google/wiki40b huggingface dataset:
Azura Skye

Azura Skye, alk. Azura Dawn Storozynski (s. 8. marraskuuta 1981, Northridge, Los Angeles, Kalifornia) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten rooleistaan televisiosarjoista Zoe, Duncan, Jack and Jane (1999–2000) ja Buffy, vampyyrintappaja (1997–2003).

Zoe, Duncan, Jack and Jane

Skyen tunnetuimpiin rooleihin kuuluu kenties Janen rooli televisiosarjassa Zoe, Duncan, Jack and Jane. Sarja alkoi vuonna 1999 ja päättyi vuotta myöhemmin vuonna 2000 kahden tuotantokauden ja 26 jakson jälkeen. Toisella tuotantokaudella sarjan nimeksi vaihdettiin lyhyempi Zoe.... Skyen lisäksi muissa nimirooleissa näyttelivät muun muassa Michael Rosenbaum ja Selma Blair.

Buffy

Vuonna 2002 Skye vieraili Buffy, vampyyrintappaja -sarjassa sen seitsemännellä ja viimeiseksi jääneellä tuotantokaudella yhteensä kaksi kertaa. Hän vieraili Cassie Newtonina ensi kertaa kauden neljännessä jaksossa Avun tarpeessa, ja seuraavan kerran hän esiintyi kauden seitsemännessä jaksossa Pahan pauloissa tällä kertaa Ensimmäisen pahan roolissa. Hänen ei alun perin ollut määrä esiintyä jälkimmäisessä jaksossa vaan Taraa näytelleen Amber Bensonin oli määrä palata jakson ajaksi sarjaan. Benson oli kuitenkin haluton kuvaamaan Taraa pahana eikä halunnut palata rooliin, minkä vuoksi Cassien hahmo otettiin vielä kerran mukaan sarjaan.

Muut työt

Skye on vieraillut lukuisissa televisiosarjoissa ja esiintynyt useissa elokuvissa. Hän on vieraillut muun muassa televisiosarjassa CSI: Miami vuosina 2003–2005 yhteensä neljän jakson verran. Hänen muihin televisiovierailunsa kuuluvat muun muassa sarjat House, Bones ja Aavekuiskaaja. Skye on esiintynyt muun muassa elokuvissa 28 päivää (2000), Red Dragon (2002), Carolina (2003) ja One Missed Call (2008). Hänen uusimman elokuvansa Like Moles, Like Rats on määrä ilmestyä vuonna 2008.
Kvintetti

Kvintetti on yhtye, johon kuuluu viisi muusikkoa. Tällaiselle yhtyeelle sävellettyä teosta kutsutaan kvintetoksi. Tyypillisin kvintetti on jousikvintetti, johon kuuluu kaksi viulistia, alttoviulisti, sellisti ja kontrabasisti.
Timorin kieli

Timor (atoni, uab meto) on Timorin saaren länsiosassa, Indonesiassa puhuttava austronesialainen kieli. Kieltä puhuu äidinkielenään noin 586 000 ihmistä (1997).
Timorilla on useita murteita ja jopa yksittäisillä kylillä voi olla omat murteensa.
Delta-jengi

Tuotanto

Käsikirjoittaja Harold Ramis on kertonut Universal Studiosin antaneen heille paljon vapauksia.
»Ihan sama, pienen budjetin elokuva saatta tuottaa pari taalaa, jos hyvin käy - antaa heidän tehdä mitä haluavat.»
(Harold Ramis )

