google/wiki40b huggingface dataset:
Iso Vuohijärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,7 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 650 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 151,3 metriä mpy.
Mike Liambas

Ura

Liambas pelasi vuosina 2006–2010 OHL-joukkue Erie Ottersissa. Kahdella ensimmäisellä kaudella hän pelasi yhteensä 115 ottelua ja otti molemmilla kausilla 169 rangaistusminuuttia. Kolmannella kaudellaan Liambas pelasi viisi ottelua ennen loukkaantumistaan, jonka seurauksena hän oli lopun runkosarjan sivussa. Myös hänen viimeinen juniorikautensa jäi vajaaksi, kun hän sai marraskuun alussa 2009 loppukauden mittaisen pelikiellon taklattuaan Ben Fanellia.
Kaudella 2010–2011 Liambas debytoi aikuisten tasolla ECHL-joukkue Cincinnati Cyclonesissa, johon siirtyi kesken kauden Brittiläisen Kolumbian yliopistosta. Ensimmäisellä kokonaisella ECHL-kaudellaan, 2011–2012 Liambas pelasi 39 ottelua saaden tilastoihinsa yhdeksän syöttöpistettä. Kaudella 2012–2013 Liambas pelasi Cyclonesissa vain yhden ottelun, jonka jälkeen hänet kaupattiin Orlando Solar Bearsiin. 32 ottelussa hän teki tehot 2+7=9 ja keräsi 151 rangaistusminuuttia. Helmikuussa Liambas siirtyi koeaikasopimuksella AHL:ssä pelaavaan Milwaukee Admiralsiin. 27 runkosarjaottelussa hän teki yhden maalin.
Liambas ja Admirals solmivat yksivuotisen, kauden 2013–2014 kattavan sopimuksen. Liambas pelasi 60 ottelua tehoilla 3+5=8. Hänelle kertyi 267 rangaistusminuuttia, mikä oli toiseksi eniten liigassa. Liambas jatkoi Milwaukeessa vielä kauden 2014–2015, jonka jälkeen teki vuoden mittaisen sopimuksen NHL-seura Chicago Blackhawksin kanssa. Hän edusti kauden Blackhawksin AHL-farmiseura Rockford IceHogsia, jossa pelasi 44 runkosarja- ja kolme pudotuspeliottelua.
Kaudeksi 2016–2017 Liambas palasi Milwaukeeseen tehtyään sopimuksen Admiralsin yhteistyöseura Nashville Predatorsin kanssa. Liambas toimi Admiralsin varakapteenina pelaten 72 ottelua tehoin 3+8=11. Hän oli 149 jäähyminuutilla AHL:n eniten rangaistu pelaaja. Kauden aikana hän pääsi myös tekemään NHL-debyyttinsä Predatorsin paidassa ottelussa New Jersey Devilsiä vastaan. Liambas sai peliaikaa 4.42 minuuttia.
2. heinäkuuta 2017 Liambas teki Anaheim Ducksin kanssa yksivuotisen sopimuksen.
Ukuranperä

Ukuranperä on Lumijoen kunnassa sijaitseva alue. Alue sijaitsee noin 2 kilometriä kunnan keskustaajamasta lounaaseen. Ukuranperällä sijaitsee muun muassa Lumijoen Urheilutalo, josta löytyy kokous-, ravintola- ja saunatilat.
Ukuranperän eteläosan ja Ylipään kylän rajamailta lähtee noin 7 kilometrin pituinen Lurutie-niminen tieyhteys, joka johtaa valtatielle 8 Siikajoen kunnanrajalle.
Didier Défago

