google/wiki40b huggingface dataset:
Raunistula

Raunistulan kylä

Raunistulan kaupunginosa on saanut nimensä entisen Maarian kunnan alueella sijainneelta Raunistulan kylältä. Raunistulan alue on ollut asuttu jo varhain: kylään kiinteästi liittyneestä Virusmäen kylästä on löydetty 1000–1100-luvulta peräisin oleva kalmisto. Varhaisimmat asiakirjamerkinnät Virusmäestä tunnetaan vuosilta 1359 ja 1363.
Keskiajalla Raunistulassa sijaitsi kolme taloa: Lonttinen, Konsa ja Väitti. Näistä Lonttinen ja Konsa jaettiin Isojaon yhteydessä kumpikin kahteen tilaan. Kruunun omaisuutena ollut Väitti mainitaan 1600-luvulla Turun akatemian professorin virkatilana.
Raunistula säilyi pitkään maaseutumaisena alueena, ja vielä 1800-luvun alussa alueella asui henkikirjojen mukaan 49 henkeä. Vuonna 1827 tapahtuneen Turun palon jälkeen joukko Turun kaupungissa asuneita käsityöläisiä rakensi uudet kotinsa Raunistulaan, ja vuosisadan puolivälin jälkeen kylän asukasluku oli kohonnut 254:ään.

Esikaupunki

Raunistula alkoi kasvaa nopeasti, kun 1800-luvun loppupuolella teollistumisen aikaansaama muuttoliike toi uusia asukkaita Turun kaupunkiin. Tällöin muun muassa tonttimaan puute sekä ankarat rakennusmääräykset aiheuttivat useiden muuttajien asettumisen kaupungin rajojen ulkopuolelle, mikä synnytti Raunistulan kaltaisia esikaupunkialueita kaupungin ympärille.
Turku–Toijala-radan valmistuminen vuonna 1876 synnytti radan varrelle pieniä teollisuusyrityksiä. Samana vuonna alueelle perustettiin Turun Asfalttitehdas ja kemiallinen tehdas sekä vuonna 1878 toinen kemiallinen tehdas.
1880-luvulla Raunistula oli kehittynyt Turun suurimmaksi esikaupunkialueeksi. Kuten Turun muissakin tuolloisissa esikaupungeissa, aiheutti köyhän väestön suuri suhteellinen osuus sosiaalisia ongelmia myös Raunistulassa, ja sekä rakentaminen että arkinen elämä alueella olivat suurelta osin yhteiskunnallisen kontrollin ulkopuolella. Koska rakentamiseen ei tarvittu lupia ja rakentajat itse määräsivät talojen ulkomuodon, muodostui alueesta kylämäinen ja epäyhtenäinen, jollaisena se suurelta osin on myös säilynyt. Vuonna 1905 Raunistula muodostettiin taajaväkiseksi yhdyskunnaksi.

Kaupunginosa

Raunistula siirrettiin Maarian kunnasta osaksi Turun kaupunkia vuonna 1944. Kaupunginosan maine rikollisuuspesäkkeenä ja alueena, "jossa väkivalta ja alkoholi kytkeytyivät kohtalokkaalla tavalla toisiinsa" säilyi kuitenkin pitkään.
1900-luvulla Raunistula on muuttunut kaupungin laajentuessa sen laidalla sijainneesta esikaupungista keskustan vieressä sijaitsevaksi pientaloalueeksi.

Väestö

Raunistulan väkiluku on 1 621 (2004). Asukkaista 13,87 % on alle 15-vuotiaita, ja 13,38 % on yli 65. Äidinkielenään suomea puhuu 92,02 % asukkaista, ruotsia 4,92 % ja muita kieliä 3,05 %.
2-metyylipyridiini

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa 2-metyylipyridiini on väritöntä nestettä. Se liukenee erittäin hyvin veteen ja veden lisäksi myös monet orgaaniset liuottimet kuten etanoli, dietyylieetteri ja asetoni liuottavat sitä. 2-metyylipyridiini on heikosti emäksinen yhdiste. Hyvin voimakkaasti emäksiset yhdisteet kuten organolitiumyhdisteet voivat deprotonoida 2-metyylipyridiinin metyyliryhmän, jolloin muodostuu enaminaatti-ioni. Tämän ionin reaktiot ovat samankaltaisia enolaattien kanssa ja se voi reagoida esimerkiksi aldehydien ja ketonien kanssa kondensaatioreaktiolla. Yhdiste voidaan hapettaa kaliumpermanganaatin avulla pikoliinihapoksi
Högholmenin linnasaari

