Šaria

Šarian historiaa

Ajatus kahdesta ohjaavasta oikeuslähteestä löytyy ensimmäisen kerran heti abbasidivallankumouksen jälkeen Medinaan vuonna 752 rakennetun pyhäkön seinäkirjoituksesta: "Jumalan palvelija, oikeauskoisten komentaja, on määrännyt pelkäämään Jumalaa ja tottelemaan Häntä, mikä tarkoittaa Jumalan sanan (kitab) ja profeetan sunnan seuraamista." Piirtokirjoitus ei mainitse Koraania nimeltä eikä liioin profeetan nimeä. Koska Koraanista tai profeetta Muhammedista ei löydy tässä vaiheessa mainintoja muualtakaan, jotkut orientalistit ovat arvelleet, että teksti voisi viitata myös Tooraan Jumalan sanana ja Moosekseen profeettana. Mooseksen sunnasta kootut kertomukset olivat juutalaisen lain tärkeä osa. Islamisen šarian esikuvana voikin pitää juutalaista lakia ja tapaa, jolla se koottiin Moosesta koskevista tarinoista. 
Viimeistään 800-luvun alussa Koraani oli kirjana julkaistu ja kanonisoitu, mistä todistaa se, että kirjaan aletaan ensimmäisen kerran viitata muissa lähteissä.  Islamilainen papisto ulama, kehittyi 800-luvun alkupuolella voimatekijäksi, joka onnistui syrjäyttämään kalifin islamin tulkinnan korkeimman auktoriteetin paikalta. Oppineiston laintulkinta alkoi Koraanin ohella nojautua suullisesta tarinaperinteestä 800-luvun aikana kerättyyn laajaan hadith-kirjallisuuteen. Kertomuksia profeetta Muhammedin puheista ja teoista   alkoi kertyä valtavia määriä, ja usein ne olivat keskenään ristiriitaisia. Tarinoiden aitouden takeeksi alettiin sen takia vaatia, että lausumaan (matn) pitää aina liittyä kertojaketju (isnād) varmistamaan, että tieto on peräisin luotettavasta lähteestä. Aluksi ketjut ulottuivat korkeintaan Muhammedin seuraajiin tai kumppaneihin.

Lakilähteeksi Muhammedin sunna

Näkemys siitä, että juuri Muhammedin sunna on lain perusta, on klassisen islamin perusasia, mutta sen muotoili Joseph Schachtin mukaan vasta imaami  Shafi'i 800-luvulla.  Sitä ennen lakiperusteena toimi "elävä traditio", joka ilmeni oppineiden yksimielisessä käsityksessä jostain lakinormista. Shafi'in mukaan jokaisen pätevän lainopillisen hadithin tuli johtaa profeetan omiin sanoihin, jä hänen vaikutuksestaan tästä periaatteesta tuli osa islamia. Schacht löysi siitä myös hadithien ajoitusperiaatteen, jonka mukaan hadith oli sitä myöhemmin tehty, mitä täydellisempi oli siihen liitetty kertojaketju. Schacht katsoi, ettei ollut näyttöä siitä, että yksikään hadith olisi todellisuudessa peräisin niin kaukaa kuin 600-luvulta. Hän uskoi hadithien syntyneen vasta 700-luvulta alkaen.