Arvokilpailut

Défago kilpaili ensimmäisen kerran arvokisoissa vuoden 2001 MM-kisoissa sijoittuen super-G:ssä 11:nneksi. Salt Lake Cityn talviolympialaisissa 2002 hänen paras tuloksensa oli super-G:n kuudes sija. Suurpujottelussa hän oli 14:s ja syöksylaskussa 21:s.
Sankt Moritzin MM-kisoissa 2003 Défago oli alppiyhdistetyssä seitsemäs, super-G:ssä 21:s ja suurpujottelussa 22:s. Vuoden 2005 MM-kisoissa hän oli kuudes syöksylaskussa, seitsemäs super-G:ssä, 12:s suurpujottelussa ja 14:s alppiyhdistetyssä. Torinon talviolympialaisissa 2006 Défago sijoittui suurpujottelussa 14:nneksi, super-G:ssä 16:nneksi ja syöksylaskussa 26:nneksi. Åren MM-kisoissa 2007 hän sijoittui alppiyhdistetyssä neljänneksi. Syöksylaskussa Défago oli kymmenes, suurpujottelussa 13:s ja super-G:ssä 17:s. Val d'Isèren MM-kilpailuissa 2009 hän sijoittui super-G:ssä kahdeksanneksi.
Vancouverin talviolympialaisissa 2010 Défago voitti syöksylaskun olympiakultaa. Kultamitali oli Défagon ensimmäinen arvokisamitali. Samojen kisojen super-G:ssä hän sijoittui 15:nneksi. Schladmingin MM-kilpailuissa 2013 hän oli syöksylaskussa kahdeksas ja super-G:ssä 26:s. Sotšin olympialaisissa 2014 hän sijoittui syöksylaskussa 14:nneksi. Vailin/Beaver Creekin MM-kilpailuissa 2015 hän oli supersuurpujottelussa seitsemäs ja syöksylaskussa yhdestoista.

Maailmancup

Défago on voittanut urallaan viisi maailmancupin osakilpailua: Val Gardenan super-G:n 2002, Wengenin ja Kitzbühelin syöksykilpailut 2009, Bormion syöksylaskun 2011 ja Kitzbühelin supersuurpujottelun 2014. Lisäksi hän on ollut maailmancupin kilpailuissa kahdeksan kertaa toinen ja kolme kertaa kolmas (18.3.2015 mennessä).
Maailmancupin kokonaiskilpailussa Défago on ollut parhaimmillaan kuudes kausilla 2004–2005 ja 2008–2009. Alppiyhdistetyn maailmancupissa hän oli kolmas kaudella 2004–2005, samoin syöksycupissa ja supersuurpujottelun cupissa kaudella 2008–2009. Hän voitti Sveitsin mestaruuden syöksylaskussa vuonna 2003 ja suurpujottelussa 2004.
Aino Haverinen

Aino Maria Haverinen (10. toukokuuta 1875 Sortavala – 28. toukokuuta 1943 Helsinki) oli suomalainen operettitaiteilija ja taiteenalansa ensimmäinen suomalainen tähti.

Näyttämöura

Aino Haverisen vanhemmat olivat rakennusmestari Olli Haverinen ja Karoliina Tolonen. Haverinen suoritti opintoja Helsingin musiikkiopistossa, mutta joutui keskeyttämään ne rahapulan takia. Myöhemmin hän opiskeli Berliinissä ja Dresdenissä (1905) sekä Pietarissa (1917). Ammattilaisuransa tuleva operettitähti aloitti Aapo Pihlajamäen Uudessa Teatterissa vuonna 1897, josta hän siirtyi 1899 Viipurissa toimineeseen Suomalaiseen Maaseututeatteriin. Siellä hänestä kehkeytyi operettiprimadonna. Erityisen tärkeä virstanpylväs Haverisen uralla oli Pikku pyhimys, jonka ensi-ilta oli keväällä 1904. Hänen teknisesti taidokas suorituksensa operetin pääosassa oli taiteellinen voitto ja merkittävä koko suomenkielisen operettitaiteen historiassa.
1900-vuosikymmenen loppupuoliskolla Haverisen uralla oli lauluääneen liittyviä vastoinkäymisiä, mutta syksyllä 1909 hänen voittokulkunsa jatkui ja kassavirta muuttui entistä vuolaammaksi. Operetit eivät kuitenkaan pelastaneet viipurilaisteatterin ontuvaa taloutta. Haverisen lauluääneen liittyvät ongelmat uusiutuivat. Hän jätti Viipurin vuonna 1912.
Vuonna 1913 Haverinen aloitti oman Suomalainen Operetti -nimisen ryhmänsä johtajana. Taustalla oli Pasi Jääskeläisen samana vuonna perustama samanniminen ryhmä, joka oli hajonnut toimittuaan vain muutaman kuukauden. Haverinen saavutti operettiryhmällään kohtalaisen taiteellisen tason, mutta talous petti. Ryhmä sai vakinaisen esiintymistilan alkusyksystä 1918 Viipurin Punaisenlähteentorin laidalta, Haverinen toimi ryhmän taiteellisena johtajana. Vuonna 1922 Haverinen perusti Rauman Näyttämön, jota hän johti vuoden verran. Vuonna 1924 hän siirtyi raittiusseuran näyttämön johtajaksi Poriin. Vuosina 1925–1934 Haverinen toimi puhenäyttelijänä Porin Teatterissa. Porista hän muutti Helsinkiin, missä hän opetti lausuntaa.
Uransa lopulla Aino Haverinen oli mukana useissa suomalaisissa elokuvissa. Avustajatasoisten roolitehtävien lisäksi hänellä oli jokunen merkittävä sivuosa, kuten Anna-Liisa elokuvassa Tulitikkuja lainaamassa.