Högholmen on varhaiskeskiajalla käytössä ollut linnasaari. Se sijaitsee Hiittisten kylän itäpuolella ja on toiminut viikinkien idäntien levähdyspaikkana. Jyrkkärantaisen Högholmenin pinta-ala noin hehtaarin. Saaren korkein kohta on noin kymmenen metriä merenpinnan yläpuolella. Saarella on tehty arkeologisia kaivauksia 1800-luvun lopulla sekä 1970-luvulla. 
Högholmenin jyrkän rantakallion edustalta on löydetty jäänteitä suurista satamalaitteista, jotka on ajoitettu 1300-luvun jälkipuolelle. Alun perin satama oli Högholmenin eteläpuolella, muutaman kilomertin päässä olevan matalan Kyrksundetin rannalla. Kyrksundet oli liian matala käyttöön tulleille järeille koggeille, minkä vuoksi satama siirrettiin Högholmenin suojaisalle kalliosaarelle, jonne myös syvällä kulkevat alukset pääsivät.
Janus Putkonen

Janus Putkonen (s. 1974 Pernaja) on suomalainen teatteriohjaaja ja käsikirjoittaja. Putkonen on toiminut Porvoon Teatterin ohjaajana ja käsikirjoittajana vuodesta 1996. Hän on myös näytellyt ja tehnyt lavastus-, valaistus- ja äänisuunnitteluja. Putkonen toimi Verkkomedia-sivuston päätoimittajana ja asui Nakhon Sawanissa Thaimaassa, mutta on asunut Donetskissa heinäkuusta 2015 lähtien, jonne hän on perustanut Donetskin kansantasavallan asioista kertovan englanninkielisen Doni news -uutistoimiston.
Putkonen oli vuoden 1995 Mr. Finland -kilpailun lehdistön suosikki, mutta ei sijoittunut palkintosijoille. Syyskuussa 2016 hän nousi julkisuuteen tarjottuaan Ilja Janitskinille poliittista turvapaikkaa Donetskin kansantasavallasta.
Janus Putkosen vanhemmat ovat oopperalaulaja Marko Putkonen ja teatteriohjaaja Tuovi Putkonen. Hänellä on kaksi siskoa, joista vanhempi Krista Putkonen-Örn on näyttelijä.
Eldar Šengelaia

Eldar Šengelaia (georg. ელდარ შენგელაია, ven. Эльда́р Никола́евич Шенгела́я, Eldar Nikolajevitš Šengelaja; s. 26. tammikuuta 1933 Tbilisi) on georgialainen elokuvaohjaaja.
Eldar Šengelaia syntyi elokuvaohjaaja Nikoloz Šengelaian ja näyttelijä Nato Vakhnadzen perheeseen. Hän valmistui vuonna 1958 Neuvostoliiton elokuvainstituutin ohjaajalinjalta, jossa hän opiskeli Sergei Jutkevitšin johdolla. Šengelaia työskenteli aluksi Mosfilmilla, jossa hän ohjasi yhdessä Aleksei Saharovin kanssa satuelokuvat Legenda o ledjanom serdtse (”Taru jääsydämestä”, 1958) ja Snežnaja skazka (”Lumisatu”, 1960).
Vuodesta 1960 lähtien Šengelaia työskenteli Georgian elokuvastudion ohjaajana. Tamaz Meliavan kanssa ohjattu Tetri karavani (”Valkoinen karavaani”, 1964) kuvaa runollisesti Georgian maaseudun elämää. Vuonna 1965 Šengelaia ohjasi novellin Mikela Davit Kldiašvilin teosten pohjalta käsikirjoittamaansa elokuvaan Ts’arsulis purtslebi (”Menneisyyden sivuja”). Vuonna 1969 valmistunut Aratšveulebrivi gamopena (”Epätavallinen näyttely”) on Šengelaialle tyypillinen tragikomedia kuvanveistäjästä, joka on tuhlannut parhaat vuotensa hautamuistomerkkien suunnitteluun. ”Iloiset hupsut” (Šerek’ilebi, 1974) sisältää farssin aineksia, kun taas Kldiašvilin teokseen perustuva ”Samanišvilin äitipuoli” (Samanišvilis dedinatsvali, 1978) kuvaa surumielisen humoristisesti 1800-luvun georgialaista köyhää aatelistoa. Vuonna 1984 valmistunut ”Siniset vuoret” (Tsisperi mtebi, anu daujerebeli ambavi) ennakoi perestroikan ajan yhteiskuntakritiikkiä. ”Siniset vuoret” sai Neuvostoliiton valtionpalkinnon vuonna 1985 ja vuonna 1988 Šengelaialle myönnettiin Neuvostoliiton kansantaiteilijan arvonimi.
Šengelaia oli NKP:n jäsen vuodesta 1965. 1980-luvun lopussa ohjaaja liittyi Georgian itsenäisyysliikkeeseen ja vuodesta 1990 lähtien hän on toiminut maansa parlamentin jäsenenä. Vuonna 1993 valmistunut georgialais-saksalainen absurdi komedia Eksp'res-inpormatsia jäi lähes kokonaan vaille kaupallista levitystä.
Pekka Jauho