Sisarsarjat

Delta-jengi elokuvan suuren suosion myötä ABC-kanava alkoi tuottamaan tilannekomediasarjaa Delta House. Sitä esitettin 13 jaksoa vuonna 1979. Delta Housessa esiintyy elokuvasta tuttuja hahmoja, vaikka ainoastaan rehtoria esittänyt John Vernon toisti roolinsa.
CBS halusi oman Delta-jengiin perustuvan tilannekomediasarjan, Co-Ed Fever. Sitä tehtiin kuusi jaksoa, joista vain yksi pääsi levitykseen vuonna 1979.
NBC:llä oli Delta-jengiin perustuva tilannekomediasarjan Brothers and Sisters, jonka kaikki 12 jaksoa esitettiin vuonna 1979.
Delta-jengiin käsikirjoittajat kertoivat suunnittelevansa vuoteen 1967 sijoittuvaa jatko-osaa elokuvalle, mutta Universal perui projektin, koska samantapaisen Svengijengi ’62 -elokuvan jatko-osa Juhlat ovat ohi menestyi todella huonosti.
Tuottaja Matty Simmons alkoi työstämään uutta jatko-osaa vuonna 1982, mutta sekään ei saanut tuulta siipien alle.
Lauri Helke

Lauri Helke (s. 12. heinäkuuta 1982) on tamperelainen diplomi-insinööri, kunnallispoliitikko ja halpabussiyhtiö OnniBus.com Oy:n perustaja ja toimitusjohtaja. Ennen OnniBus.comia Helke työskenteli VR-Yhtymä Oy:ssä lähiliikenteen suunnittelupäällikkönä ja Tampereen kaupungin joukkoliikenneinsinöörinä.
Helke valittiin vuoden 2012 kunnallisvaaleissa varavaltuutetuksi Tampereen kaupunginvaltuustoon. Hän on Kokoomuksen ja RKP:n valtuustoryhmän toinen varavaltuutettu ja ikäihmisten palvelujen lautakunnan jäsen. Tampereen kaupunginvaltuusto valitsi 19.6.2017 Helken Tampereen kaupunkiliikenne -liikelaitoksen (TKL) johtokunnan puheenjohtajaksi kaudelle 2017-2019.
Vuoden 2017 kuntavaaleissa hän sai 296 ääntä ja tuli valituksi uudelleen Kokoomuksen ja RKP:n valtuustoryhmän varavaltuutetuksi. Helke on sotilasarvoltaan reservin yliluutnantti.
Ford Flathead -moottori

Ford Flathead on Fordin vuodesta 1932 vuoteen 1953 valmistama sivuventtiilimoottori. Sen lempinimi on "flathead" eli "lättäpää". Nimi juontuu sivuventtiileistä, joiden takia moottorin kannet ovat leveät ja matalat.
Vuonna 1937 julkaistiin pienempi 136 cu.in. eli 2,2-litrainen 60 hevosvoiman sivuventtiilinen V8, joka oli tuotannossa Yhdysvalloissa vain vuoteen 1941 saakka, jolloin 3,7-litrainen sivuventtiilikuutonen korvasi sen. Henry Ford itse henkilökohtaisesti sovelsi mikrotason johtamistapaa kehitellessään V8-moottoria neljässä toisistaan erillisessä tuotekehitystiimissä. Moottorin kaikki tekniset ratkaisut olivat Fordin itsensä hyväksymiä ja suurelta osin myös hänen ideoimiaan. Sotavuosina V8-moottorin lohkoja valettiin myös Suomessa. Pikkulättäpää 2,4-litraiseksi suurennettuna oli käytössä suurempien ranskalaisten Ford Vedetten ja Simca Versaillesin voimanlähteenä vielä vuoteen 1961 saakka. Sen jälkeen sama moottori oli käytössä Brasilian Simcan edustusmallien voimanlähteenä ja sivuventtiili-V8 poistui Simcan tuotannosta lopullisesti vasta vuonna 1969. Kuitenkin, Ranskan armeija käytti flathead-moottoreita vielä 1990-luvun alkupuolella. Nopein V8 lättäpäämoottorilla varustettu auto lienee Flatfire, joka ylitti maagisena haamurajana pidetyn nopeuden 300 mailia tunnissa vuonna 2002. Moottori on huomattavien muutostenkin jälkeen edelleen aito sivuventtiilimoottori ja tuottaa yli 650 hevosvoiman tehon. Uusinta tuotantoa on Motor Cityn 5,36-litrainen alumiininen V8, joka on vaihtokelpoinen vanhan Fordin sivuventtiilimoottorin kanssa.
Trimetyyliamiini-N-oksidi

