Suomen kielen äännerakenne

Suomen kielen äännerakenne käsittää suomen äännejärjestelmän eli foneemien, niiden yhdistämistä säätelevien sääntöjen eli fonotaksin, tavu- ja sanarakenteen ja prosodian eli painon ja sävelkulun kuvauksen.

Äänteiden pituus

Suomen kielessä äänteiden pituus eli kvantiteetti erottelee merkityksiä. Pituusasteita on kaksi, ja oikeinkirjoituksessa lyhyet äänteet merkitään yhdellä ja pitkät kahdella kirjaimella. Esimerkiksi sanoilla taakka, taakkaa, takka, takkaa ja takaa on eri merkitys. Konsonanteista käytetään yleensä nimityksiä yksinäiskonsonantti ja geminaatta, vokaaleista taas lyhyt ja pitkä vokaali.
Suomi on täysi kvantiteettikieli siinä mielessä, että pituus ei ole sidoksissa sanapainoon ja sekä lyhyet että pitkät konsonantit voivat esiintyä samassa sanassa toisistaan riippumatta. Pituusero koskee kaikkia vokaaleita ja lähes kaikkia konsonantteja. Omaperäisistä konsonanteista v, j, h ja d esiintyvät vain lyhyinä; tosin geminaatta hh on sanassa hihhuli ja dd joissain vierassanoissa, kuten addikti. Puhekielessä nämäkin konsonantit voivat pidentyä yleisgeminaation vaikutuksesta, esimerkiksi rahhaa, ajjaa, mutta niitä ei voi silloinkaan pitää pitkinä foneemeina, koska geminaatio on automaattista eikä pituus erottele merkityksiä.
Vokaalien pituusero esiintyy monissa maailman kielissä, mutta konsonanttien pituusero on harvinaisempi ilmiö. Suomi on kuitenkin kielitypologisesti melko harvinainen kieli siinä mielessä, että äänteiden pituus ja sanapaino eivät ole sidoksissa toisiinsa: paino on aina sanan ensimmäisellä tavulla, mutta pitkiä ja lyhyitä äänteitä voi olla kaikissa tavuissa.

Vokaalisointu

Suomen kielessä vallitsee vokaalisoinnuksi kutsuttu fonotaktinen rajoitus, jonka mukaan yhdessä sanassa voi olla vain joko takavokaaleja (a, o, u) tai etuvokaaleja (ä, ö, y). Vokaalisointu koskee paitsi sanavartaloita, myös niihin liittyviä suffikseja, kuten taivutuspäätteitä (tuhmassa – tyhmässä) ja johtimia (tuhmuus – tyhmyys). Vokaalisointu ei kuitenkaan koske yhdyssanoja, kuten kesäloma ja isoisä.
Vaikka vokaalit e ja i ovat foneettisesti etuvokaaleja, ne ovat vokaalisoinnun suhteen neutraaleja eli voivat esiintyä myös yhdessä takavokaalien kanssa. Tämä näkyy esimerkiksi sanapareissa selkä – velka ja kiista – kiistää. Jos sanavartalossa on vain neutraaleja vokaaleita, suffiksi on kuitenkin etuvokaalinen, esim. sanassa itkevät.
Vokaalisointu on maailman kielissä suhteellisen harvinainen ilmiö. Suomessakaan vokaalisointu ei koske lainasanoja, kuten analyysi, olympialaiset, papyrus tai föönata. Tällaisissa sanoissa myös suffiksi voi vaihdella, etenkin jos etukovaali on y: voidaan sanoa esimerkiksi analyyttista tai analyyttistä.