Pekka Antti Olavi Jauho (27. huhtikuuta 1923 Oulu – 28. maaliskuuta 2015 Espoo) oli fysiikan professori, akateemikko ja VTT:n pääjohtaja.

Nuoruus

Pekka Jauhon isä Antti Jauho oli Oulun lyseon rehtori ja Oulun kaupunginvaltuuston puheenjohtaja. Isänsä Jauho menetti jo 13-vuotiaana, hänen äitinsä taas kuoli Lapin sodan aikana. Nuorukaisena Jauho toimi hävittäjälentäjänä jatkosodassa. Lentämiseen hän innostui jo ennen sotia rakentaessaan alkeisliitokonetta. Hävittäjälentäjänä hän teki 14 pakkolaskua ilman vakavampia seurauksia, kesällä 1944 hän haki Saksasta viisi kertaa Messerschmitt -koneita Suomeen. Viimeisen kerran hän lensi Malmin kentältä Cessna-pienkoneella vuonna 1994. Jauho valmistui ensin maisteriksi, mutta teki sitten ennätysajassa eli parissa vuodessa teoreettisen fysiikan väitöstyön Lundin yliopistossa. Professori Erkki Laurila houkutteli hänet Teknilliseen korkeakouluun.

Ura

Jauho toimi vakuutusyhtiö Kansan päämatemaatikkona vuodesta 1951 vuoteen 1954. Teknillisen korkeakoulun ydinfysiikan professorina hän toimi 1957–1966, reaktorilaboratorion johtajana 1962–1970, teknillisen fysiikan professorina 1966–1970 ja ydinfysiikan dosenttina 1971–1990. Helsingin yliopiston teoreettisen fysiikan dosenttina hän oli toiminut jo 1953–1957. VTT:n pääjohtaja ja professori hän oli vuodesta 1970 vuoteen 1987, jolloin Markku Mannerkoski tuli hänen seuraajakseen. Samaan aikaan, vuosina 1971–1977 hän oli Teknisten tieteiden akatemian esimies. Vaikka hän opiskeli vakuutusmatemaatikoksi, hänen varsinainen elämäntyönsä tiedemiehenä ja professorina liittyi paitsi opetuksen kehittämiseen, ennen muuta uusien tekniikan ja teollisuuden alojen tuloon Suomeen, samoin kuin kansainväliseen yhteistyöhön. Tämä johti muun muassa ydinvoimaloiden rakentamiseen osaksi suomalaisin voimin. Hänen Teknillisen korkeakoulun vuosinaan teoreettisen fysiikan alalta valmistui 36 tekniikan tohtoria, 38 tekniikan lisensiaattia sekä 98 diplomi-insinööriä. VTT:llä hän taas toimi aktiivisesti muun muassa ulkoisesti rahoitetun tutkimuksen kasvattamiseksi.

