google/wiki40b huggingface dataset:
Suutele minua, tyhmyri

Juoni

Climax-nimisen nevadalaisen pikkukaupungin muusikko Orville (Walston) soittaa kirkossa urkuja, antaa kotonaan pianotunteja  ja säveltelee lauluja, jotka huoltoasemaa pitävä Barney (Cliff Osmond) sanoittaa. Miehet haaveilevat menestyksestä musiikkibisneksessä. Kun tankkaamaan pysähtyy suosittu laulaja Dino Martin, Barney näpelöi tämän avoauton moottoria niin, että laulajatähti joutuu jäämään Orvillen luo yöksi. Näin Orville ja Barney saavat tilaisuuden esitellä Dinolle materiaaliaan. Orville on sairaalloisen mustasukkainen kauniista vaimostaan (Felicia Farr) ja yrittää lähettää tämän illaksi pois kotoa kertomatta julkkisvieraastaan, jota vaimo on ihaillut lapsesta asti. Naistenmies Dinon seuralaiseksi ja Orvillen vaimoa esittämään hoidetaan paikallisen kapakan seksipommi Polly the Pistol (Novak). Käykin niin, että Orville ihastuu Pollyyn. Orvillen vaimo saa selville miesten juonen, mutta on hyvin anteeksiantavainen ja avioliitto jatkuu. Polly lähtee kaupungista, ja Dino esittää televisiossa Orvillen ja Barneyn tekemän laulun.

Tuotanto

Wilder yritti alun perin saada Orvillen rooliin vakionäyttelijänsä Jack Lemmonin, joka oli tuolloin naimisissa Orvillen vaimoa näytelleen Felicia Farrin kanssa. Lemmonilla oli kuitenkin muita työesteitä, ja kuvaukset aloitettiin brittinäyttelijä Peter Sellersin kanssa. Kuuden viikon kuvausten jälkeen Sellers joutui pitkälle sairauslomalle sydänvaivojensa takia, ja kuvaukset jouduttiin aloittamaan alusta Ray Walstonin kanssa.
Orvillen ja Barneyn säveltämien laulujen melodiat valittiin jo edesmenneen George Gershwinin julkaisemattomien sävellysten joukosta, ja säveltäjän veli Ira Gershwin teki niihin elokuvaan sopivat sanoitukset. Elokuvan muun musiikin on säveltänyt André Previn.

Vastaanotto

Suutele minua, tyhmyri oli Hollywoodin ensimmäisiä elokuvia, joka avoimesti kyseenalaisti avioliittoinstituutiota. Amerikkalaiset ensi-iltakriitikot pitivät elokuvaa vulgäärinä ja epähauskana, ja erilaiset moraalia vartiovat järjestöt tuomitsivat sen jyrkästi. Katoliset piirit yrittivät saada sille esityskiellon. Myöhemmin elokuvan arvostus on parantunut, muttei sitä koskaan ole pidetty Wilderin parhaisiin komedioihin kuuluvana.
Euroopassa elokuva otettiin vastaan suopeammin. Samasta näytelmästä oli Italiassa tehty elokuva Moglie per una notte (suom. ”Vaimo yhdeksi yöksi”) jo 1952. Helsingin Sanomissa Paula Talaskivi piti Wilderin uutuuselokuvaa tuoreeltaan amerikkalaiseksi elokuvaksi hämmentävän rohkeana ja ”eroottisten lankeemusten asiallisena tunnistajana”, rehellisempänä kuin Poikamiesboksi ja parempana kuin Wilderin tuolloin vielä Suomessa esittämätön Yks’, kaks’, kolme.
Hentokorte