Biokemia

Trimetyyliamiini-N-oksidia muodostuu eliöissä trimetyyliamiinista erään mono-oksidaasientsyymin, FMO-3:n, katalysoimana. Trimetyyliamiinia muodostuu esimerkiksi ihmiskehossa koliinia sisältävistä ruoka-aineista. Normaalisti maksassa sijaitseva FMO-3-entsyymi hapettaa sen trimetyyliamiini-N-oksidiksi, mutta harvinaisessa perinnöllisessä sairaudessa trimetyyliaminuriassa entsyymin pitoisuus on vähäinen. Tämä ilmenee trimetyyliamiinin erittymisenä hien ja virtsan mukana ja yhdiste antaa heille tyypillisen kalamaisen hajun.
Trimetyyliamiini-N-oksidiä on erityisesti merikaloissa. Erityisesti haiden ja rauskujen veressä on paljon ureaa osmoottisen paineen säätelyyn. Urean pitoisuus on niin suuri, että se denaturoisi proteiineja, mutta veressä oleva trimetyyliamiini-N-oksidi kumoaa urean vaikutuksen. Trimetyyliamiini-N-oksidi stabiloi proteiineja tukemalla niiden oikeaa laskostumista. Sen on havaittu myös stabiloivan oikealla tavalla laskostuneita proteiineja prioneita vastaan. Yhdiste stabiloi myös nukleiinihappoja.
Trimetyyliamiinin muodostuminen hajuttomasta trimetyyliamiini-N-oksidista on yksi merkki kalan pilaantumisesta. Bakteerit pelkistävät yhdisteen trimetyyliamiini-N-oksidireduktaasientsyymin avulla. Eräät bakteerit voivat muodostaa yhdisteestä myös dimetyyliamiinia ja formaldehydiä.

Ominaisuudet, valmistus ja käyttö

Trimetyyliamiini-N-oksidi on valkoista kiinteää ainetta, joka on usein dihydraattina. Se liukenee hyvin veteen, koska sen dipolimomentti on suuri. Vesiliuoksissa yhdisteen happiatomi muodostaa vetysidoksia kolmen vesimolekyylin kanssa. 
Trimetyyliamiini-N-oksidia voidaan valmistaa hapettamalla trimetyyliamiinia vetyperoksidin tai perhapon kanssa. Vesiliuoksissa suoritettuna näin muodostuu sen dihydraatti. Dihydraatista saadaan vedetöntä trimetyyliamiini-N-oksidia sublimoimalla tai tislaamalla alennetussa paineessa veden ja bentseenin tai tolueenin muodostamasta atseotrooppisesta seoksesta.
Trimetyyliamiini-N-oksidi reagoi alkyloivien yhdisteiden kanssa muodostaen trimetyylialkoksiammoniumyhdisteitä. Se on hyödyllinen ketonien ja aldehydien syntetisoimisessa alkyylihalideista ja sulfonaateista, N-metyylipyrrolidiinien synteeseissä, atsometiiniylidien valmistuksessa ja karbonyyliryhmien poistamisessa trikarbonyylirautakomplekseista. Erityisesti yhdistettä käytetään mietona ja selektiivisenä hapettimena organoboraanien hapettamiseen borinaatti- tai boraattiestereiksi.
Vera Vitali