Luottamustoimet

Jauho oli pitkäaikainen sanomalehti Kalevan johtokunnan jäsen, vuosina 1955–1973 ja 1994–1999. Johtokunnan puheenjohtaja hän oli 1974–1981. Kööpenhaminassa sijaitsevan pohjoismaisen teoreettisen atomifysiikan tutkimuslaitoksen Norditan  johtokunnan jäsen hän oli myös pitkään, 1956–1987, ja sen puheenjohtaja 1969-1972. Hallintoneuvoston jäsenyyksiä hänellä oli Instrumentariumissa, Huhtamäki Oy:ssä, KOP:issa sekä Hypoteekkiyhdistyksessä. Wärtsilässä hän oli hallituksen jäsen. Jauho toimi European Atomic Energy Societyn jäsenenä ja puheenjohtajana, samoin kuin Suomen ensimmäisen atomienergiakomitean sihteerinä.

Julkaisut ja huomionosoitukset

Tieteellisten ja monien muiden julkaisujensa ohella Jauho julkaisi muun muassa oppikirjan Atomi- ja ydinfysiikka vuonna 1962 sekä omaelämäkerran Ensiksi kielsin konditionaalin vuonna 1999. Jauho oli tekniikan kunniatohtori Oulun yliopistosta vuonna 1983 ja Teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1985.  Vuonna 2007 hänet nimitettiin Teknillisen korkeakoulun fyysikkokillan kunniajäseneksi.
Lasiveitsikalat

Lajit ja anatomia

Varhaisimmat lasiveitsikalojen heimoon kuuluvat fossiilit on ajoitettu mioseenikaudelle. Nykyään heimoon luetaan kuuluvaksi lähteestä riippuen 5 tai 6 sukua ja 28–41 lajia. Tyypillisiä piirteitä heimon lajeille ovat pitkänomainen, littäehkö ja muodosltaan veitsenterää muistuttava ruumis. Eigenmannia- ja Rhabdolichops-sukujen lajien ruumis on läpikuultava. Kooltaan kalat voivat saavuttaa 12 – 140 senttimetrin pituuden ja suurin laji on siimaveitsikala (Sternopygus macrurus). Heimon kaloilla ei ole selkäevää eikä vatsaeviä ja peräevä on hyvin pitkä. Lasiveitsikaloilla on lihaskudoksesta muodostunut elin, joka tuottaa heikon sähkökentän.

Levinneisyys ja elintavat

Lasiveitsikalalajien levinneisyys ulottuu Panamasta Argentiinaan. Etelä-Amerikassa ainoa maa, jonka alueella heimon kaloja ei tavata on Chile. Veisitkalojen elinympäristöä ovat purot ja joet sekä tulvatasangot.  Ravinto koostuu pienistä vesieläimistä, kuten hyönteisistä ja hyönteisten toukista ja planktonista. Eigenmannia-suvun lajeja ja siimavietsikalaa pidetään akvaariokaloina.
Kirsi Kunnas