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen hentokorte kasvaa 10–20 cm korkeaksi. Maavarsisto levittäytyy laajalle, ja siitä nousee ryhminä rennohkoja, kaarevia ja mutkaisia varsia. Varret ovat haarattomia ja korkeintaan yhden millimetrin paksuisia, ja niissä on harjuja ja uurteita 6 tai 8. Sisältä varret ovat onttoja: hyvin pientä keskionteloa ympyröivät sivuontelot. Lehdet ovat vähäisiä, yhdiskasvuisia kiehkuroita, jotka muodostavat hammasreunaisia tuppia varren nivelkohtiin. Tupet ovat mustahkoja, ja niissä on kolme tai neljä hammasta. Hampaat ja niiden pitkät, äimämäiset kärjet ovat pysyviä. Käpymäiset itiötähkät ovat varren latvassa, lähes kokonaan latvatupen sisällä. Itiöpesäkkeet ovat perällisten kuusikulmaisten kilpien alapinnalla. Suomessa hentokortteen itiöt kehittyvät heinä-syyskuussa. Alkeisvarsikko on kaksikotinen, liuskainen, maanpäällinen ja väriltään vihreä. Hentokorte säilyy talven yli vihreänä.

Levinneisyys

Euroopassa hentokortteen levinneisyysalue on pohjoinen. Sitä kasvaa Norjan ja Ruotsin keskiosista Pohjois-Suomeen ja Kuolan niemimaalle, Baltiaan ja Pohjois-Venäjälle. Laji on levinnyt myös suurimpaan osaa Siperiaa, Pohjois-Japaniin ja edelleen Alaskaan, Kanadaan ja Yhdysvaltojen pohjoisosiin. Hentokortetta kasvaa myös Länsi-Grönlannissa ja Huippuvuorilla. Suomessa hentokortetta tavataan kahdella pääalueella: Pohjois-Suomessa Kainuusta ja Etelä-Lapista pohjoisimpaan Lappiin, sekä Ahvenanmaalta, josta laji on tosin lähes kadonnut 1900-luvun aikana. Muualta maasta lajista on vain muutama havainto Etelä-Suomen kalkkialueilta.

Elinympäristö

Hentokortetta tavataan kosteissa kuusikoissa, lettosoiden laiteilla ja mättäillä, lähteikköpaikoilla, rantatörmissä, tunturiniityillä ja -kankailla, varjoisilla kalliorinteillä ja kalkkilouhikoissa. Laji on kalkinvaatija.
Taiz

Maantiede

Taiz sijaitsee noin 120 kilometriä etelään Jemenin pääkaupunki Sanaasta ja noin 140 kilometriä luoteeseen satamakaupunki Adenista. Kaupunki on rakennettu 3 000 metrin korkeuteen nousevan Djabal Sabir-vuoren juurelle ja on Jemenin eteläisen ylängön suurin kaupunki.

Historia

Taiz mainitaan kaupunkina ensimmäistä kertaa aijubidien valtakaudella Jemenissä (1173-1228), mutta varsinaisesti se kasvoi vasta rasulidien valtakaudella (1230-1441), jolloin siitä tehtiin pääkaupunki. Aijubidien aikaisesta Taizista tiedetään lähinnä 1200-luvulla eläneen Ibn al-Mudjawirin kirjoitusten perusteella. Al-Mudjawir kertoi Intiasta Adeniin saapuvilla laivoilla tehtyjen tuottojen viedyn Taizissa sijainneeseen linnoitukseen. Myöhemmin rasulidien dynastian toinen hallitsija al-Malik al-Muzaffar Yusuf teki Taizista pääkaupunkinsa vuonna 1255 ja laajensi sitä huomattavasti. Hän ja hänen seuraajansa rakennuttivat esimerkiksi useita moskeijoita ja madrasoja. Näistä merkittävimpiä ovat Ashrafiyya-moskeija ja al-Muzaffar-moskeijat, jotka hallitsevat kaupunkikuvaa edelleen. Ibn Battuta vieraili kaupungissa vuonna 1377 ja kuvaili sen asukkaita "komenteleviksi, röyhkeiksi ja töykeiksi". Hän mainitsi myös kaupungissa olevan kolme kaupunginosaa, al-Maghriba sulttaanille ja tämän hoville, Udayna tämän emiireille ja sotilaille, sekä al-Mahalib tavalliselle kansalle.
Vuonna 1948 imaami Ahmad Hamid al-Din ja Jemenin kuningaskunnan hallitsija siirsi maan pääkaupungin Sanaasta Taiziin. Siirroksen myötä siirrettiin myös esimerkiksi ulkomaiden lähetystöt. Pääkaupunki palautettiin Sanaan kun kuningaskunta luhistui ja Jemenin arabitasavalta perustettiin vallankaappauksella vuonna 1962. Arabikevään aikana vuonna 2011 Taiz oli yksi pitkäaikaisen presidentti Ali Abdullah Salehin eroon johtaneiden mielenosoitusten keskus. Jemenin huthikapinalliset valtasivat Taizin maan sisällissodan aikana maaliskuussa 2015. Paikalliset asejoukot ajoivat huthit suurimmasta osasta kaupunkia muutaman kuukauden sisällä Saudi-Arabian johtaman liittouman tuella, jonka jälkeen huthit katkaisivat kaupunkiin johtavat tiet piirittäen sen.