Yksityiselämä

Aino Haverisen ensimmäinen aviopuoliso oli näyttelijä Kaarlo Halonen. Vuonna 1899 solmittu liitto päättyi eroon 1908. Toinen puoliso oli teatterinjohtaja Jonas Arno Arvi Niska vuodesta 1914 vuoteen 1930. Liitto päättyi niin ikään avioeroon. Haverisella oli kaksi tytärtä, Aino Marja Terttu (s. 1912) ja Ruth Arja (s. 1916).
Eero Ojanen

Eero Ojanen (s. 1954) on suomalainen Parolassa asuva filosofi ja tietokirjailija. Hän on koulutukseltaan yhteiskuntatieteiden lisensiaatti. Ojanen edustaa filosofiaa, joka ei viihdy yliopistofilosofian piirissä, vaan etsii aiheensa ihmisyyden ja todellisuuden perusaiheista. Hän kirjoittaa paljon uskonnollisista kysymyksistä ja Ojasta voidaan luonnehtia enemmän uskonnolliseksi kirjoittajaksi kuin varsinaiseksi filosofiksi.
Hänen kirjallinen tuotantonsa sisältää tietokirjoja ja kaunokirjallisia teoksia, suomennoksia sekä radioteatterille kirjoitettuja tekstejä ja kertomuksia. Hän on toiminut filosofian ja kirjoittamisen opettajana muun muassa Oriveden Opistossa ja Kriittisessä Korkeakoulussa.
Filosofisissa teoksissaan Ojanen kirjoittaa elämän peruskysymyksistä. Hänen ajattelunsa ei perustu tiettyyn perinteeseen. Hänen kirjoituksensa tukeutuvat kuitenkin vahvasti Raamattuun ja kristittyihin lähtökohtiin. Teoksissaan Ojanen arvostelee muun muassa liian yksilökeskeistä ajattelua ja painottaa ihmisen olemis- ja olemuspuolien moninaisuutta sekä ihmisen ja luonnon muodostamaa kokonaisuutta.
Filosofiassaan Ojanen on pohtinut runsaasti hyvyyden käsitettä. Hyvyys edustaa hänelle ihmisyyden ja luonnon toteutumisen perustavia tapoja. Hyvyys on  eräs yhteiskunnan selittämisen peruasia, Ojasen sanoin ”todellisuuden kova tosiasia”.
Vuonna 2002 Ojaselle myönnettiin Hämeen liiton jakama kulttuuritunnustuspalkinto. Vuonna 2009 hänet palkittiin Suomen tietokirjailijat ry:n Tietokirjailijapalkinnolla.
Sodan muisto

Tuotanto

Sodan muiston edeltäjä Sodan tuulet oli tiettävästi maailman siihen asti kallein televisiosarja. Sodan muisto oli vielä kunnianhimoisempi tuotanto. Edeltäjäänsä kaksin verroin pidempää 27-tuntista sarjaa kuvattiin 21 kuukautta kymmenessä eri maassa. Sarjassa on 358 puheroolia, ja pelkästään Euroopassa kuvatuissa jaksoissa tarvittiin yhteensä yli 30 000 avustajaa. Auschwitzin keskitysleiriä entistettiin kuvauksia varten Puolan viranomaisten yhteistyöllä. 
Sodan muisto perustuu Herman Woukin romaaneihin, jotka on alun perin julkaistu suomeksi vuosina 1979–1981 nimillä Hyvästi huominen, Maailmanpalo, Sodan mainingit ja Tulipilven takana. Vuonna 1991 romaanisarja julkaistiin uudelleen televisiosarjan mukaisella nimellä Sodan muisto.