Elämä ja ura

Kunnaksen vanhemmat Wäinö ja Sylvi Kunnas olivat kuvataiteilijoita, jotka kuuluivat Tulenkantajiin, ja hänen lapsuudenkodissaan vallitsi boheemi ilmapiiri. Kunnaksen isä kuoli vain 32-vuotiaana, ja isäpuoli oli taidekriitikko.
Kunnas valmistui ylioppilaaksi Tyttönormaalilyseosta vuonna 1944, minkä jälkeen hän aloitti opinnot Taideakateamian koulussa. Keuhkovian vuoksi hän keskittyi kuitenkin runouteen ja aloitti sodan jälkeen humanistiset opinnot Helsingin yliopistossa. Vuonna 1947 hän aloitti kustannusvirkailijan työt WSOY:llä ja samana vuonna ilmestyi hänen esikoisteoksensa, runokokoelma Villiomenapuu.
Seuraavat, 1950-luvulla ilmestyneet runokokoelmat Uivat saaret, Tuuli nousee ja Vaeltanut edustavat Suomen lyriikan modernismia. Kuten monet muutkin saman kauden runoilijat, myös Kunnas tunsi, ettei hän halua kirjoittaa samalta kielen ja ajatusten pohjalta kuin ennen sotaa julkaisseet runoilijat, vaan halusi luoda uuden runokielen. Hänen ensiesiintymisensä aikoihin loivat maineensa myös Aila Meriluoto, Eeva-Liisa Manner, Eila Kivikk'aho ja Anja Vammelvuo. Modernismin seuraava, 1950-luvun aalto toi sitten Haavikon ja Saarikosken.
Samoihin aikoihin Kunnas ryhtyi suomentamaan englannista lastenrunoja sekä Krylovin satuja. Ajoittain runsaskin kotimainen lastenrunous ei enää jaksanut kiinnostaa ylettömän opettavaisuutensa tai oudoksi käyneen moralisoinnin vuoksi. Kokoelmallaan Tiitiäisen satupuu (1956) Kunnas uudisti suomalaista lastenlyriikkaa hyvin merkittävästi. Hanhiemon (engl. Mother Goose) nonsense-perinne oli Kunnaksen yksi lähtökohta. Modernistinen kirjallisuuskäsitys on myös Tiitiäisen satupuun taustalla. Kunnas halusi irrottautua varhaisemman lastenrunouden ennalta-arvattavista loppusoinnuista ja opettavaisesta asenteesta. Hänen runonsa ovat täynnä kielellisiä leikkejä, huumoria ja satiiria, jotka puhuttelevat sekä aikuisia että lapsia. Tiitiäisen runoja tunnetaan myös lauluina (Ville ja Valle, Herra Piipoo). Suomen Kansallisteatterissa on esitetty lastennäytelmää Tiitiäisen satupuu, jonka ensi-ilta oli toukokuussa 2006.
Runoudessa Kunnas teki tavallaan saman kuin Tove Jansson saduissa: hän osasi suhtautua lapsiin vakavasti, vaativina lukijoina. 1980-luvulla Kirsi Kunnakselta ilmestyivät runokokoelmat Kuun kuva metsässä, Kaunis hallayö ja Valoa kaikki kätketty. Kokoelma Puut kantavat valoa: Runot 1947–1986 ilmestyi vuonna 1999, ja se sisältää koko Kunnaksen siihenastisen tuotannon lukuun ottamatta lastenrunoja. Hänen runonsa ovat selkeitä ja kuulaita, ja niille on ominaista luonnonsymboliikka ja lähes minimalistinen kielenkäyttö.
Kunnaksen laaja tuotanto käsittää runoteoksia, satukirjoja, draamoja, käännöksiä, muiden muassa Lewis Carrollia ja Federico García Lorcaa, ja tietokirjoja. Kunnaksen teoksia on käännetty ruotsiksi, englanniksi, saksaksi, ranskaksi, unkariksi, puolaksi ja viroksi.
Vuosina 1975–1980 Kirsi Kunnas toimi kirjailijoiden sananvapausjärjestö Suomen Penin puheenjohtajana.
Kunnas on ollut vuodesta 1957 naimisissa kirjailija Jaakko Syrjän kanssa. Heidän poikiaan ovat Eppu Normaali -yhtyeen muusikot Martti ja Mikko Syrjä. Kunnas asuu nykyisin osan vuotta Tampereella ja osan Ylöjärvellä.
Conchita Supervia

Conchita Supervia (9. joulukuuta 1896 Barcelona – 30. maaliskuuta 1936) oli espanjalainen mezzosopraano, joka oli tunnettu vangitsevasta persoonallisuudestaan niin lavalla kuin sen ulkopuolella ja persoonallisesta äänestään. Hän lauloi paljon Gioacchino Rossinin oopperoita, ja teki näin säveltäjän työtä tunnetuksi. Supervia teki debyyttinsä Buenos Airesin Teatro Colónissa vain 15-vuotiaana 1910.
Conchita Supervia kuoli traagisesti synnyttäessään toista lastaan maaliskuussa 1936.
Sigitas Tamkevičius