Liikenne

Taiz on kahden tärkeän maantien liittymäkohta. Itä-länsi suuntainen maantie saapuu kaupunkiin Punaisenmeren rannikolta Mochasta ja pohjois-etelä suuntainen pääkaupunki Sanaasta Ibbin ja Dhamarin kautta. Toinen tie johtaa rannikkokaupunki Adeniin. Kaupungissa sijaitsee myös Taizin kansainvälinen lentokenttä.

Talous

Taiz on Lounais-Jemenin tärkeän kahvintuotantoalueen keskus. Kahvin ohella alueella kasvatetaan khatia ja vihanneksia. Kaupungissa on myös esimerkiksi alumiini- ja virvoitusjuomatehtaita.

Koulutus

Kaupungin madrasaan viitataan usein islamilaisena yliopistona. Lähistöllä sijaitsee myös maatalousopisto ja valtion kokeellinen maatila.

Väestö

Vuoden 2004 väestönlaskennan mukaan Taizissa asui 466 968 asukasta, mikä teki siitä Sanaan ja Adenin jälkeen Jemenin kolmanneksi suurimman kaupungin. Kaupungin asukkaiden valtaosa on sunnimuslimeja.
Kirill Martšenko

Seuraura

Martšenko vietti viimeisimmät juniorivuotensa Jugra Hanty-Mansijskissa. Hän oli kaudella 2015–2016 seuran U16-junioreiden paras pistemies ja syöttäjä tehoilla 23+29=52. Kaudella 2016–2017 Martšenko oli seuran U17-junioreiden paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 19+21=40. Samalla kaudella hän debytoi Mamonty Jugryn joukkueessa Venäjän nuorten sarja MHL:ssä. Martšenko pelasi kauden aikana liigan tähdistöottelussa.
Kaudella 2017–2018 Martšenko oli MHL:n pudotuspeleissä tehoilla 4+3=7 Mamonty Jugryn paras pistemies ja hän jakoi myös joukkueen sisäisen maalipörssin voiton Stepan Grymzinin kanssa. Martšenko debytoi kauden aikana myös Jugra Hanty-Mansijskin KHL-joukkueessa, jossa hän sai tililleen kaksi runkosarjaottelua ilman tehopisteitä. Martšenko teki KHL-debyyttinsä runkosarjan toiseksi viimeisellä kierroksella 27. helmikuuta 2018 vieraissa Metallurg Magnitogorskia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 15.11 minuuttia. Jugra jätti KHL:n kauden jälkeen talousongelmien vuoksi ja siirtyi pelaamaan farmiliiga VHL:ään.
Columbus Blue Jackets varasi Martšenkon toisella kierroksella 49. pelaajana NHL:n varaustilaisuudessa 2018. Ennen tätä, toukokuussa 2018 Jugra Hanty-Mansijsk kauppasi hänen pelaajaoikeutensa SKA Pietariin rahallista korvausta vastaan.
Sandro de América