Vastaanotto

John Gielgud oli Emmy-ehdokkaana roolistaan.
Kun Sodan tuulet rikkoi kaikkien aikojen katsojaennätykset Yhdysvalloissa 140 miljoonalla katsojallaan, suuria toiveita osakseen saaneesta Sodan muistosta tulikin tuottajayhtiö ABC:lle suuri pettymys ja arviolta 30–40 miljoonan dollarin tappiot. The New York Timesin Andy Meisler kirjoitti vuonna 2002 Sodan muiston tappaneen lopullisesti 1970-luvun lopun sarjoista Rikas, rakas, köyhä, varas (1976) ja Juuret (1977) alkaneen eeppisten minisarjojen genren. 1990-luvulle tultaessa televisiokanavat eivät uskaltaneet pitkään aikaan tuottaa juuri kahta osaa pidempiä draamasarjoja. Myös kriitikot suhtautuivat Sodan muistoon nuivasti. Helsingin Sanomien Pertti Avola otsikoi sarjan suomalaisen tv-esityksen alla 1990 sarjan olevan ”viihteellistä näennäisdraamaa”.
Sarja julkaistiin Suomessa seitsemästä VHS-kasetista muodostuvana videokokoelmana. Nykyisin se on saatavana dvd-boksina.
Jakob Johan von Bilang

Jakob Johan von Bilang (1739–1803) oli suomalainen sotilas ja norsunluun leikkaaja. Hän osallistui Ranskassa seitsenvuotinen sotaan ja yleni luutnantiksi. Palattuaan hän palveli Ruotsissa ja erottuaan kapteenina 1773 von Bilang muutti jälleen Suomeen.
Vuonna 1778 Kustaa III vaati säädyiltä verosuostuntaa määräämättömäksi ajaksi, jolloin von Bilang esitti sen myöntämistä vain määräajaksi. Vuonna 1789 kuningas vaati säätyjä valtionvelan takaajiksi, mutta jälleen von Bilang vastusti kuninkaan tahtoa. Kuitenkin hän kannati kuninkaan vallan kasvattaneen yhdistys- ja vakuuskirjan hyväksymistä. Vuoden 1792 valtiopäivillä hän varovaisena oppositiomiehenä puhui "suomalaiskansallisesta luonteestaan" kummunneesta suoruudestaan.
Kolmikoura (Ruovesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,0 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Enonjoen valuma-alueeseen (35.339) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 142,7 metriä mpy.
Retrospektiivi

Retrospektiivi (Latinasta retrospectare, "katso taakse"), retrospektio tai retro tarkoittaa katsausta jo tapahtuneisiin asioihin.
Kuvataiteessa retrospektiivia kutsutaan myös takautuvaksi näyttelyksi. Se esittelee taiteilijan tai taiteilijoiden tuotannon joko kattavasti tai valitun osan siitä läpileikkauksena uran pituudelta, usein keräten teoksia useista kokoelmista samaan näyttelyyn. Retrospektiossa näkyy taiteilijan tuotannon muuttuminen tai kehitys.
Retrospektio voi tarkoittaa myös kirjoitusten, elokuvien tai minkä tahansa asian taaksepäin suuntautuvaa tarkastelua tai katsausta.
Willy Sagnol