Elämä ja ura

Vera Vitali syntyi Tukholmassa näyttelijä Leon Vitalille ja puvustaja Kersti Vitalille. Siellä hän myös varttui, lukuun ottamatta paria vuotta, kun perhe asui Lontoossa hänen isänsä Leon Vitalin työskennellessä siellä näyttelijänä ja myös Stanley Kubrickin henkilökohtaisena avustajana. Niinä vuosina Vitali sai seurata läheltä elokuvan tekemistä.
Taustastaan huolimatta Vitali empi pitkään, haluaako hän näyttelijäksi. Vasta 24-vuotiaana hän aloitti opiskella alaa, ensin Stockholms Elementära Teaterskolassa ja sitten New Yorkissa sijaitsevassa teatterikoulussa. Vuonna 2007 hän pääsi lavalla näyttelemään Bertolt Brechtin keskeneräisen näytelmän Leipäkauppa (saks.  Der Brotladen) Ruotsin ensi-illassa. Näytelmää ohjasi hänen isäpuolensa Lars Rudolfsson. Seuraavana vuonna hän toimi stand up -koomikkona Riksteaternin lavalla Arvikan festivaaleilla. Esitys sai ylistävät arvostelut. Yhteistyö Riksteaternin kanssa syventyi, kun vuonna 2009 hän kirjoitti koomisen monologinäytelmän Vilja vara Vera Vitali, jota hän esitti hänen ja Nour El-Refain yhteiskiertueella.
Vuonna 2008 Vitalin ensiesiintyminen valkonkankaalla tapahtui Ruben Östlundin elokuvassa De ofrivilliga Ensiesiintymisensä jälkeen hän on näytellyt lukuisissa elokuvissa ja TV-sarjoissa kuten Amir Chamdinin elokuvissa Hela havet stormar (2009) ja Cornelis (2010), Johan Klingin elokuvissa Puss (2010) ja Människor helt utan betydelse sekä pääroolia Fijona Jonuzin palkitussa lyhytelokuvassa Girl (2011). Varsinaisen läpimurron hän teki kuitenkin vasta vuonna 2012 SVT:n minisarjassa Lillemorin tarina, jossa hän näytteli Lillemor Östliniä. Toinen rooli, josta hän tuli suurelle yleisölle tutuksi oli SVT:n Arne Dahl -televisioelokuvien sarjan poliisi Sara Svenhagenina. Viime vuosina hän on näytellyt boheemia perheenäitiä Liisaa ruotsalaisessa draamakomediassa Bonusperhe.
Blair Yaworski

Ura

Yaworski aloitti junioriuransa kotikaupungissaan Calgaryssa. Hän pelasi siellä viimeiset vuotensa 2001–2003 AJHL-joukkue Calgary Canucksissa. Yaworski siirtyi kaudeksi 2003–2004 Yhdysvaltoihin ja USHL-joukkue Sioux City Musketeersin riveihin.
Vuodet 2004–2008 Yaworski kävi Yalen yliopistoa. Hän teki siellä parhaillaan tehot 5+13=18 kaudella 2004–2005, jolloin Yaworski oli Yalen neljänneksi paras pistemies. Hän sai yliopistovuosiensa päätteeksi sopimuksen AHL-joukkue Syracuse Crunchiin kaudeksi 2008–2009. Yaworski pelasi 18 ottelua ilman tehopisteitä, kunnes hän siirtyi loppukaudeksi sarjatasoa alemmas ECHL:n Johnstown Chiefsiin. Yaworski teki siellä 41 ottelussa tehot 18+13=31, joilla hän oli joukkueen kolmanneksi paras maalintekijä ja neljänneksi paras pistemies. Kauden 2009–2010 Yaworski pelasi samaa liigaa Wheeling Nailersin joukkueessa.
Elokuussa 2010 Yaworski siirtyi try-outille Mestis-joukkue KooKoohon. Hän sai viikon testijakson jälkeen vuoden mittaisen sopimuksen joukkueeseen. Yaworski palasi lokakuussa 2011 takaisin Pohjois-Amerikkaan ja liittyi ECHL-joukkue Trenton Titansin harjoitusleirille. Hän sai sieltä sopimuksen, mutta kaupattiin marraskuussa kymmenen ottelun jälkeen Utah Grizzliesiin. Helmikuussa 2012 Yaworski siirtyi loppukaudeksi Alaska Acesiin.
Transformers Animated: The Game