Roberto Sánchez (19. elokuuta 1945 Buenos Aires – 4. tammikuuta 2010 Mendoza), paremmin tunnettu nimellä Sandro de América, Sandro tai Gitano (mustalainen), oli argentiinalainen laulaja ja näyttelijä. Hän oli suosittu esiintyjä kaikkialla Latinalaisessa Amerikassa. Sánchezille oli tehty marraskuussa 2009 sekä sydän- että keuhkosiirto, joiden jälkiseurauksiin hän menehtyi.
Jääkäripataljoona 7

Perustaminen ja varustaminen

Jääkäripataljoona 7 perustettiin Keski-Pohjanmaan Sotilaslääniin kuluneessa Sisä-Suomen Suojeluskuntapiirissä.
Jääkäripataljoona 7 miesvahvuus oli perustamisen jälkeen 27 upseeria, 135 aliupseeria ja 669 miestä, yteensä 831. Jääkäripataljoona oli pienempi kuin rykmenttien jalkaväkipataljoonat (1022), mutta suurempi kuin Kevyt osastot (594)
Puolustusvoimien materiaalitilanne oli jatkosodan alkaessa huomattavasti talvisodan aikaista parempi, mutta siitä huolimatta eivät yksiköt tulleet varustettua kaikin osin määrävahvuuksien mukaisiksi. Jääkäripataljoonat pyrittiin kuitenkin varustamaan liikkuvina yksiköinä mahdollisimman hyvin.
Soutu kesäparalympialaisissa 2020

Karsinnat

Yhteen kilpailuun saa osallistua korkeintaan yksi urheilija, ja yhteensä paralympialaisiin saa tulla korkeintaan neljä miestä ja neljä naista yhdestä maasta. Suurin osa urheilijoista (31 miestä ja naista) valitaan vuoden 2019 MM-kilpailujen perusteella. Neljä miestä ja naista karsitaan alueellisten karsintojen kautta. Seitsemän naista ja miestä karsitaan vuoden 2020 karsintaturnauksen kautta. Jos japanilaisia urheilijoita ei ole päässyt näitä kautta paralympialaisiin, myönnetään kahdelle japanilaiselle mies- ja naisurheilijalle paikka paralympialaisiin. Loput kahdeksan urheilijaa (tai 12 riippuen Japanin kiintiöpaikoista) päätetään erillisen kutsun kautta.
Kaupunkityyppinen taajama

Kaupunkityyppinen taajama (ven. посёлок городского типа, posjolok gorodskogo tipa, ukr. селище міського типу, selyštše miskoho typu, lyhenne ven. п.г.т., p.g.t ja ukr. с.м.т., s.m.t) oli virallinen termi tietyin perustein määritellylle kaupunkimaiselle taajamalle tai asutuskeskukselle Neuvostoliitossa. Nykyään se on käytössä 10 entisessä neuvostotasavallassa sekä Puolassa ja Bulgariassa.
Käsite kaupunkityyppinen taajama syntyi Neuvostoliiton kaupunkisuunnittelun tuloksena, kun haluttiin luoda välimuoto kaupungin ja maaseututaajaman välille.
Kooltaan kaupunkityyppiset taajamat eivät juurikaan eroa kylistä, mutta niiden infrastruktuuri on kaupunkimainen. Yleensä ne ovat keskittyneet yhteen teollisuuden- tai muuhun tuotantoalaan.
Dimetyyliallyylipyrofosfaatti

Terpeenien ja terpenoiden synteesi

Dimetyyliallyylipyrofosfaattia syntyy kahdella tavalla. Mevalonaattireitissä muodostuu ensin isopentenyylipyrofosfaattia, joka muunnetaan isopentenyylipyrofosfaatti-isomeraasin avulla dimetyyliallyylipyrofosfaatiksi. Dimetyyliallyylipyrofosfaatin ja isopentenyylipyrofosfaatin reagoidessa syntyy geranyylipyrofosfaattia, josta eliöt voivat muokata uusia terpeenejä. 
Dimeyyliallyylipyrofosfaattia syntyy myös niin sanotulla ei-mevalonaattireitillä eli 1-deoksi-D-ksyluloosi-5-fosfaatti-reitillä. Siinä (E)-4-hydroksi-3-metyyli-but-2-enyylipyrofosfaatista muodostetaan dimetyyliallyylipyrofosfaattia ja isopentenyylipyrofosfaatin. Nämä kaksi reittiä ovat yhteydessä toisiinsa dimetyyliallyylipyrofosfaattimolekyylin kautta.
BMW 1-sarja (E87)