Sigitas Tamkevičius (s. 7. marraskuuta 1938) on liettualainen roomalaiskatolinen arkkipiispa. Hänet vihittiin jesuiittojen papiksi 18. huhtikuuta 1962 ja nimitettiin Kaunasin arkkihiippakunnan vihkipiispaksi sekä Turudan titulaaripiispaksi 8. toukokuuta 1991. Piispaksi vihkiminen seurasi 19. toukokuuta. Pääkonsekraattorina toimi Vincentas Sladkevičius, jota avustivat Vladas Michelevičius, Antanas Vaičius, Romualdas Krikšciunas ja Juozas Preikšas.
Tamkevičius sai 4. toukokuuta 1996 nimityksen Kaunasin arkkipiispaksi.
Ainoa nainen

Juoni

"Fighting Jerry" Herrington (Edwards Davis) taivuttelee Helen Brinsleyn (Norma Talmadge) avioitumaan hänen tyhjäntoimittajapoikansa, Rexin (Eugene O’Brien), kanssa. Jos Helen ei avioidu Rexin kanssa, "Fighting Jerry" uhkaa tuottaa Helenin William-isälle (Winter Hall) sosiaalista ja taloudellista häpeää. Helenin avioelämä on onnetonta, mutta hän pitäytyy sopimuksessaan. Herra Herrington antaa Helenille luvan hakea avioeroa, jos tämä pystyy tehdä Rexistä kunnon kansalaisen. Helen vie Rexin risteilylle – kauas pois alkoholin luota. Risteilyalus haaksirikkoutuu, jonka aikana Rexistä tulee uusi ihminen. Helen kieltäytyy avioerohankinnasta, kun tajuaa olevansa rakastunut Rexiin.
Niklas Salo

Seuraura

Salo on Salo HT:n kasvatti. Hän siirtyi juniorina sittemmin Turun Palloseuraan, jossa Salo voitti C-nuorten SM-hopeaa vuonna 2009. Kaudella 2009–2010 hän voitti koko C-nuorten SM-karsintojen piste- ja syöttöpörssin tehtyään seitsemässä ottelussa kovat tehot 7+27=34. Vuonna 2011 Salo voitti B-nuorten SM-hopeaa ja vuonna 2012 SM-pronssia. Hän oli kevään 2012 pudotuspeleissä tehoilla 1+6=7 TPS:n paras syöttäjä sekä paras pistemies Oskari Siikin ja Artturi Lehkosen kanssa.
Kaudella 2011–2012 Salo kuului TPS:n A-nuorten kapteenistoon, vaikka hän pelasi vielä suurimmaksi osaksi B-nuorissa. Kaudella 2013–2014 Salo debytoi TPS:n SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen SM-liigaottelunsa 4. helmikuuta 2014 Oulun Kärppiä vastaan. Salo pelasi kauden aikana kaikkiaan kolme SM-liigaottelua. Suurimman osan kaudestaan hän pelasi kuitenkin TPS:n A-nuorissa. Kaudella 2014–2015 Salo pelasi TPS:n liigajoukkueessa yhden runkosarja- ja kolme Mestarien liigan ottelua. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan kaudestaan seuran A-nuorissa ja voitti joukkueen sisäisen pistepörssin ja jakoi sisäisen maalipörssin voiton Oskari Siikin kanssa tehoilla 22+19=41. Hän voitti myös TPS:n sisäisen tehotilaston lukemalla +25. Salo voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden.
Elokuussa 2015 Salo teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen TPS:n kanssa. Hän teki liigauransa avausmaalin kauden 2015–2016 ensimmäisellä kierroksella 12. syyskuuta 2015 Hämeenlinnan Pallokerhoa vastaan. Maali jäi Salon kauden ainoaksi tehopisteeksi SM-liigassa. Hän pelasi TPS:n liigajoukkueessa kauden aikana kaikkiaan 20 runkosarja- ja viisi CHL-ottelua. Salo pelasi suurimman osan kaudestaan yli-ikäisenä seuran A-nuorissa.
Salo siirtyi kaudeksi 2016–2017 vuoden mittaisella sopimuksella Mestis-joukkue Savonlinnan Pallokerhon riveihin. Hänen ensimmäinen kautensa sarjassa toi 50 runkosarjaottelussa tehot 11+11=22 ja 12 playoff-ottelussa tehot 2+1=3. Salo voitti kauden päätteeksi Mestiksen mestaruuden. Kaudella 2017–2018 hän voitti SaPKon sisäisen piste- ja maalipörssin tehoilla 22+27=49. Salo jakoi koko Mestiksen maalipörssin viidennen sijan Jokipoikien Oskari Lehtisen kanssa ja pistepörssin kuudennen sijan kolmen muun pelaajan kanssa. Pudotuspeleissä hän oli joukkueen paras syöttäjä 11 syöttöpisteellään. Salo valittiin kauden päätteeksi Mestiksen toiseen tähdistökentälliseen.
Kaudeksi 2018–2019 Salo siirtyi 1+2-vuotisella sopimuksella Pelicansiin. Suurin osa hänen alkukaudestaan eteni kuitenkin lainalla Mestis-joukkue Heinolan Peliitoissa. Salon oli vaikea löytää sopivaa roolia Pelicansista, jossa hän pelasi 12 ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Salo johti Peliittojen sisäistä piste- ja maalipörssiä tehoilla 12+6=18, kunnes hänen sopimuksensa Pelicansin kanssa purettiin tammikuussa 2019. Samalla Salon kerrottiin palaavan loppukauden sopimuksella SaPKon Mestis-joukkueeseen.
Salo siirtyi kaudeksi 2019–2020 jatkamaan Mestis-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Rovaniemen Kiekkoon.