Juoni

Tarina keskittyy televisiosarjan alkujaksoihin, kun pelin ensimmäisellä puoliskolla pelaajan täytyy taistella vihamielisiksi tulleita arobotteja vastaan Sumdacin tehtaalla. Toisella puoliskolla Autobotit seuraavat Megatronia avaruussillan läpi Cybertroniin
Ontarion veteraanien muistomerkki

Ontarion veteraanien muistomerkki (engl. Ontario Veterans Memorial) on sotamuistomerkki Queen's Park -puistossa Toronton kaupungissa Kanadassa. Muistomerkki on 30 metriä pitkä graniittinen monumentti, johon on kaiverrettu kuvia Kanadan sotahistoriasta aina vuodesta 1867 alkaen. Muistomerkin suunnitteli Allan Harding MacKay. Muistomerkki valmistui vuonna 2006.
Antofylliitti

Antofylliitti on amfiboliryhmään kuuluva mineraali, (Mg,Fe)₇Si₈O₂₂(OH)₂, magnesium-rauta-inosilikaattihydroksidi. Antofylliitti, kuten cummingtoniitti, on polymorfinen mineraali. Jotkin antofylliitin muodot ovat lamellimaisia tai säikeisiä ja niitä käytetään asbestin tavoin. Nimi on johdettu latinan sanasta anthophyllum ’mausteneilikka’, joka on viittaus mineraalin yleisimpään väriin.

Esiintyminen

Antofylliittiä syntyy runsasmagnesiumisten kivien, etenkin ultramafisten magmakivien ja epäpuhtaiden dolomiittisaviliuskeiden, metamorfoosissa. Taantumistuotteena sitä muodostuu reunustamaan jäänneortopyrokseeneja ja oliviinia, ja kordieriittia sisältävässä gneississä ja liuskeessa se esiintyy lisämineraalina. Antofylliittiä esiintyy serpentiinin ohella taantuvan metamorfoosin tuotteena ultramafisissa kivissä.
Takaa-ajetut

Takaa-ajetut (A Time for Killing tai The Long Ride Home) on vuonna 1967 kuvattu lännenelokuva. Elokuvan pääosia esittävät Inger Stevens, Glenn Ford, Paul Petersen, Timothy Carey, Kenneth Tobey, Richard X. Slattery, Harrison Ford ja George Hamilton. Elokuvan on ohjannut Phil Karlson.
Elokuvassa sinitakkivankileirin kapteeni lähtee Yhdysvaltojen sisällissodan loppuvaiheissa etsimään morsiamensa kaapanneita etelävaltiolaisia.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Takaa-ajetut saa kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Martti Jännes