Ura pelaajana

Sagnol aloitti ammattilaisuransa AS Saint-Étiennessä kaudella 1995/1996. Kahden kauden jälkeen hän siirtyi AS Monacon joukkueeseen. Ruhtinaskunnassa Sagnol pelasi kolme kautta ja saavutti yhden Ranskan mestaruuden, kunnes siirtyi nykyiseen seuraansa kaudeksi 2000/2001. Bayernissä Sagnol on voittanut neljä kertaa Saksan mestaruuden (2003, 2005, 2006 ja 2008), kolme kertaa Saksan Cupin (2003, 2005 ja 2006) sekä kerran Saksan Liigacupin ja Mestarien liigan. Sagnol joutui lopettamaan pelaajauransa Bayernissa akillesvaivojen vuoksi alkuvuodesta 2009.
Ranskan maajoukkueessa Sagnol pelasi 58 ottelua. Maajoukkuedebyyttinsä hän teki syksyllä 2000 Turkkia vastaan pelatussa ottelussa. Sagnol oli voittamassa Maanosaliittojen Cupia vuonna 2001 ja 2003. Hän kuului myös MM-kisojen 2002 joukkueeseen mutta ei päässyt turnauksessa pelaamaan. Sagnol pelasi Ranskan joukkueessa myös EM-kilpailut 2004, MM-kilpailut 2006 ja EM-kilpailut 2008. MM-kilpailuissa 2006 Ranska saavutti MM-hopeaa, hävittyään Italialle MM-finaalissa rangaistuspotkuilla 5–3. Sagnol oli yksi Ranskan rangaistuspotkun ampujista, ja hän ampui oman rankkarinsa maaliin. Sagnolin viimeinen palvelus Ranskalle oli EM-kilpailut 2008, joissa joukkue romahti ja putosi jo alkulohkovaiheessa.

Ura valmentajana

Sagnol aloitti valmennusuransa Ranskan jalkapalloliiton palveluksessa nuorisomaajoukkueiden valmentajana vuonna 2011.  Heinäkuussa 2013 hän valmensi alle 20-vuotiaiden maajoukkuetta Tournoi de Toulonissa, jossa Ranska sijoittui kolmanneksi. Turnauksen jälkeen hänestä tuli U21-maajoukkueen päävalmentaja.
Toukokuussa 2014 Sagnol teki kolmivuotisen valmentajasopimuksen Girondins Bordeaux'n kanssa. Hän aloittaa seuran päävalmentajana kesällä.  Sagnolin debyyttikausi Bordeaux'ssa sujui kohtalaisesti ja hän luotsasi seuran Liguessä kuudenneksi. Kaudella 2015/16 vaikeudet alkoivat kasaantua ja Bordeaux'n peliesitykset takkusivat eritoten kevätkaudella. Lopulta seurajohto purki Sagnolin sopimuksen maaliskuun puolivälissä 2016, kun joukkue oli voittanut vain yhden kahdeksasta edellisestä ottelustaan. Sagnolin viimeiseksi jääneessä ottelussa Bordeaux hävisi putoamisviivan alapuolella olleelle Toulouselle 4–0. 
Kesällä 2017 Sagnol palasi FC Bayern Münchenin organisaatioon Carlo Ancelottin apuvalmentajaksi. Ancelottin saatua yllättäen potkut syyskuussa 2017 Sagnolista tuli Bayernin väliaikainen päävalmentaja.
Kaksiulotteisuus

Kaksiulotteisuus tarkoittaa kahden vektorin virittämää avaruutta. Tätä avaruutta kutsutaan tasoksi. Vektorit on nimetty tavallisesti koordinaatistossa x- ja y-akseleihin. Paikka esitetään koordinaatistossa koordinaattiparina (x, y), jossa x ja y ilmaisevat paikan origosta x- ja y-komponenteittain. Paikka voi saada positiivisia ja negatiivisia komponentteja X- ja y-akseleilla.
Itsenäisyyden kivi