Maajoukkueura

Salo on pelannut neljä poikien maaottelua.

Muuta

Salo harrasti lapsena myös jalkapalloa.
Troggu

Pelaaminen

Pelin viejä ajaa ensimmäiseen tikkiin. Misääripelissä etumies. Ajettua maata pitää tunnustaa, jos voi, muussa tapauksessa pitää pelata valttia. Jos ei voipelata valttia, muukin kortti käy, mutta tällöin ei voi voittaa tikkiä. Narrilla on kaksoisrooli, riippuen siitä onko sen haltijana vielä muita valtteja kädessä.

Pisteiden laskeminen

57 on tasapeli. Normaalipelissä pelinviejä voittaa, jos saa 58 pistettä. Muussa tapauksessa puolustajat voittavat. Jokainen häviäjä maksaa voittajalle 10 pistettä, jos peli oli "lesken kanssa" ja 20 pistettä, jos peli oli "ilman leskeä". Pisteet tuplataan, jos häviäjillä on korkeintaan 30 pistettä. Pelinviejän partneri saa tai maksaa 20 pistettä riippuen tarjouksen onnistumisesta. Pelinviejä maksaa tai tienaa loput pisteet. Misääripelissä eniten pisteitä tienannut maksaa 10 pistettä muille pelaajille.
Flynnin ilmiö

Flynnin ilmiö tarkoittaa älykkyyttä mitattaessa esiintyvää pitkän aikavälin kehitystä, jossa tulosten keskiarvo väestötasolla nousee ajan myötä. Havainto on nimetty uusiseelantilaisen filosofin ja älykkyystutkijan James R. Flynnin mukaan. 
Ilmiön selitysyrityksiä ovat olleet muun muassa pienempi perhekoko, tehokkaampi koulutus, ravinnon kehittyminen, elinympäristön monimutkaistuminen ja heteroosi eli alleelien sekoittumisen tuomat hyödyt yksilönkehityksessä. Havainto saattaa ihmetyttää varsinkin ihmisiä, jotka uskovat älykkyystestien mittaavan ihmisyksilön absoluuttista, muuttumatonta älykkyyttä, koska se tarkoittaisi, että uudet sukupolvet ovat aina aiempia älykkäämpiä. Flynn itse ei usko tähän. 
Vuonna 2001 Flynn ja ekonomi William T. Dickens esittivät mekanismin, jolla ympäristötekijöiden vaikutus älykkyysosamäärään voisi korostua takaisinkytkennän kautta artikkelissa ”Heritability estimates versus large environmental effects: The IQ paradox resolved”, joka julkaistiin Psychological Review -lehdessä.
Vuonna 2005 Colom ryhmineen esitti aineistoa, jossa espanjalaisten lasten älykkyysosamäärä kasvoi sitä enemmän mitä enemmän heidän ravintonsa parani.
Koulutuksen ja Flynnin ilmiön suhdetta puolestaan ovat tutkineet viime aikoina esimerkiksi Teasdale ja Owen (2005). He havaitsivat, että 500 000 tanskalaisen miehen ÄO-testauksissa vuosien 1959 ja 2004 välissä oli nousua 1990-luvun loppua kohti ja sitten lasku 1990-lukua edeltäneelle tasolle. He arvelivat, että tätä kehitystä edesauttoi samaan aikaan tapahtunut opiskelijamäärien väheneminen 16–18-vuotiaille tarkoitetuissa kolmivuotisissa edistyneemmän tason koulutusohjelmissa.
Ivan Sergei