BMW 1-sarja (E87) 2004–2013

BMW E87 esiteltiin kesällä 2004 BMW-malliston edullisimmaksi malliksi. Noin 60 prosenttia auton osista on yhteisiä 3-sarjan (E90) kanssa. Samalle pohjalevylle perustuu myös crossover-mallin X1 (E84). Ensimmäisenä esitelty korimalli oli viisiovinen hatchback. Sen rinnalle tuli kesällä 2007 kolmiovinen, ja saman vuoden syksyllä Frankfurtin autonäyttelyssä esiteltiin 1-sarjan kaksiovinen coupé. Viimeisenä esiteltiin kangaskattoinen avomalli.
Vuoden 2004 Euro NCAP -kolaritestistä BMW E87 sai tuloksseksi täydet viisi tähteä.
Vuonna 2007 1-sarja koki kevyen kasvojenkohotuksen, jossa se sai muun muassa uudet puskurit sekä muita pienempiä ulkonäöllisiä uudistuksia. Myös moottoreita kehitettiin polttoainetaloudellisemmiksi.
Mallistoa alettiin korvata vähitellen uudella F20-mallilla. Viisiovisen hatchbackin valmistus päättyi vuonna 2011, kolmiovisen 2012 ja coupén sekä cabrioletin kesällä 2013.

BMW 1M

Urheilumalli BMW 1M Coupé julkistettiin vuoden 2010 lopulla. Autossa oli moottorina kaksoisturboahdettu 3,0-litrainen rivikuutonen, jonka teho on 340 hevosvoimaa. Valmistajan nimikäytännöstä poiketen mallinimessä M-kirjain tulee vasta numeron jälkeen, sillä näin haluttiin välttää sekaannus aiempaan BMW M1 -malliin.
Ruskoviheltäjäsorsa

Levinneisyys

Ruskoviheltäjäsorsaa esiintyy Yhdysvaltain eteläosissa, Väli-Amerikassa, Etelä-Amerikan pohjois- ja keskiosissa, suuressa osassa Saharan eteläpuolista Afrikkaa sekä Etelä-Aasiassa. Sen kannaksi on arvioitu 1,3–1,5 miljoonaa yksilöä. Lajin kannankehitys on laskeva, mutta sen ei uskota olevan vaarassa, ja ruskoviheltäjäsorsa on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elinympäristö

Ruskoviheltäjäsorsa elää makeanveden tai murtoveden kosteikoissa.

Ravinto

Ruskoviheltäjäsorsa on pääasiassa kasvinsyöjä, mutta voi syödä myös pieniä vesihyönteisiä.
R. B. Braithwaite

Richard Bevan Braithwaite (15. tammikuuta 1900 – 21. huhtikuuta 1990) oli englantilainen filosofi, joka työskenteli tieteenfilosofian, etiikan ja uskonnonfilosofian aloilla. Hän oli vakaumukseltaan kristitty ja kannatti loogista positivismia.
Braithwaite syntyi Banburyssä Oxfordshiressä ja opiskeli Cambridgen yliopistossa fysiikkaa ja matematiikkaa. Hän toimi yliopiston Sidgwick-oppituolin moraalifilosofian lehtorina vuosina 1934-1953, ja Knightbridge-oppituolin moraalifilosofian professorina vuosina 1953-1967. Braithwaite kirjoitti muun muassa tieteellisestä selittämisestä ja uskonnollisesta uskosta empirismin näkökulmasta.
Braithwaite toimi Aristotelian Societyn puheenjohtajana vuosina 1946-1947. Hänet valittiin British Academyn jäseneksi vuonna 1957. Hän kuoli Cambridgessä Cambridgeshiressä 90-vuotiaana.
Thomas Byles

