Hevosten värit

Hevosilla on erittäin laaja kirjo erilaisia värityksiä ja merkkejä. Väri on yksi ensimmäisistä hevosesta merkille pantavista ominaisuuksista, ja usein hevosta kuvataan tietyn väriseksi ennen kuin viitataan sen rotuun tai sukupuoleen; niin suomessa kuin monissa muissakin kielissä hevosten värinimitykset toimivatkin sekä adjektiiveina että substantiiveina. Laajin värikirjo on tietyillä kesyhevosroduilla. Joillakin vanhoilla alkuperäisroduilla ja prewalskinhevosilla hallakkovärit ovat erittäin yleisiä tai koko kannan kattavia, ja toisaalta monia kesyhevosrotuja on jalostettu siten, että niissä esiintyy vain yhtä tai muutamaa eri väriä. Väri, kuviot ja merkit ovat hevosyksilön tärkeimmät tunnistusmerkit.
Hevosen väri on aina jossakin määrin epämääräinen käsite, koska esimerkiksi auringonvalo, talvi- ja kesäkarvan vaihtelu, ruokinta ja sairaudet voivat muuttaa värin ulkonäköä paljonkin. Useimmat hevoset ovat koko ikänsä osapuilleen samanvärisiä, mutta jotkin väritykset muuttuvat hevosen iän myötä ja voivat lopulta poiketa täysin yksilön varsaväristä. Useimmat hevosen merkit näkyvät jo hevosen syntyessä.
Hevosvärejä kuvaamaan on kehittynyt erityinen sanastonsa. Eri kielten hevosvärinimet poikkeavat joskus erittäinkin paljon toisistaan, ja joissakin kielissä erillisiä värinimiä on enemmän, toisissa vähemmän. Erityisesti islannin kielessä tiedetään olevan erityisen paljon nimityksiä hevosten väreille ja värisävyille.
Hevosten värien perinnöllisyys on pääpiirtein selvillä, ja useimmille värigeeneille on kehitetty DNA-testausmenetelmiä. Joistakin värityksen piirteistä käydään silti yhä keskustelua ja vallitsee paljon erimielisyyttä. Erityisesti kirjavuuskuvioita ja värien sävyihin ja merkkeihin vaikuttavia tekijöitä ei vielä tunneta kovin hyvin.
Hevosten alkuperäisenä eli niin sanottuna villityyppivärityksenä pidetään villiruunikkopohjaista ruunihallakkoväritystä, jossa rungon väri on vaaleankellanruskea. Vuohiset ja kaviot ovat tummat ja rungon varjopuolella eli turvan ympärillä, mahan alla ja jalkojen väleissä on vaaleampi niinkutsuttu pangarekuvio. Selkälinjalla kulkee tumma siimamerkki. Tämä on ainoa prewalskinhevosella esiintyvä väritys ja esimerkiksi ikivanhan norjanvuonohevosrodun ylivoimaisesti yleisin väritys. Tarpaanien oletetaan olleen yleensä ellei poikkeuksetta hiirakoita eli mustapohjaisia hallakkoja.

Värien muuntelu

Hevosyksilön väri voi vuosien myötä muuttua dramaattisesti, ja joihinkin väreihin liittyy vaihtelua jopa vuodenaikojen mukaan johtuen talvi- ja kesäkarvan erilaisista ominaisuuksista. Väriin ja sen sävyihin vaikuttavia tekijöitä on paljon. Sama hevosyksilö voi myös näyttää jopa samana päivänä otetuissa valokuvissa aivan eri hevoselta erilaisten valaistusten, kuvaustaustojen ja muiden visuaalisten tekijöiden vuoksi.

Varsaväri

Varsaväriksi (myös syntymäväriksi) kutsutaan hevosen väriä pikkuvarsana erityisesti ennen ensimmäistä karvanvaihtoa. Varsan ensimmäinen karvapeite on myöhempää karvaa pehmeämpää, eivätkä kaikki pigmentit tiineyden aikana välttämättä ole ehtineet kehittyä valmiiksi. Joissakin tapauksissa varsaväri on lähellä aikuisväriä, toisinaan varsaväri taas poikkeaa täysin myöhemmästä ulkonäöstä. Myös valkoiset merkit voivat muuttua, mikä ilmenee lähinnä pikkuvarsalla laajoilta näyttävien pään merkkien pienenemisenä suhteessa pään kasvavaan kokoon. Tästä syystä hevosen tunnistaminen rekisteröintiä varten tehdään vasta varsakarvan vaihduttua. Suomen Hippos suosittelee tunnistusiäksi noin neljää kuukautta. Tunnistamisen jättäminen myöhempään voi antaa tarkemman kuvan lopullisen värin sävystä, mutta esimerkiksi joka karvanvaihdon yhteydessä harmaantuvien ja vaalentuvien kimojen kohdalla aikainen tunnistaminen on välttämätöntä, jotta pohjaväri voitaisiin varmuudella tunnistaa oikein. Jos kovin tumma varsa kimoutuu hyvin nopeasti, ei silti välttämättä saada koskaan varmuutta siitä onko se pohjaväriltään ruunikko vai musta.
Useimmat värit ovat varsavärinä vaaleampia: esimerkiksi hopeanmustat hevoset syntyvät harmaina ja muuttuvat ajan myötä tummanharmaanruskeiksi, ja mustienkin hevosten tavallisin varsaväri on harmaa. On kuitenkin joitakin värejä, jotka ovat varsalla lopullista sävyä tummempia. Pikkuvarsoina hevosilla on usein myös vaaleampi iho ja silmät kuin aikuisena.

