossa. 1980- ja 1990-luvulla suoritettujen arkeologisten kaivausten jälkeen pidetään kuitenkin käytännöllisesti katsoen varmana, että lopullinen taistelu käytiin Kalkriesessä, Osnabrückin pohjoispuolella.