Thomas Roussel Davids Byles (26. helmikuuta 1870 Leeds – 15. huhtikuuta 1912 Pohjois-Atlantti) oli englantilainen katolinen pappi, joka matkusti RMS Titanicilla. Byles kouluttautui papiksi vuonna 1894. Hän oli Titanicilla matkalla New Yorkiin pikkuveljensä häihin. Byles oli yläkannella kävelemässä kun laiva törmäsi jäävuoreen. Hän avusti kolmannen luokan matkustajia pelastusveneisiin kieltäytyen kahdesti hänelle tarjotusta paikasta pelastusveneessä. Sen jälkeen hän kuunteli matkustajien synnintunnustuksia ja antoi synninpäästön sadoille matkustajille, jotka olivat yhä laivalla pelastusveneiden lähdettyä. Byles hukkui laivan upotessa. Hänen ruumistaan ei koskaan löydetty. Bylesin veljet laittoivat muistomerkin hänen kunniakseen St Helenin katoliseen kirkkoon Chipping Ongariin, Essexiin. Paavi Pius X kuvasi Bylesia "Kirkon marttyyriksi".
Vuoden 1997 elokuvassa Titanic Bylesia esitti James Lancaster. Elokuvassa Byles siteeraa Ilmestyskirjan kohtaa 21:4 ympärillään oleville matkustajille.
Vuonna 2015 St Helenin kirkon pappi Graham Smith ja piispa Alan Williams ehdottivat Bylesin julistamista pyhimykseksi.
Yrjö Niiniluoto

Yrjö Emil Niiniluoto (9. helmikuuta 1900 Tampere – 4. marraskuuta 1961 Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli suomalainen toimittaja, joka työskenteli Helsingin Sanomien päätoimittajana vuosina 1938–1961.

Elämäkerta

Yrjö Niiniluodon vanhemmat olivat matkaposteljooni Kaarlo Emil Niiniluoto ja Aino Lydia Grönlund. Niiniluoto sai koulussa pelkästään kiitettäviä arvosanoja ja kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1919. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa pääaineinaan saksaa ja englantia ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1923. Edessä näytti olevan lupaava akateeminen ura. Varusmiespalveluksen jälkeen Niiniluoto meni kuitenkin töihin Helsingin Sanomiin, jonka palveluksessa hän työskenteli kuolemaansa saakka. Hän työskenteli lehden ulkomaanosaston toimittajana 1925–1936 ja oli 1926–1928 ulkomaankirjeenvaihtajana Kansainliiton päämajassa Genevessä sekä 1933–1936 Lontoossa. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia päätoimisia ulkomaankirjeenvaihtajia. Vuosina 1936–1938 Niiniluoto oli lehden tavallisena artikkelitoimittajana.
Niiniluodosta tuli Helsingin Sanomien päätoimittaja 1938, kun hänen edeltäjänsä Eljas Erkko nimitettiin Suomen ulkoministeriksi. Hän oli myös Ilta-Sanomien päätoimittajana 1938–1946. Niiniluoto ja Sanoma-yhtiön johtaja Erkko olivat luonteiltaan erilaisia, mutta heidän yhteistyönsä sujui kohtalaisesti. Niiniluodolla oli suomalaiseksi toimittajaksi poikkeuksellisen paljon kansainvälisiä yhteyksiä. Hän toimi 1927–1933 Exchange Telegraph Companyn, 1940–1941 Reutersin, 1946–1950 Dagens Nyheterin ja 1945–1957 The Timesin Suomen-kirjeenvaihtajana. Niiniluoto kuoli sydänhalvaukseen vuonna 1961 ollessaan ulkomaanmatkalla Johannesburgissa Etelä-Afrikassa.
Niiniluoto oli vuodesta 1942 naimisissa Helsingin Sanomien kulttuuriosaston päällikön Marja Niiniluodon (o.s. Linturi) kanssa. Heillä oli kolme lasta: toimittaja Maarit Niiniluoto, toimittaja Markku Niiniluoto ja filosofian professori, kansleri Ilkka Niiniluoto.
Santa Cruz (Rio de Janeiro)