Koulukuntien synty

Ajan mittaan alkoi hadithien pohjalta kehittyä vakiintuneita tulkintoja islamilaisesta laista. Koraanin ja sunnan lausumista johdettiin uusia sovellutuksia. Islamilaisella lailla ei ole länsimaisen lainsäädännön mukaista kodifioitua muotoa, vaan se esiintyy tarinaperinteenä, joka väistämättä on myös sisäisesti ristiriitaista. Jumalan lain sisällön määritteli papisto, jonka etuoikeudeksi tuli arvioida hadithien aitoutta ja isnadien luotettavuutta. Lain toteutumista valvoi viime kädessä kalifi. 
Laajan arabikalifaatin alueelliset erot johtivat luonnollisella tavalla siihen, että islamin sisällä kehittyi  toisistaan poikkeavia koulukuntia. Esimerkiksi sunni-islamin neljän koulukunnan säädöksistä vain 75% on kaikille yhteisiä. Imaami Shafi'i kertoo 800-luvulla, että muslimien jokaisessa tärkeimmässä kaupungissa seurattiin oman maanmiehen oppeja lakiasioissa.  Paikkakuntina Shafi'f luettelee Mekan, Basran, Kufan ja Syyrian. Kolme suurta jakolinjaa muodostivat maantieteellisinä alueina Irak, Hijaz (Arabiassa) sekä Syyria. Koulukuntien erot eivät kuitenkaan olleet perustavanlaatuisia. Egyptissä ei syntynyt omaa koulukuntaa. Myöhemmin koulukunnat vapautuivat maantieteen rajoituksista.

Järjen porttien sulkeutuminen

Islamilaisen lain kehityksen viimeisenä vaiheena oli niin sanottu "järjen (ijtihad) porttien sulkeutuminen" 900-luvulta alkaen. Islamilaisen ulaman keskuudessa vakiintui yksimielisyys siitä, että kukaan oppinut ei ollut pätevä harjoittamaan itsenäistä järjen käyttöä. Tämän takia tehtäväksi jäi enää vain selittää, soveltaa ja tulkita Jumalan lakia, jonka sisältö oli lopullisesti annettu siihen mennessä kootuissa kokoelmissa. Tämän dogmaattisen käänteen jälkeen šaria ei enää voinut pysyä mukana yhteiskunnan muutoksessa. Siitä tuli nyt pakkopaita, joka alkoi rajoittaa islamilaisen maailman siihen asti dynaamista kehitystä. Silti kesti vielä vuosisatoja, ennen kuin islamilainen maailma menetti taloudellisen ja sotilaallisen voimansa ja esimerkiksi johtavan asemansa luonnontieteissä.