Ivan Sergei Gaudio (s. 7. toukokuuta 1971) on yhdysvaltalainen näyttelijä, joka tunnetaan sekä hänen televisio- että elokuvarooleistaan.
Sergei syntyi Hawthornessa, New Jerseyssä, ja opiskeli Hawthorne High Schoolissa. Hän nousi alun perin maineeseen roolillaan elokuvassa Once a Thief (1996), ja myöhemmin hänellä oli rooli mm. elokuvassa Pasmat sekaisin (1998).
Sergei esitti vuosina 1999–2001 David Jillefskyä sarjassa Jack & Jill ja vuosina 2005–2006 Henry Mitchelliä sarjassa Siskoni on noita. Hän meni elokuussa 2003 naimisiin Tanya Sergein kanssa.
Vares – Pimeyden tango

Juoni

Tangokuningas Harry Koivikko löydettiin kuusi vuotta aiemmin kuoliaaksi puukotettuna matkustajakoti Satumaan huoneesta. Valtakunnan suurin ajojahti hiipui kuitenkin tuloksettomana. 
Jussi Vareksen vanha tuttava toimittaja Ruuhio kertoo tietävänsä, kuka tietää Koivikon murhaajan. Sitten Ruuhio katoaa.
Ruuhion kanssa seurusteleva Anna Huttunen painostaa Vareksen etsimään kadonnutta toimittajaa. Lisäksi vaarallinen vanha tuttava Veikko Hopea pääsee Sörkan tiilimuurien keskeltä ensimmäiselle vankilalomalleen …
Valkoperäkäpinkäinen

Levinneisyys

Valkoperäkäpinkäistä tavataan Indonesiassa. Lajin on raportoitu olevan yleinen Sulawesin saarella. Sen kannankehitys on vakaa, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Abu Ya'qub Yusuf I

Abu Ya'qub Yusuf I (arab. أبو يعقوب يوسف‎‎, ’Abū Ya‘qūb Yūsuf) oli Marrakechin kalifi 1163–1184. Hän yhdisti hajanaisen valtakunnan, kukisti kapinoivat heimot ja valloitti vuoteen 1172 mennessä suurimman osan Espanjan muslimialueista. 
Abu Ya'qub Yusuf lopetti isänsä Abd al-Mu'minin aloittamat heimokutsunnat ja supisti armeijan käsittämään vain omaa heimoaan almohadeja. Tämän jälkeen hän tyrehdytti Pohjois-Marokon Riojen kapinan ja vuoteen 1166 mennessä myös kapinaa johtaneen ghomara-heimon. Vuodesta 1171 alkaen hän ryhtyi auttamaan Espanjan muslimeita ja otti samalla valtaansa hajanaiset pikkuvaltiot. Vuonna 1183 hän jälleen marssi Gibraltarinsalmen yli ja jatkoi Sevillasta Santarémiin, jota alkoi piirittää. Kalifin joukkoja vastassa olivat Portugalin Alfonso I ja Leónin Ferdinand II. Abu Ya'qub Yusuf kuoli vuonna 1184 piirityksessä saamiinsa vammoihin ja kalifiksi valittiin hänen poikansa Abu Yusuf Ya'qub al-Mansur.
Keltavatsamedestäjä

Levinneisyys

Keltavatsamedestäjää tavataan Saharan eteläpuolisessa Afrikassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.