Santa Cruz on noin 200 000 asukkaan laaja kaupunginosa Rio de Janeiron länsiosassa, kauempana keskustasta. Väestö on alueella keskiluokkaa, osa on alemman keskitulotason ja alhaisen tulon asukkaita. Suuren pinta-alansa vuoksi alue on suhteellisen harvaan asuttua. Rio de Janeiron henkilöliikenteen rautatieverkon linja kulkee myös Santa Cruziin, joka on monimuotoinen alue: siellä on kaupallisia, asuin- ja teollisuusalueita. Itaguaín sataman rakentamisen jälkeen alue on nopeasti kehittynyt.
Pahkalampi (Ähtäri)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,5 hehtaaria, se on 200 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Ähtärinjärven alueella (35.43), jonka Hankaveden–Väliveden alueeseen (35.432) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 191,4 metriä mpy.
Jälkimarkkinointi

Jälkimarkkinoinnilla tarkoitetaan asiakkuusprosessia ostotapahtuman jälkeen. Jälkimarkkinoinnin tarkoitus on vahvistaa asiakastyytyväisyyttä ja ylläpitää lisämyynnin avulla myös asiakaspysyvyyttä. Jälkimarkkinointi voidaan siis käsittää asiakkuustyökaluna, jolla asiakkaan kanssa tehdään yhteistyötä varsinaisten palvelujen tai tuotteiden ostotapahtumien välillä. 
Jälkimarkkinoinnin yksi tärkeä päämäärä on taata asiakkaan tuotteiden huolto ja palvelutaso ennakoivasti, jolloin käyttäjien kokemat käyttökatkokset ja niihin liittyvä korjaushuoltopalvelu saadaan minimoitua. Jälkimarkkinointi pitää yllä tasaista palvelutasoa myös asiakkaan liiketoiminnassa. Ks. myös huolenpitosopimus. 
Jälkimarkkinoinnilla voidaan tarkoittaa myös perinteisiä huoltopalveluja, kuten esimerkiksi teknisten tuotteiden huoltoa, korjaamista ja varaosapalvelua.
Per Mertesacker

Maajoukkue

Mertesacker pelasi ensimmäisen maaottelunsa Irania vastaan lokakuussa 2004. Lopullisen läpimurtonsa hän teki vuoden 2005 Maanosaliittojen Cupissa, jossa hän teki yhden maalinkin ottelussa Australiaa vastaan. Hänet valittiin myös Saksan maajoukkueeseen vuoden 2006 MM-kotikisoihin. Hän pelasi pronssia saaneessa Saksan joukkueessa kuusi ottelua. Hän pelasi täydet minuutit Saksan hopeajoukkueessa EM-kilpailuissa 2008 ja pronssijoukkueessa MM-kisoissa 2010. Vuoden 2012 EM-kilpailuissa hän kuului Saksan miehistöön, muttei saanut peliaikaa. Hän voitti kesällä 2014 jalkapallon maailmanmestaruuden Saksan paidassa. Hän pelasi kisoissa kuudessa ottelussa. Hän ilmoitti elokuussa 2014 lopettavansa maajoukkueuransa. Hän pelasi kaikkiaan 104 maaottelua, joissa teki neljä maalia.
Kosti Kivilahti