Konsonanttiyhtymät

Suomen kielessä ei ennen tunnettu sananalkuisia konsonanttiyhtymiä, mikä ilmenee esimerkiksi lainasanoissa ranta ja ruuti (< ruots. strand, krut). Nykyään ne ovat kuitenkin yleisiä paitsi lainasanoissa, myös slangissa ja deskriptiivisessä sanastossa, kuten prätkä ja plörö. Yleisimmät sananalkuiset konsonanttiyhtymät koostuvat klusiilista (k, p tai t) ja likvidasta (l tai r): klinikka, kristillinen, planeetta, prosentti ja traktori. Yleisiä ovat myös s-alkuiset yhtymät, kuten sanoissa skaala, spekulatiivinen ja status. Kolmen konsonantin yhtymät sanan alussa ovat harvinaisia, mutta sellainen on esimerkiksi sanoissa strategia ja struktuuri. Sanan lopussa konsonanttiyhtymiä esiintyy niin ikään lähinnä interjektioissa (naks, auts) ja lainasanoissa, kuten preesens ja jazz /jats/.
Sanan sisällä kahden konsonantin yhtymät ovat tavallisia. Yleisiä ovat esimerkiksi st, ht, lt, rt, ts, ks, ns ja sk, jotka voivat esiintyä sekä sanan ensimmäisellä että myöhemmällä tavurajalla ja sekä lyhyen että pitkän vokaalin tai diftongin jäljessä. Omaperäisessä sanastossa on useita fonotaktisia rajoituksia, joita lainasanat voivat rikkoa. Esimerkiksi /d/ voi omaperäisessä sanastossa esiintyä vain yhdistelmässä /hd/ ja /ŋ/ yhdistelmässä /ŋk/, mutta lainasanoissa muutkin yhdistelmät ovat mahdollisia, esimerkiksi /nd/ sanassa kandidaatti ja /ŋn/ sanassa kognitio. Omaperäisissä sanoissa ei myöskään ole klusiilin ja nasaalin yhtymiä eikä /ʋ/ voi olla konsonanttiyhtymän alussa. Lainasanoissa voivat kuitenkin esiintyä esimerkiksi /pn/ (hypnoosi), /km/ (rykmentti) ja /ʋn/ (klovni).
Kolmen konsonantin yhtymille on tavallista, että ensimmäinen konsonantti on resonantti (/l/, /r/, /m/, /n/ tai /ŋ/) ja toinen ja kolmas konsonantti obstruentti (/p/, /t/, /k/ tai /s/). Yksinäiskonsonantin ja geminaatan yhtymiä on esimerkiksi sanoissa palkka, tarkka, kimppu, kontti, kanssa ja sankka, kolmen eri konsonantin yhtymä sanoissa palsta, pirske, rempseä, konsti, virtsa ja vinksahtaa. Pelkästään lainasanoissa tunnetaan muunkinlaisia kolmen konsonantin yhtymiä, kuten /ntr/ (intressi), /str/ (katastrofi) ja /kst/ (teksti). Neljän konsonantin yhtymiä on lähinnä lainasanoissa, kuten demonstraatio ja abstrakti.

Sanapaino

Suomessa sanan pääpaino on aina ensimmäisellä tavulla ja sanan viimeinen tavu on painoton. Nelitavuisissa ja pidemmissä sanoissa voidaan erottaa myös sivupaino. Paino on yleensä joka toisella tavulla, esimerkiksi ˈperuˌnassa (sivupaino 3. tavulla) tai ˈkirjoiˌtettaˌvissa (sivupaino 3. ja 5. tavulla). Jos kolmas tavu on lyhyt, sivupaino siirtyy seuraavalle pitkälle tavulle, esimerkiksi sanoissa ˈtapaamiˌsesta (sivupaino 4. tavulla) ja ˈopiskeliˌjoina (sivupaino 5. tavulla). Sanan viimeinen tavu on aina painoton. Yhdyssanoissa sivupaino on jälkimmäisen osan ensimmäisellä tavulla: ˈmaanˌtie, ˈmatalaˌpalkkainen. Pääpainon sijoittuminen ensimmäiseen tavuun on tyypillistä uralilaisissa kielissä.
Suomessa paino ei ole sidoksissa kestoon: sekä painolliset että painottomat tavut voivat olla pitkiä tai lyhyitä. Painottomat tavut eivät redusoidu, vaan kaikki äänteet äännetään samalla tavalla painoasemasta riippumatta, toisin kuin esimerkiksi englannissa. Koska pääpaino on aina sanan alussa, sananrajat korostuvat erityisen selvästi.