Itsenäisyyden kivi (1977) on kuvanveistäjä Antti Louhiston tekemä veistos, joka sijaitsee Turussa Itäisellä Rantakadulla Samppalinnan rinteessä. Teos on nelikulmainen ylöspäin kapeneva obeliski, jonka materiaalina Louhisto on käyttänyt graniittia. Obeliskin yläosassa on Suomen valtion tunnus, leijona. Teos paljastettiin Suomen itsenäisyyden 60-vuotisjuhlien yhteydessä 6.12.1977.  
Veistoksen paljastustilaisuudessa puheen piti professori Paavo Kallio, joka vertasi tätä miljardien vuosien ikäistä graniittijärkälettä Suomen yhtenäiseen kansaan, jota ei murra mikään. Veistoksen etupuolella on teksti ”Itsenäisyys 1917” ja takana  ”Pienen maan suurin voima on yksimielisyys. Puhtain asein puhtaan asian puolesta”. Veistos on Turun Seudun joukko-osastokiltojen lahjoitus Turun kaupungille. Kaupungin puolesta muistomerkin otti vastaan kaupunginvaltuuston puheenjohtaja Heikki Löyttyniemi, joka totesi muistomerkin olevan karu mutta puhutteleva, juuri kuten Suomen kansan perusluonnekin on.
Snaebjörn

Snaebjörn on islantilainen miehen etunimi.
Eila Kaarresalo-Kasari

Eila Kaarresalo-Kasari (s. 11. heinäkuuta 1942 Lahti) on suomalainen elokuvaohjaaja, ihmissuhdekouluttaja ja jazztoimittaja.
Kaarresalo-Kasari muutti New Yorkiin vuonna 1964 ja suoritti Bachelor of Arts -tutkinnon New Yorkin kaupunginyliopiston (CUNY) City Collegessa 1968 pääaineenaan elokuva. Hän asui runsaat kymmenen vuotta New Yorkissa ja toimi elokuva-alan eri tehtävissä. Hän on ohjannut ja tuottanut kolme lyhytelokuvaa: Would Momma Allow? (1968), Ampumarata (Finnish Frustrations, 1969) ja Kotimaani ompi Suomi (1972). Ampumarata sai Jussi-palkinnon ja juryn erikoispalkinnon Tampereen kansainvälisillä elokuvajuhlilla 1970.
Sukupuolten epätasa-arvoa käsittelevä Ampumarata on kiertänyt filmifestivaaleja yli 40 vuotta. Amerikkalainen Odeon Films osti sen levitysoikeudet 1971 ja Arte-televisiokanava 1996.
New Yorkissa Kaarresalo-Kasari ystävystyi elokuvaohjaaja Elia Kazanin kanssa. Ystävyys jatkui kirjeenvaihtona lähes 30 vuotta.
Suomessa Kaarresalo-Kasari oli mukana John Hustonin Kremlin kirjeen (1969 ) ja Don Siegelin Puhelimen (1977) kuvauksissa. Palattuaan lopullisesti Suomeen 1977 Kaarresalo-Kasari alkoi kouluttaa suomalaisia flirttailun taidossa ja kiersi luennoimassa ympäri Suomea yli kymmenen vuoden ajan. Hän julkaisi kirjan Silmänisku, Flirtin ja valloitustaidon opas (WSOY 1998).
Nykyisin Kaarresalo-Kasari kirjoittaa miehensä, televisiotutkija ja muusikko Heikki Kasarin kanssa Jazzrytmit-verkkolehteen. Jazzmuusikot ry valitsi Kaarresalo-Kasarin Vuoden Jazzdiggariksi 2009.
Haimustekala

Juoni

Yhdysvaltain laivaston yksikkö Blue Waters on kehittänyt otuksen, joka on puoliksi hai ja puoliksi mustekala. Otuksesta käytetään nimeä S-11. Se pääsee kuitenkin karkaamaan, koska siinä kiinni oleva kaulapanta irtaantuu siitä osuttuaan veneen potkuriin. Peto menee Meksikoon ja alkaa hyökkäillä ihmisten kimppuun Blue Watersin yksikön lähtiessä sen perään.