Kosti Kivilahti (15. marraskuuta 1907 Ahlainen – 11. joulukuuta 1969 Rovaniemen maalaiskunta) oli suomalainen työväenlaulujen säveltäjä ja sanoittaja. Hän erikoistui varsinkin ajankohtaisiin kisällilauluihin, joita hän sepitti yli tuhat. Kivilahden tunnetuimpia lauluja ovat ”Taisteluun”, ”Me nousemme lailla ukkosen” ja ”Nuori taistelija”. Ne on kaikki levytetty 1970-luvun alussa.
Kivilahti oli armeija-aikanaan sotilasmuusikko. Hän opiskeli sotien jälkeen Sibelius-Akatemiassa musiikin teoriaa. Hän perusti useita työväenkuoroja ja toimi niiden johtajana ja opettajana. Ansiotyönään hän toimi varastonhoitajana ja satamatyöläisenä. Kansandemokraattiseen liikkeeseen sitoutunut Kivilahti toimi ohjelmatyöntekijänä SKDL:n järjestöissä. Viimeksi hän oli Rovaniemen työväenyhdistyksen kuoron johtajana. Hän kuoli 62-vuotiaana Muurolan sairaalassa ja hänet haudattiin Rovaniemen III hautausmaalle.
Kader Abdolah

Kader Abdolah (12. lokakuuta 1954 Arak, Iran) alkuperäiseltä nimeltään Hossein Sadjadi Ghaemmaghami Farahani on iranilaissyntyinen, Alankomaissa, Delftissä asuva kirjailija. Abdolah kirjoittaa hollanniksi.
Abdolah opiskeli nuorena fysiikkaa Teheranissa. Sen jälkeen hän suoritti asevelvollisuutensa Iran keisarillisessa laivastossa. Hän oli mukana vasemmistolaisessa liikkeessä, joka aluksi vastusti šaahia ja myöhemmin Ajatollah Khomeinin pappisvaltaa. Vuonna 1988 Abdolah pakeni Iranista Alankomaihin. Kirjailijanimensä Abdolah muodosti kahden surmatun ystävänsä nimestä. Hänen ensimmäinen kirjansa ilmestyi vuonna 1993. Vuonna 2005 ilmestyi hänen menestysteoksensa Talo moskeijan vieressä, joka valittiin vuonna 2007 toiseksi parhaaksi hollaninkieliseksi romaaniksi.
Talo moskeijan vieressä on toistaiseksi ainoa Abdolahin suomeksi julkaistu teos. Se ilmestyi vuonna 2011. Romaani kertoo syrjäisessä Senedžanin kaupungissa elävästä mattokauppias Agha Džanin perheestä. Tapahtumat alkavat 1960-luvun lopulta ja päättyvät 1970- luvun lopun poliittiseen kuohuntaan. Se kertoo värikkäästi kaupungista ja sen asukkaista, heidän avioliitoistaan, syrjähypyistään ja liiketoimistaan. Siinä esiintyy niin oopiumin väärinkäyttäjiä, salaisia poliiseja, kylähulluja kuin vallankumouksellisia sekä imaamien että vasemmistolaisten puolelta. Se on myös kertomus Iranin nykyaikaistumisesta, radion ja television mahdista.
William Bendix

William Bendix (14. tammikuuta 1906 New York – 14. joulukuuta 1964 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen elokuvanäyttelijä.
Bendix teki ensiesiintymisensä valkokankaalla vuonna 1942 George Stevensin ohjaamassa elokuvassa Tie miehen sydämeen. Samana vuonna valmistui myös John Farrow’n ohjaama elokuva Viimeiseen mieheen, josta Bendix oli ehdolla Oscar-palkinnon saajaksi parhaana sivuosan esittäjänä. Bendixin tunnetuimpiin elokuvarooleihin kuuluu myös Gus Smithin rooli Alfred Hitchcockin Pelastusveneessä.
Bendixin tunnetuin radiorooli oli Chester A. Riley komediasarjassa The Life of Riley vuosina 1944–1951. Samaa roolia hän esitti myös sarjan toisessa televisioversiossa 1953–1958. Ensimmäiseen vuoden 1949 versioon hän oli estynyt osallistumasta sopimussyistä, joten siinä roolin esitti Jackie Gleason.
Bendix kuoli keuhkokuumeeseen Los Angelesissa 58 vuoden ikäisenä. Hänellä on kaksi tähteä Hollywood Walk of Famella.