Boston Bruins

Kaudesta 1924–1925 toiseen maailmansotaan

Ensimmäisellä NHL-kaudellaan Boston voitti vain 6 peliä ja hävisi 24 ja sijoittui kuuden joukkueen sarjassa viimeiseksi maalieron ollessa 49 tehtyä ja 119 päästettyä maalia. Ensimmäisenä valmentajana ja toimitusjohtajana toimi Art Ross. Bostonilaiset ottivat NHL-jääkiekon nopeasti omakseen ja joukkueeseen panostettiin alusta lähtien voimakkaasti. Jo kolmannella kaudellaan Boston pääsi Stanley Cupin finaaliin, jossa se tosin hävisi Ottawalle. Seuraavalle kaudelle joukkue sai uuden kotihallin Boston Madison Square Gardenin.
Viidennellä kaudellaan 1928–1929 Boston voitti ensimmäisen Stanley Cupinsa New York Rangersin ollessa häviävänä osapuolena. Seuraavien yhdeksän kauden aikana eli kaudesta 1929–1930 kauteen 1937–1938 Boston voitti viisi kertaa Amerikan divisioonan pääsemättä kuitenkaan kertaakaan Stanley cupin finaaliin saakka. Näiden vuosien aikana Art Ross oli poissa valmentajan paikalta kahdella kaudella halutessaan keskittyä enemmän pääjohtajan tehtäviin. Valmennus vastuu oli näillä kausilla Frank Patrickilla.
Joukkueen toinen Stanley Cupin voitto tuli kaudella 1938–1939 joukkueen voittaessa finaaleissa Toronto Maple Leafsin pelein 4–1. Joukkueessa loisti maalivahti Frank Brimsek. Seuraavan kauden mennessä hiukan heikommin palasi Boston Stanley cupin finaaleihin jälleen kaudella 1940–1941 ja voitti Stanley cupin. Joukkueen valmentaja toimi silloin Cooney Weiland ja parhaimpien pelaajien ollessa edelleen maalivahti Brimsek sekä hyökkääjät Milt Schmidt, Bobby Bauer ja Woody Dumart jotka muodostivat nk. Kraut linen. Joukkueen paras maalintekijä oli Bill Cowley.
Toinen maailmansota vei paljon Bostonin huippupelaajia armeijan palvelukseen. Sodan jälkeen heidän tasonsa ei ollut enää entisensä ja näin ensimmäinen huippujoukkue oli hajonnut.

Uusi nousu

Uusi nousu Bostonissa alkoi vasta kaudella 1967–1968, jolloin joukkueeseen hankittiin Chicago Blackhawksista Phil Esposito, Fred Stanfield ja Ken Hodge. Joukkueessa oli mukana myös Bostonin oma juniorilupaus Bobby Orr, joka tulevilla kausilla tuli muuttamaan puolustuspelaamista huomattavasti. Kaudella 1969–1970 Boston palasi Stanley Cup -voittajaksi Espositon ja Orrin avittamana. Finaaleissa joukkue voitti puhtaasti voitoin 4–0 St. Louis Bluesin. Seuraavalla kaudella joukkue hävisi finaaleissa Montreal Canadiensille, mutta palasi jälleen Stanley cup -voittajaksi kaudella 1971–1972 jolloin kaatui New York Rangers voitoin 4–2. Seuraavalla kaudella 1972–1973 Boston koki kovia menetyksiä, kun Derek Sanderson ja Ted Green siirtyvät kilpailevaan WHA-liigaan ja Ed Westfall siirtyi New York Islandersiin.
Ennen kauden 1976–1977 alkua joukkue oli siirtynyt uusien omistajien käsiin. Boston pääsi finaaliin Montreal Canadiensia vastaan, mutta hävisi suoraan neljässä pelissä. Myös seuraavalla kaudella samat joukkueet pääsivät finaaliin, mutta Montreal oli tälläkin kertaa parempi, tällä kertaa otteluvoitoin 4–2. Seuraavien finaaliesiintymisiä jouduttiin Bostonissa odottamaan kausia 1987–1988 ja 1989–1990, jolloin vastassa oli Edmonton Oilers, joka vei molemmat finaalit nimiinsä. Ensimmäisen voitoin 4–0 ja toisen voitoin 4–1.
Kausien 1967–1968 ja 1995–1996 välillä Boston oli joka vuosi playoffeissa mukana, eli yhteensä ennätykselliset 29 kautta peräkkäin.