Vastaanotto

Elokuvalla on Rotten Tomatoes-sivustolla 50 prosentin "mätä" arvosana.
Phetchaburi (provinssi)

Maantiede

Phetchaburi sijaitsee Malakan niemimaan tyvessä. Sen itäpuolella on Siaminlahti ja lännessä Myanmarin rajan takana Tanaosivuoret. Rajaseudun vuoristoa lukuun ottamatta maakunta on tasaista aluetta. Noin puolet sen pinta-alasta on Kaeng Krachanin kansallispuistoa, joka on perustettu suojelemaan sademetsän luontoa.
Heikki Koskimies

Heikki Koskimies (s. 17. maaliskuuta 1944 Tampere) on suomalainen jääkiekkoilija. Hän pelasi SM-sarjassa vuosina 1963–1966 ja voitti yhden Suomen-mestaruuden.
Koskimies edusti SM-sarjaurallaan Tampereen Tapparaa vuosina 1963–1965 ja Helsingfors IFK:ta kaudella 1965–1966. Hän pelasi SM-sarjassa yhteensä 30 ottelua, joissa hän sai yhden syöttöpisteen ja kymmenen jäähyminuuttia. Hän voitti Suomen-mestaruuden Tapparan joukkueessa vuonna 1964.
Kokos (yritys)

Osakeyhtiö Kokos oli suomalainen Helsingissä 1910–1926 toiminut teknokemian yritys. Yritys valmisti aluksi pesu- ja hienosaippuaa, myöhemmin alettiin valmistaa glyseriiniä, palmuydinöljyä, margariinia palmuöljystä vuodesta 1912 tuotemerkillä Tarmo sekä ravintorasvaa tuotemerkillä Sampo. Yhtiön tuotemerkkejä olivat myös Kokos-pyykkisaippua, Valko-pesupulveri ja Salama-hankauspulveri.
Oy Kokoksen edeltäjä oli 1894 perustettu Helsingfors Tvålfabrik. Kokoksen yksikerroksinen, torniosaltaan nelikerroksinen tehdasrakennus valmistui Sörnäisiin Haapaniemenkatu 6:een vuonna 1912. Yhtiöllä oli tällöin 55 työntekijää. Yhtiön suurin omistaja oli vuoteen 1919 saakka insinööri Johannes Eichinger nuorempi (1865–1960) ja hän oli myös yhtiön toimitusjohtajana 1910-1919. Yhtiön uusiksi omistajiksi tulivat 1919 Valtameri Oy:n omistaneet Juho Kuosmanen ja K. E. Kontro sekä K. J. Grönroos kukin kolmasosan osuudella. Vuonna 1925 yhtiön ostivat  W. E. Lindström ja Eric Uggla ja vuonna 1926 Oy Kokos siirtyi kokonaan Kone Oy:n omistukseen. Yhtiön tehdaskiinteistö toimi Kone Oy:n pääkonepajana vuoteen 1967 saakka. Tehdasta korotettiin yhdellä kerroksella 1928, sisäpihan ympärille valmistui lisärakennuksia 1935–1954 ja pihan kattava teräs- ja lasikate valmistui vuonna 1948. Kokos Oy fuusioitiin Kone Oy:hyn vuonna 1956.
Entisessä Kokos Oy:n tehdaskiinteistössä oli 1980-luvulla muun muassa Libyan suurlähetystö. Vuonna 1985 kiinteistön osti Rakennuskunta Haka joka aikoi purkaa sen. Vuonna 1990 rakennuksen valtasi Oranssi liike joka halusi tilat nuorten toimintatiloiksi. Tehdaskiinteistö suojeltiin lopulta ja siellä on toiminut vuodesta 2000 alkaen Teatterikorkeakoulu.
Ian Cole

Ura

Cole varattiin NHL:ään 18. pelaajana vuoden 2007 varaustilaisuudessa St. Louis Bluesin toimesta. 
Kauden 2009–2010 lopulla Cole teki St. Louisin kanssa tulokassopimuksen ja siirtyi pelaamaan sen farmijoukkue Peoria Rivermeniin. Cole teki NHL-debyyttinsä 6. marraskuuta 2010 kaksi päivää sen jälkeen, kun hänet oli nostettu Rivermenistä. Hän teki ensimmäisen NHL-maalinsa 9. maaliskuuta 2011 Columbus Blue Jacketsia vastaan.
Kauden 2014–2015 aikana Cole kaupattiin Pittsburgh Penguinsiin vaihdossa Robert Bortuzzoon ja vuoden 2016 seitsemännen kierroksen varausvuoroon. Kesäkuussa 2015 Cole solmi 6,3 miljoonan dollarin jatkosopimuksen Penguinsin kanssa.
Siirtotakarajalla helmikuussa 2018 Cole siirtyi Ottawa Senatorsin kautta Columbus Blue Jacketsiin.
FS Valeureuse (1864)