Šarian erikoispiirteitä

Perinteinen islamilainen oikeudenkäyttö poikkeaa länsimaisesta. Lain tulkitsijat eivät ole valtion virkamiehiä vaan uskonnollisia luottohenkilöitä. Valtio nimitti tuomarit eli qadit, joiden tehtävänä oli jakaa oikeutta tuomioistuimissa, mutta ei tulkita lakia. Lain tulkinta kuului muftille, joka antoi lainopillisia tulkintoja, eli fatwoja. Fatwa oli luonteeltaan uskonnollinen mielipide, joten samasta asiasta saattoi olla useita erilaisia fatwoja. Oikeuspäätöksen toimeenpano jäi tavallisesti kanteen esittäjän omalle vastuulle.
Koska Jumalan laki on ikuinen ja muuttumaton, mitään uutta lainsäädäntöä ei voi olla. Lain soveltaminen vaatii silti aina tulkintaa. Se šarian osalta  tarpeen senkin takia, että hadith-perinne on itsessäänkin ristiriitaista ja sisältää keskenään yhteensopimattomia ohjeita. Juridinen tulkinta tunnetaan nimellä fiqh (arab. فقه‎ 'ymmärrys').  Uskonnollisen lain tulkitseminen on uskonoppineiden (ulama) asia, ei siviilituomareiden. Muftin antama fatwa on  lausunto, jossa mufti käy ensin läpi asiaankuuluvia haditheja, jotka yleensä ovat keskenään ainakin jossain määrin ristiriitaisia ja antaa lopuksi oman suosituksensa.    
Šarian asema islamissa tekee siitä länsimaisittain katsottuna totaalisen opin, koska sen myötä islamista katoavat rajat julkisen ja yksityisen, uskonnon ja politiikan sekä moraalin ja lakikirjan välillä. Islam ei ole yksityisasia, sillä tunnustautuminen muslimiksi liittää ihmisen muslimien yhteisöön, joka sen jälkeen valvoo hänen käyttäytymistään jopa kuolemantuomiolla uhaten. Esimerkiksi luopuminen islamista eli apostaasi on kiellettyä ja saattaa apostaatin hengenvaaraan.   
Šaria ei sisällä ainoastaan länsimaiseen lainsäädäntöön normaalisti kuuluvia asioita, vaan ohjaa pikkutarkasti yksilön pukeutumista, kehonhoitoa ja muuta yksityiselämää. Profeetta esimerkiksi sanoi: "Kultaan tai silkkiin pukeutuminen on laitonta yhteisöni miehille mutta luvallista naisille". Islamin näkemys Jumalan antamasta yksityiskohtaisesta lainsäädännöstä ei silti ole lajissaan ainutlaatuinen, vaan vastaa  esimerkiksi juutalaisuuden tai hindulaisuuden piirissä luotuja järjestelmiä. Juutalaisuudessa Mooseksella on Muhammedia vastaava asema Jumalan sanan (Toora) vastaanottajana sekä henkilökohtaisen esikuvan antajana (halakha-kirjallisuus).
Lain noudattaminen on islamin avainkysymys, sillä juuri sillä tavalla ihminen hankkii ansioita, joilla hän voi päästä kuoleman jälkeen Paratiisiin. Islam ei tunne kristillistä syntien anteeksi antamista katumuksen ja uskon kautta. Sen sijaan Viimeisellä tuomiolla ihminen joutuu punnittavaksi, jolloin hyvät teot ovat zarathustralaiseen tapaan vastapaino pahoille. Suotuisa lopputulos voi tällöin avata taivaan portit. Toisaalta Jumala voi armahtaa ihmisen, vaikka tämän pahat teot olisivatkin painavampia kuin hyvät. Mikään ei ole varmaa, sillä Jumalan tekoja ei islamissa voi ennustaa, eikä Jumala ole luvannut mitään. 
Šariaan kuuluu vielä kaksi erikoisuutta. Ensinnäkin tärkeitä ovat nimenomaan teot ("ortopraksia"), ei niiden tarkoitus. Tekojen motiivit, kuten velvollisuuden tai omantunnon seuraaminen, eivät islamissa merkitse mitään. Ihminen voi sen takia saada ansioita myös teoista, jotka hän tekee pakon edessä, sillä islamissa pääasiana on uskonnon nimen mukaisesti alistuminen. Toiseksi šarian säädökset Jumalan lakina tarkoittavat, ettei niitä ole lupa järjellä arvioida. Lait tulee hyväksyä sellaisina kuin ne ovat.