Diluutiovärit

Diluutiovärit ovat diluutiogeenien eli pohjaväriin vaalentavasti tai haalistavasti vaikuttavien geenien aikaansaamia niin sanottuja erikoisvärejä. Diluutiogeenit vaikuttavat tiettyjen pigmenttien muodostumiseen pysyvän heikentävästi. Erikoisväreistä puhuttaessa tarkoitetaan useimmiten juuri diluutiovärejä. Yksittäisen diluutiogeenin tuottamat fenotyypit on melko helppoa tunnistaa mutta toisaalta monet diluutiovärit muistuttavat hämäävästi toisiaan tai jotain perusväreistä.
Eri diluutiogeenit vaikuttavat eri pigmentteihin; esimerkiksi voikkogeeni vaikuttaa (heterotsygoottina) vain punaiseen  pigmenttiin, hopeageeni mustaan, ja samppanjageeni molempiin. Samoin dominoivuus vaihtelee: voikkogeeni on epätäydellisesti vallitseva, Prl- eli "helmiäisgeeni" väistyvä, ja muut diluutiogeenit yksinkertaisesti dominoivia. Jopa vaikutusalueissa on vaihtelua, esimerkiksi hallakkogeeni vaikuttaa vain rungon alueella ja hopeageeni vaikuttaa selkeimmin jouhissa.
Hevosella voi olla useampia diluutiogeenejä yhtä aikaa, ja geeneistä riippuen päällekkäisten diluutiogeenien tuottamat fenotyypit voivat olla hyvinkin vaikeasti tunnistettavissa ilman tarkkaa tietoa hevosen suvun ja jälkeläisten väreistä tai DNA-testausta.

Kirjavuus

Kirjavuuden eri kuviot aiheutuvat tietyistä geeneistä, jotka hevosen alkioaikana rajoittavat melanoblastien eli väriä tuottavien melanosyyttien esiasteiden leviämistä. Kukin kirjavuusgeeni estää melanoblastien leviämisen omalla tavallaan tiettyjen "sääntöjen" mukaan, mistä eri kirjavuuskuviot aiheutuvat. Hevosella voi olla useampia kirjavuusgeenejä yhtä aikaa, ja kirjavuus voi yhdistyä mihin tahansa perus- tai erikoisväriin. Monissa tapauksissa "päällekkäiset" kirjavuuskuviot voidaan tunnistaa myös silmämääräisesti, mutta erityisesti valkovoittoisissa eläimissä varma tunnistus on mahdollista vain DNA-testien avulla.
Tiikerinkirjavuus on poikkeava kirjavuuden laji, koska siinä on valkoisten "huopakuvioiden" ja "lumihiutalekuvion" sekä ihon täplikkään pigmentittömyyden lisäksi myös "meleerauskuvio", joka muuttuu kimoutumisen tavoin vähitellen valkoisemmaksi, sekä aivan omanlaisensa "leopardikuvio", jossa hevosessa on värillisiä täpliä, joita "tiikerinkirjava" valkoinen ei peitä, mutta muiden kirjavuuslajien valkoiset kuviot peittävät.

Sekakarvaväritykset

Sekakarva tai päistärkarva tarkoittaa pohjavärin seassa kasvavia yksittäisiä valkoisia karvoja. Niitä voi olla karvapeitteessä vain yksittäisiä, tai ne voivat kattaa hevosen miltei kauttaaltaan niin, että hevonen vaikuttaa pikemminkin sinertävän tai punertavan harmaalta kuin pohjavärinsä mukaiselta. Sekakarvakuviot muodostuvat sekakarvasta (laajempien täysin valkoisten alueiden sijaan), eikä niitä lueta kirjavuudeksi.