Palvelus

Saksan–Ranskan sodassa alus oli Ranskan Pohjanmeren laivastossa.
Alus poistettiin Brestissä alusluettelosta 26. helmikuuta 1886 ja se romutettiin vuonna 1888.
Jekaterina Breško-Breškovskaja

Jekaterina Konstantinovna Breško-Breškovskaja (1844–1934) oli venäläinen vallankumousjohtaja. Hänet tunnettiin lempinimellä babuška (isoäiti).
Breško-Breškovskaja oli syntyisin rikkaasta aatelisperheestä Vitebskin alueelta nykyisellä Valko-Venäjällä. Uskonnollinen vakaumus sai hänet kyseenalaistamaan maaorjuuden, ja hän teki avustustyötä talonpoikien joukossa 1860-luvulla. Breško-Breškovskaja oli 26-vuotias, kun hän vuonna 1871 lähti kotoa liittyäkseen anarkisti Mihail Bakuninin kannattajiin Kiovassa.
Hänet pidätettiin 1874 Pietarissa ja tuomittiin 1878 pakkotyöhön Siperiaan Venäjän vallankumousliikkeen ensimmäisessä suuressa oikeudenkäynnissä "193:n jutussa", jossa hänen ohellaan tuomittiin 192 muuta. 20 vuodeksi. Hänet armahdettiin 1896, ja sen jälkeen hän oli mukana perustamassa sosialistivallankumouksellisen ryhmää. Vuonna 1900 hän pakeni Sveitsiin ja oleskeli 1904–1905 Yhdysvalloissa, jossa hän piti puheita ja keräsi varoja puolueelle.
Breškovskaja palasi Venäjälle vuoden 1905 vallankumouksen jälkeen. 
Hänet pidätettiin jälleen 1907 ja karkotettiin taas 1910 Siperiaan. Kerenskin hallitus vapautti hänet 1917 helmikuun vallankumouksen jälkeen. Hän sai paikan väliaikaishallituksessa, joka kaatui bolševikkien lokakuun vallankumoukseen. 
Breškovskaja vietti loppuelämänsä Tšekkoslovakiassa, jonne hän pakeni 1919. Ennen eläkkeellejääntiään hän järjesti venäjänkielistä opetusta Ruteniassa.
Breškovskajan poika oli kirjailija Nikolai Breško-Breškovski
Poseidon

Poseidon oli kreikkalaisessa mytologiassa meren jumala. Roomassa vastaava jumala oli Neptunus.
Poseidon oli titaanien Kronoksen ja Rhean poika. Kun Poseidon ja hänen veljensä Zeus ja Haades heittivät noppaa maailmankaikkeudesta, lankesi Poseidonille merten herruus. Poseidon sai kykloopeilta lahjaksi kolmikärjen, jonka avulla hän kreikkalaisten mukaan aiheutti maanjäristyksiä. Hän oli varsin väkivaltainen jumala, ja useat hänen pojistaan perivät isänsä luonteen. Hänet tunnettiin myös hevosten herrana.
Poseidonin uskottiin asuvan Egeanmeren pohjassa upeassa palatsissa. Sieltä hänen uskottiin poistuvan merihevosten vetämissä vaunuissa. Hänellä oli vaimo Amfitrite, mutta Zeuksen tavoin hän vietteli monia muitakin naisia, kuten Medusan. Hänen symboleitaan ovat kolmikärki, hevonen ja delfiini. Hänen kunniakseen vietettiin Isthmian kisoja.
Kun Odysseus puhkaisi silmän kyklooppi Polyfemokselta, joka oli Poseidonin poika, vihastunut meren jumala upotti Odysseuksen laivan.

Populaarikulttuurissa

Rick Riordanin kirjoittamassa Percy Jackson -kirjasarjassa Percy on Poseidonin poika.