Šarian lähteet ja tulkintaperiaatteet

Koraanista löytyy ohjeita esimerkiksi  avioliitosta ("älkää ottako vaimoksenne isänne vaimoa"), perinnönjaosta ("pojalle kuuluu sama osuus kuin kahdelle tytölle"), orpojen omaisuuden hoidosta ("antakaa orvoille heidän omaisuutensa") tai ryöstösaaliin jaosta ("sotasaaliit kuuluvat Jumalalle ja profeetalle"). Ohjeet ovat kuitenkin irrallisia ja satunnaisia, joten Koraanista ei yksin ole lakikirjaksi. Tämän takia šaria tarvitsee myös muita tietolähteitä. Sellaiseksi kehittyi 800-luvun alussa profeetan sunna, joka koottiin hadith -kokoelmiksi. Näiden lähteiden avulla islamilaiset lainoppineet ratkaisevat oikeustapauksia. Vaikka Koraanilla on periaatteessa ensisijainen asema, todellisuudessa hadithit menevät edelle, sillä myös Koraania tulkitaan niiden avulla.  
Jos Koraanista tai sunnasta ei löydy ratkaisua, avuksi otetaan kaksi periaateetta: analogia (qiyás), ja yksimielisyys (ijmá).
Lakikoulukunnat erottavat toisistaan kaikkien muslimien välillä vallitsevan yksimielisyyden, joka koskee suuria asioita. Tämä itsessään luonnollinen ajatus löytyy myös muutamassa Koraanin kohdassa, kuten: "Pitäkää kaikki kiinni Jumalan köydestä, älkääkä hajaantuko." (3:103) Hienostuneempi periaate on uskonoppineiden yksimielisyys, joka ohjaa pienempiä lakiteknisiä yksityiskohtia. Kaikkien muftien yksimielisyys ei ole välttämätöntä, vaan pienet vähemmistöt voidaan jättää huomiotta. Ignaz Goldziher katsoo, että periaatteen omaksumiseen vaikutti roomalaisen lain konsensusperiaate opinio prudentium. 
Analogisessa päättelyssä on eri muotoja, kuten argumentum a maiore ad minus, jossa esimerkiksi yleisestä periaatteesta mennään yksittäiseen tapaukseen  tai argumentum a minori ad maius, jossa erityistapauksesta päästään yleisempään (esimerkiksi Koraanin kielto juoda viiniä laajennetaan alkoholiin yleensä). Myös analogiapäättely omaksuttiin islamilaiseen lakiin nähtävästi roomalaisesta lainkäytöstä. Analogia oli viimeisin hyväksytty periaate, ja vielä Shafi'in jälkeen sen käyttö kohtasi vastarintaa.
Schafi'i pani šarian lähteet seuraavaan tärkeysjärjestykseen: 1) Koraani, 2) profeetan sunna, 3) profeetan kumppaneilta ja muilta tuleva traditio, 4) yksimielisyys sekä 4) analogia ja oma järkeily. Šiialaisuus on lisännyt näihin imaamien antaman esikuvan.

Rangaistukset

Šaria eroaa läntisestä oikeusajattelusta rangaistusten osalta. Ne jaetaan kolmeen ryhmään. Seuraava kuvaus esittää rangaistusten klassisen kuvauksen keskiajan šariakäsikirjassa "Reliance of Traveller"  (Umdat al-Salik). Perinteiset anakrimmat käytännöt ovat korkeintaan rajoitetussa käytössä nykyisissä muslimimaissa, vaikka muun muassa ISIS ja Boko Haram ovat palauttaneet niitä hallitsemilleen alueille vielä nykyäänkin.

Hudud (rajat)

Hadd (monikossa hudud) tarkoittaa rangaistuksia rikoksista, jotka kohdistuvat uskontoa vastaan siten kuin ne määritellään Koraanissa.  Hudud-rikoksia ovat aviorikos ja väärä syyte aviorikoksesta, varkaus, maantierosvous, viinin juominen ja islamista luopuminen. Islamista luopuminen tarkoittaa myös yksittäisiä opinkappaleita. Eri lakikoulukuntien tulkinnat eroavat hieman. 
Tuomarilla ei ole oikeutta armahtaa hudud-rikokseen syyllistynyttä henkilöä, kuten muissa rikoksissa. Rangaistukset ovat ruumiillisia ja vaihtelevat raipaniskuista amputaatioon ja kuolemantuomioon. Koska ne ovat ankaria, hudud-rikosten määrittely ja todistustaakka ovat myös tiukkoja. Tuomitseminen vaatii joko syyllisen tunnustuksen tai selkeän silminnäkijöiden todistuksen. Rangaistusta ei määrätä, jos syyllinen oli pakotettu tekemään rikoksen, esimerkiksi varastamaan ruokaa nälkäisenä. Hudud-rangaistuksia ei sovelleta lapsiin.