Kohti nykypäivää

Kaudelle 1995–1996 Boston sai uuden kotihallin FleetCentren. Seuraavalla kaudella uudeksi valmentajaksi tuli Pat Burns ja joukkueeseen liittyi nuoria lupaavia pelaajia, kuten Joe Thornton ja Sergei Samsonov. Toisella Burnsin valmennuskaudella eli kaudella 1998–1999 joukkueen peli alkoi olla valmentajan oppien mukaista. Burns on korostanut puolustuspelin merkitystä. Nuoret pelaajat alkoivat myös lunastaa odotuksiaan. Joukkueen parhaina pistemiehinä toimivat Jason Allison, Samsonov ja Dmytro H’rystytš. Myös Thornton alkoi lunastaa lupauksiaan. Puolustus toimi Raymond Bourquen johdolla ja maalissa loistaa Byron Dafoe, joka kirjaa vuoden nollapeliennätyksen 10 nimiinsä päästettyjen maalien keskiarvon ollessa 1,99. Tämä oli joukkueen historiassa neljäs kerta, kun maalivahti kykenee alle 2,00 päästetyn maalin keskiarvoon ja ensimmäinen kerta 60 vuoteen sitten Frank Brimsekin. Ennen kauden 1999–2000 alkua Bourque pyysi siirtoa toiseen seuraan saadakseen mahdollisuuden voittaa Stanley cupin urallaan. Seuran johto myöntyi nykypäivän ikoninsa pyyntöön, ja hänet myytiin Colorado Avalancheen. Bourque on kaikkienaikojen tilastossa eniten Bostonissa pelejä pelannut pelaaja, jonka lisäksi hänellä on joukkueen historiassa eniten syöttöpisteitä ja pisteitä yhteensä. 
2000-luvulla joukkueen ehdottomat kärkinimet olivat olleet Joe Thornton ja Sergei Samsonov. Suurta menestystä ei viime vuosina ole Bruinsilla ollut kevään 2011 mestaruutta ja 2013 finaalitappiota lukuun ottamatta. Joukkue on 2000-luvulla jäänyt kuudesti pudotuspelien ulkopuolelle.  2003–2004 se oli itäisen konferenssin toinen ja lupaavia merkkejä oli paljon ilmassa, sillä uusia pelaajia, kuten maalivahti Andrew Raycroft ja hyökkääjä Patrice Bergeron, nousi parrasvaloihin. Kokemusta joukkueeseen hankittiin palkkaamalla Michael Nylander ja Sergei Gontšar.
Vuonna 2005 Boston teki suurimman pelaajavaihdon pitkään aikaan, kun Joe Thornton siirtyi San Jose Sharksiin. Boston sai puolestaan San Jose Sharksilta Marco Sturmin, Wayne Primeaun sekä Brad Stuartin. Tämä siirto oli monelle fanille kova paikka, koska Thorntonista oli ehtinyt muodostua joukkueen kapteeni, ja hän oli joukkueen suurin tähti. Kesällä 2007 Bruins erotti päävalmentaja Dave Lewisin vain yhden kauden jälkeen ja palkkasi hänen tilalleen New Jersey Devilsin Claude Julienin.
Kaudella 2010–2011 Boston voitti kuudennen kerran Stanley Cupin. Finaaleissa se voitti Vancouver Canucksin. Ottelusarja venyi ratkaisevaan seitsemänteen loppuotteluun, jonka Boston voitti 4–0.
Alkuvuodesta 2017 Bruins sanoi pitkäaikaisen päävalmentajan Claude Julienin irti tehtävästään ja tilalle siirtyi apuvalmentaja Bruce Cassidy.