Martti Paavo Juhani Jännes (18. maaliskuuta 1936 Tampere – 15. huhtikuuta 2016 Helsinki) oli suomalainen elokuvaohjaaja, graafinen suunnittelija ja valaisinsuunnittelija. Elokuvaurallaan Jännes erikoistui yhteiskunnallisiin tietoiskuihin, mainoselokuviin ja muihin lyhyisiin tilauselokuviin eri aiheista. Sittemmin hän tuli tunnetuksi muun muassa Innojok-yritykselle suunnittelemistaan valaisimista.
Jännes sai töistään muun muassa kaksi hopeista ja kaksi pronssista leijonaa Cannesin mainoselokuvafestivaaleilla. Työtoveri Pentti Teirikari arveli vuoden 2000 muistelmissaan Jänneksen olleen festivaalien palkituin suomalainen.
Martti Jännes kuului Genetzin kulttuurisukuun. Hänen vanhempansa olivat näyttelijä Paavo Jännes ja tämän toinen vaimo Marjatta Rekola. Jännes opiskeli Taideteollisessa korkeakoulussa graafista suunnittelua ja elokuvaa. Työskennellessään Fennada-Filmissä Jännes opiskeli animaatioelokuvaa Suomessa vuoden työskennelleen amerikkalaisen Bob Balserin opastuksella. 1960-luvun puolivälissä hän ryhtyi tekemään mainoselokuvia Suomen Filmiteollisuus -yhtiössä ja siirtyi sitten Taucher-mainostoimiston elokuvaosastolle.
Jännes teki 1970-luvun puolivälistä 1980-luvun loppuun Yleisradiolle tietoiskuja Pentti Teirikarin muistin mukaan ainakin 150 kappaletta. Niiden tilaajina olivat muun muassa Liikenneturva, Suomen Punainen Risti, Alko, Kotimaisen Työn Liitto, poliisi, verohallinto sekä sosiaali- ja terveyshallinto. Jänneksen kaupallisista mainoselokuvista pisimpään esitettyjä on Transmerin Off!-hyttyskarkotteen Lapin-tarina ”Miksi sinä etelän mies huitot? Mikset sinä käytä Ohvia?”.
Jännes suunnitteli ja ohjasi 1980- ja 1990-lukujen vaihteessa Tiedekeskus Heurekan Verne-teatteriin Valon ihme -nimisen, 70 millimetrin filmille kuvatun monivälineohjelman. Sen esittämiseen tarvitaan planetaarionmuotoinen valkokangas, 70 mm ja 35 mm elokuvaprojektorit ja vielä diakuvia varten kahdeksan kuvaruudun multivisiolaitteisto. 
Jännes oli mukana Åbo Akademissa toimineen norjalaisen psykologi Frode J. Strømnesin tutkimuksessa, jossa selvitettiin, miten eri kielet tuottavat erilaisia mielikuvia ja erilaista ajattelua. Jännes tutki myös värioppia ja kehitti sekä additiivisesti että subtraktiivisesti toimivan kuultovärijärjestelmän. Väriavaruusmalleja tutkiessaan Jännes kiinnostui myös geometriasta ja ryhtyi tekemään erilaisia kolmiulotteisia mallikappaleita, joista alkoi syntyä sitten muun muassa valaisimia.
Veikko O. Järvinen

Veikko Olavi Järvinen (16. huhtikuuta 1925 Rauma – 5. toukokuuta 1978 Helsinki) oli suomalainen kunnallispoliitikko, joka toimi Helsingin apulaiskaupunginjohtajana vuosina 1961–1978. Puoluekannaltaan hän oli sosialidemokraatti.

Elämä

Järvinen kirjoitti ylioppilaaksi 1945 ja valmistui valtiotieteiden kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1950. Hän toimi Helsingin sosialidemokraattisen piirijärjestön toimitsijana ja sihteerinä 1948–1954 sekä Osuusliike Elannon sihteerinä 1954–1961. Toukokuussa 1961 Järvinen valittiin vastaperustettuun Helsingin kaupungin rakennustoimenjohtajan virkaan apulaiskaupungnjohtajaksi. Hän oli tehtävään valittaessa kaikkien aikojen nuorin Helsingin apulaiskaupunginjohtaja.
Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen Järvinen oli vuodet 1956–1961 ja kaupunginhallituksen 1951–1961. Helsingin metrotoimikunnan puheenjohtajana hän toimi vuodesta 1965 lähtien, ja lisäksi Järvinen oli muun muassa Finlandia-talon rakennustoimikunnan puheenjohtaja.
Järvinen kuoli vaikeaan sairauteen toukokuussa 1978 53-vuotiaana.
Duyun

Hallinnollinen jako

Kaupunki jakauttuu viiteen alipiiriin, neljään suurkuntaan ja yhteen shuille varattuun etniseen kuntaan.
Still Waters