Qisas (kosto)

Joissakin rikoksissa rankaiseminen delegoidaan rikoksen uhreille, joten kyseessä on kosto eli Hammurabin lain "silmä silmästä" - periaate. Tällaisia rikoksia ovat muun muassa murha, tappo, kuolemantuottamus tai ruumiinvamman tuottaminen. Uhrilla tai tämän omaisilla on oikeus vaatia hyvitystä teon tekijältä tai edustajalta. 
Kosto on šariassa pakollista, kun on tapahtunut tahallinen ruumiinvamman tuottaminen.  Koston tulee ilman liioittelua vastata aiheutettua vammaa periaatteella hammas hampaasta, henki hengestä. Virallista suostumusta tai oikeudenkäyntiä ei tarvita.  Ellei loukattu itse kykene kostoon, hallitsijan edustaja voi määrätä hänelle edusmiehen sitä varten. Jos kaksi henkilöä on oikeutettu kostamaan, he joutuvat arpomaan kumpi saa tehdä sen. Kanteen nostajat voivat myös luopua kostosta, jolloin he ovat oikeutettuja korvaukseen (diya). Esimerkiksi muslimin tappamisesta hinta on sata kamelia.

Ta'zir (kurinpito)

Tottelemattomuus Jumalaa vastaan éli šaria-lain rikkominen rangaistaan kaikissa muissa tapauksissa "kalifin tahdon" mukaisesti. Rangaistuksen määrääminen on delegoitu tuomarille tai yhteisölle itselleen. Rikos voi olla esimerkiksi väärä vala tai uppiniskaisuus. Rangaistuksena voi olla  esimerkiksi vankeus, ruoskinta tai pelkästään moite. Auktoriteettiasemassa oleva henkilö voi antaa rangaistuksen alaiselleen, esimerkiksi vanhemmat lapselleen, aviomies vaimolleen ja opettaja oppilaalleen kuitenkin vain tämän huoltajan luvalla.
Jos ei-muslimi väittää muslimin tehneen rikoksen häntä vastaan, teon näyttöongelmat voivat olla suuria, ja mahdollinen rikos jää helposti rankaisematta. Tämä johtuu siitä, että ei-muslimin todistus muslimia vastaan ei ole laillisesti pätevä missään kolmessa rangaistusten tyypissä.

Lain pääalueet

Laki jaetaan kahteen pääalueeseen, joista toinen keskittyy uskonnollisiin rituaaleihin ('ibadat)j, ja toinen käsittelee ihmisten välisiä suhteita, kuten orjuutta, sopimuksia, perintöä, avioliittoa, saaliinjakoa tai suhtautumista ei-muslimeihin (mu'amalat). Rituaalilakiin kuuluvat islamin viisi peruspilaria, kuten rukous eli salat. Islamilainen laki määrää tarkasti milloin, missä ja miten tulee rukoilla ja kuka saa suorittaa rukouksen. Islamilaisen lain piiriin kuuluu monia asioita, joita ei länsimaisessa perinteessä pidetä juridisina kysymyksinä, kuten henkilökohtaisen hygienian hoito tai hääjuhlien viettämisen tavat.  Ajatolla Khomeini onkin todennut, että "ei ole yhtäkään seikkaa, josta islam ei olisi lausunut mielipidettään."

Esimerkkinä perhelaki

Esimerkeiksi šarian sisällöstä sopivat eräät perhettä koskevat määräykset, koska islamilaisen perheoikeuden soveltaminen on jossain määrin alkanut myös Euroopassa.

Avioliitto

Šarian yleisimmin nykyaikana sovellettu alue on perheoikeus. Kaikkien pääkoulukuntien yhteinen näkemys on, että avioliitto, nikah, solmitaan erityisellä avioliittosopimuksella, johon kuuluu avioliittotarjous (Ííájáb), joka vaatii morsiamen ja sulhasen tai heidän edustajiensa sekä huoltajien hyväksynnän. Muslimimiehet voivat mennä naimisiin musliminaisten tai kirjan uskontoihin kuuluvan naisen kanssa, musliminaiset voivat naida vain muslimimiehiä. Moniavioisuus ja korkeintaan neljän vaimon ottaminen on mainittu Koraanissa. Moniavioisuus on kuitenkin käytännössä harvinaista islamilaisessa maailmassa. 