Lausepaino ja sävelkulku

Normaalipainotuksessa suomen väitelauseen sävelkulku eli intonaatio on laskeva. Se alkaa puhujan äänialan keskivaiheilta ja laskee vähitellen niin, että painottomat tavut äännetään matalammalta kuin painolliset. Viimeisen pääpainollisen tavun jälkeen sävelkorkeus laskee jyrkästi ja lausuma voi päättyä narinaan. Lausepaino liittyy lausuman informaatiorakenteeseen niin, että uutta asiaa sisältävä sana tai lauseke (reema) saa lausepainon. Esimerkiksi lauseissa Pääministeri Vanhanen on matkustanut Intiaan ja Eilen kävin ostamassa kengät lausepaino on viimeisen sanan pääpainollisella tavulla. Intonaatiossa tämä näkyy siten, että sävelkorkeus nousee hieman reeman alussa ja laskee sitten suhteellisen jyrkästi.
Kysymys- ja käskylauseissa intonaatio on myös laskeva, mutta ne alkavat korkeammalta kuin väitelauseet ja laskevat muutaman tavun jälkeen äänialan keskivaiheille. Tämä voidaan selittää lausepainon avulla, sillä esimerkiksi lauseissa Tule meille illalla tai Tuletko meille illalla? lausepaino on sanoilla tule ja tuletko. Toisalta esimerkiksi kysymyslauseessa Tuletko töihin jo huomenna? reema on sanassa huomenna, jonka kohdalla sävelkulku nousee ennen lopullista laskua.
Sävelkulun lasku on myös merkki siitä, että puhuja on lopettamassa puheenvuoronsa. Jos sävelkulku ei laske, puhuja on vielä aikeissa jatkaa puheenvuoroaan tai jättää jotakin avoimeksi, esimerkiksi Sovitaanko asia näin vai…
Vaikka suomessa intonaatio laskee yleensä lausuman lopussa, se voi myös nousta esimerkiksi kohteliaissa ilmauksissa, kuten huomenta tai kiitos. Nouseva intonaatio voi liittyä myös tunteita, kuten harmistumista, epäilyä tai pelkoa, ilmaiseviin lausumiin.

Loppukonsonantin kato ja assimilaatio

Sanan lopussa konsonantit /n/ ja /t/ voivat kadota kokonaan tai assimiloitua seuraavan sanan alkukonsonanttiin.
Sananloppuinen /n/ redusoituu tai katoaa herkästi silloin, kun se kuuluu taivutustunnukseen mutta ei muodosta sitä yksin. Tällaisia muotoja ovat esimerkiksi illatiivi ja passiivi: tyttäreen [tytːäreː], pantiin [pɑntiː]. Kato on tavallisinta lausuman lopussa. Nasaaliassimilaatiossa /n/ assimiloituu seuraavaan konsonanttiin. Klusiilin edellä nasaali mukautuu klusiilin ääntöpaikkaan: tytön pää [tytømpæː], tytön kello [tytøŋkelːo]. Loppu-/n/ voi myös assimiloitua kokonaan seuraavaan konsonanttiin, jos se on /m/, /j/, /v/, /l/ tai /r/, esimerkiksi järven muta [jærʋemːutɑ], järven ranta [jærʋerːɑntɑ].
Sananloppuinen /t/ katoaa lähinnä NUT-partisiipissa, kuten tullut [tulːu], kadonnut [kɑdonːu], ja sanassa nyt. Kato voi laukaista myös rajageminaation, esimerkiksi älä nyv viitti.

Vokaalien loppuheitto ja elisio

Sanan lopussa myös vokaalit voivat kadota, mitä kutsutaan loppuheitoksi. Yleisintä on sanaloppuisen /i/:n kato, etenkin jos se kuuluu taivutuspäätteeseen ja sen edellä on /s/. Tällaisia tapauksia ovat eräiden verbien imperfektimuodot (hyppäs, osas), 3. persoonan konditionaali (ottais, hyppäis), translatiivi (suureks) sekä lukusanat yks, kaks, viis ja kuus. Loppuheittoa voi esiintyä epäsäännöllisemmin muissakin muotoryhmissä ja vokaaleissa, kuten täl taval. Vokaalialkuisen sanan edellä loppuheitto voi aiheuttaa elisiota, eli kaksi sanaa äännetään yhteen: siinä on [siːnon].