Still Waters on vuonna 1997 julkaistu Bee Geesin albumi. Kaikki kappaleet ovat Barry, Maurice ja Robin Gibbin tekemiä.
Karia HM IV

HM IV (Helsingin Moottorivaunu,  IV=Neljäs sarja) oli HKL:n raitiovaunusarja. Kaikki HM IV-luokan moottorivaunut raksensi suomalainen 
Karia vuonna 1955. Vaunuja oli 30 ja niiden numerot olivat välillä 301-330. Pituus oli 13,5 m, leveys 2,3 m ja korkeus 3,6 m. Teho oli 300 V/50 kW. Vaunujen lempini oli Ratti-Karia tai Mustangi. Viimeiset HM IV-vaunut poistuivat liikenteestä 1985.
Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta

Historia

12. kesäkuuta 1923 perustettiin Islannin apostolinen prefektuuri. 6. kesäkuuta 1929 siitä tuli Islannin apostolinen vikariaatti. Vuonna 1950 maassa oli 443 katolista, mikä muodosti 0,3% maan väestöstä. Seurakuntia oli kaksi. 18. lokakuuta 1968 vikariaatista tuli Reykjavíkin roomalaiskatolinen hiippakunta. Vuonna 1970 seurakuntia oli edelleen kaksi ja katolisia niissä 1 327, 0,7% väestöstä. Vuonna 1990 seurakuntia oli neljä ja niissä jäseniä 2 367, 0,9% väestöstä. Vuonna 2000 seurakuntia oli yhä neljä ja jäseniä 3 827, 1,4% väestöstä. Vuonna 2010 seurakuntia oli viisi ja jäseniä 9 625, 3,0% väestöstä.

Nykytilanne

Vuonna 2014 hiippakuntaan kuului 5 seurakuntaa, 15 pappia ja jäseniä 11 454, jotka muodostivat 3,5% maan väestöstä.
Erik Ekelund

Erik Runar Selim Ekelund (24. tammikuuta 1897 Loviisa – 21. toukokuuta 1976 Tammisaari) oli suomalainen virkamies, kirjallisuudentutkija ja ruotsin kielellä kirjoittanut kirjailija.

Henkilöhistoria

Erik Ekelundin vanhemmat olivat kaupunginlääkäri Herman Ernfrid Ekelund ja Elin Fleege ja puoliso vuodesta 1923 Elma Estrid Mårtenson. Ekelund tuli ylioppilaaksi 1916, valmistui filosofian kandidaatiksi 1920 ja väitteli filosofian tohtoriksi 1930. Hän toimi Tilastollisen päätoimiston ylimääräisenä vanhempana aktuaarina 1924–1929, aktuaarina 1929–1934 ja yliaktuaarina 1934–1947. Helsingin yliopiston dosentti Ekelund oli 1945–1948, Åbo Akademin kirjallisuuden historian vt. professori 1946–1947 ja professori vuodesta 1947.
Ellie Goulding

Nuoruus

Goulding syntyi ja eli lapsuutensa Lyonshallissa, pienessä englantilaiskylässä. Hänellä on kaksi siskoa sekä veli ja hän on perheen toinen lapsi. Hänen äitinsä Tracey o. s. Clark työskenteli supermarketissa ja isä Arthur Goulding hautausurakoitsijana. Vanhemmat erosivat Gouldingin ollessa viisivuotias. Vanhempien eron jälkeen Gouldingin äiti meni uudelleen naimisiin lossinkuljettajan kanssa. Ellie opetteli soittamaan klarinettia yhdeksänvuotiaana, ja 14-vuotiaana hän oppi soittamaan kitaraa. Hän alkoi kirjoittaa lauluja ahkerasti ollessaan 15-vuotias, ja samalla hän opiskeli teatteria ja draamaa. 19-vuotiaana Goulding voitti oppilaiden laulukilpailun, josta manageri johdatti hänet Lontooseen ja lopulta levytyssopimukseen.
Goulding tutustui elektroniseen musiikkiin, ja oltuaan kaksi vuotta yliopistossa, häntä neuvottiin pitämään taukoa musiikkiurasta. Hän piti tauon ja muutti Lontoon länsiosiin. Siellä hän kehitti uraansa ja tutustui tuottajiin Starsmith ja Frankmusik. He antoivat hänen lauluilleen elektro-pop-sävyjä, ja Goulding esitti heille kappaleen ”Wish I Stayed”.
Someron murre