»Jos pelkäätte, ettette kykene olemaan oikeudenmukaisia orvoille, ottakaa niin monta vaimoa kuin haluatte, kaksi, kolme tai neljä, mutta jos pelkäätte ettette osaa olla tasapuolisia vaimoillenne, ottakaa vain yksi vaimo tai orjattarianne. Näin te pysytte kaidalla tiellä.» 
(Koraani 4:3, suomennos Hämeen-Anttila, 1995)
Myöhemmin on väitetty, että alkuperäisessä yhteydessä tämä Koraanin sanoma liittyi orvoksi jääneitten tyttöjen kohteluun. Koraanin ohje on tarkalleen sama kuin juutalaiseen lakiin kuuluva ohje Jesajan kirjassa (1: 17) ja 2. Mooseksen kirjassa (21: 10). Moniavioisuuden vastustajien mukaan tasapuolinen kohtelu on mahdotonta tavalliselle ihmiselle, joten käytännössä moniavioisuus voitaisiin tulkita kielletyksi. Tämä selvästi viisasteleva tulkinta ei ole saanut yleistä hyväksyntää. 
Šiialaisessa laintulkinnassa on normaalin avioliiton lisäksi käytössä nikah mut‘a eli tilapäinen avioliitto. Se on voimassa etukäteen sovitun ajan, esimerkiksi yhden tunnin ja sisältää naiselle annettavan lahjan. Mut‘a-avioliittoa on luonnehdittu uskonnon hyväksymäksi prostituutioksi. 
Avioero onislamissa sallittu, mutta sitä ei pidetä suositeltavana. Suvun ja yhteisön on pyrittävä kaikin tavoin saattamaan aviopuolisot sovintoon. Aviomies voi  erota vaimostaan sanomalla todistajien läsnä ollessa "talaq" eli "eroan sinusta" kolmesti, vaikka sellainen avioero ei useimmissa muslimimaissa enää olekaan laillinen. Nainen tarvisee eroon miehen suostumuksen tai joskus (esimerkiksi jos mies ei pysty elättämään tai fyysisesti tai henkisesti vahingoittaa vaimoaan) oikeus voi määrätä avioeron ilman miehen suostumusta. Avioerotilanteessa parin lapset tulevat isän hoitoon lukuun ottamatta aivan pieniä lapsia. Esimerkiksi Iranissa lain mukaan alle kaksivuotiaat pojat ja alle seitsenvuotiaat tytöt jäävät avioerossa äidille. Nainen on oikeutettu saamaan aviomieheltään elatusapua lasten elatusta varten. Islam katsoo, että sukupuolinen kanssakäyminen kuuluu avioliittoon, ja perinteinen rangaistus avioliiton ulkopuolisista suhteista šarian mukaan on sata ruoskaniskua. Muslimin tekemä aviorikos on hudud-rikos ja siitä tuomitaan kuolema kivittämällä.

Šariaan kohdistuva kritiikki

Šariaa on lännessä arvosteltu länsimaisten arvojen vastaisena. Arvostelun kohteena ovat olleet šarian epädemokraattisuus ja muuttumattomuus, lainsäädännön epämääräisyys, julmat rangaistukset sekä epätasa-arvoinen suhtautuminen naisiin, ei-muslimeihin, juutalaisiin, homoseksuaaleihin ja eräisiin muihin ryhmiin. Šarian on katsottu olevan ristiriidassa ihmisoikeuksien yleismaailmallisen julistuksen kanssa. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin on toistuvasti todennut, ettei šaria sovi yhteen demokratian perusperiaatteiden kanssa.
Šarian käyttöönotosta keskustellaan myös Suomessa. Yleisimmin on ehdotettu šarian käytön aloittamista perheoikeudessa, mutta muutkin šarian alueet ovat olleet esillä. Vastustajien mielestä  rinnakkaisen islamilaisen yhteiskuntajärjestyksen syntymistä ei tule sallia.