Someron murre on lounaishämäläisten Someron ja Somerniemen pitäjien kansankieli, jossa on sekä lounaismurteiden että hämäläismurteiden piirteitä.

Kielimaantieteellinen asema

Suomen murteiden joukossa Someron murre sijoittuu omaksi ryhmäkseen Vihdistä Merikarvialle ulottuvalla kapealla vyöyhykkeellä varsinaisten lounaismurteiden ja hämäläismurteiden puhuma-alueiden välillä puhuttavien lounaisten välimurteiden joukossa. Hämäläismurteista se eroaa lukuisten lounaismurteisuuksiensa takia ja  lounaismurteista, sekä myös lounaisiin välimurteisiin kuuluvista Turun seudun ylämaan murteista, suuremman hämäläisvaikutuksen takia. Muita lounaisten välimurteiden alaryhmiä ovat Vihdistä Lohjalle puhuttavat Länsi-Uudenmaan murteet, Auranmaalla puhuttavat Turun seudun ylämaan murteet, Ala-Satakunnan murteet ja Porin seudun murteet.

Tuntomerkit

Someron murteen piirteinä Someron murrekirjan koonnut akateemikko Pertti Virtaranta luettelee muun muassa seuraavia:

Someron murrekirja

Someron murteesta on ilmestynyt vuonna 1973 Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran julkaisemassa Kotiseudun murrekirjoja -sarjassa sen ensimmäisenä niteenä Akateemikko Pertti Virtarannan kokoama Someron murrekirja, joka sisältää Suomen kielen nauhoitearkistoon ja Suomalaisen kirjallisuuden seuran Kansanrunousarkistoon koottuja somerolaisten ja somerniemeläisten murteenpuhejien nauhoitettuja puhenäytteitä kirjalliseen muotoon litteroituna sekä Pertti Virtarannan kirjoittaman Someron murteen esittelyn. Kertojista on teoksessa myös lyhyet elämäkertatiedot ja kuvia ja kirjan lopussa on sanahakemisto. Sittemmin vastaavia murrekirjoja on tehty Suomen eri paikkakunnilta useita (esimerkiksi Tyrvään murrekirja 1976).

Muuta kirjallisuutta

Murrekirjan ohella Someron murretta sisältyy etenkin somerolaisen kotiseututyön keskeisen vaikuttajan, myös murrekirjahankkeessa yhtenä aloitteentekijänä olleen filosofian tohtori ja kotiseutuneuvos Tapio Horilan (1910-2006) 1970-luvulla järjestämien keruukilpailujen sekä aiempien 1880-1950-luvun keruiden tuloksena syntyneeseen kokoelmaan Someron sananparsia (1977), joka ilmestyi Suomalaisen kirjallisuuden Seuran sarjassa Kansanelämän kuvauksia. Samoin Someron murretta sisältyy Tapio Horilan kokoamiin, niin ikään keruukilpailun tuloksena syntyneisiin kaskukokoelmiin Ilo irti. Kaskuja Somerolta 1. (1979) ja  Velmuiluja. Kaskuja somerolta 2. (1980). Kirjoituksia Someron murteesta ja kansankulttuurista sisältyy myös Horilan vuonna 1990 ilmestyneeseen kirjoituskokoelmaan Lehtori ja hänen syrjähyppynsä.
RN Ugolino Vivaldi

Palvelus

Alus upotettiin 10. syyskuuta 1943.