google/wiki40b huggingface dataset:
Pahkalammi (Virrat)

Maantietoa

Lammen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Se sijaitsee Ylöjärven rajalla Pahkanevalla avosuoalueella. Siihen laskee avosuon läpi virtaava Pahkalähteestä alkuunsa saava pieni noro. Pahkalammin laskuoja yhtyy Matosaaren ohi kaivettuun suo-ojaan ja vedet kulkeutuvat sitä myöten etelään päin Puuminahonkankaan metsäojiin. Nämä purkautuvat lopulta Talasjärveen. Rantaviivan pituus on 500 metriä. Rannat ovat pelkkää avosuota. Lampi on autio eikä sinne johda teitä. Ylöjärven raja ohittaa lammen eteläpuolelta 100 metrin etäisyydeltä ja Kihniön, Ylöjärven ja Virtain yhteinen rajapaikka sijaitsee 250 metrin etäisyydellä Pahkalähteen vieressä.
Kalle Hautala

Kaarle (Kalle) Hautala (24. maaliskuuta 1888 Toholampi – 17. maaliskuuta 1956 Oulu) oli suomalainen maalari ja toimittaja sekä sosialidemokraattien kansanedustaja.
Hautala syntyi torppari Aapa Hautalan ja Kustaava Juhontyttären lapsena vuonna 1888 Toholammilla. Hän suoritti kansakoulun ja työskenteli nuoruudessaan maalarina eri liikkeissä Oulussa ja Ruotsissa. Myöhemmin hän toimi Oulun läänin eteläisen vaalipiirin sosialidemokraattien piirisihteerinä. Suomen sisällissodan jälkeen hän pakeni Ruotsiin, jossa hän oleskeli pakolaisena vuoteen 1922 asti. Suomeen paluunsa jälkeen hän teki mittavan uran työväenlehtien parissa toimien mm. Kansan Tahdon toimittajana ja Pohjolan Työn vastaavana toimittajana. Lisäksi hän toimi yli 20 vuoden ajan Oulun sosialidemokraattisen työväenyhdistyksen taloudenhoitajana.
Kansanedustajana Hautala toimi vuonna 1917 noin puolen vuoden ajan edustaen Oulun läänin eteläistä vaalipiiriä. Eduskunnassa hän oli jäsenenä Suuressa valiokunnassa ja Maatalousvaliokunnassa. Lisäksi hän toimi mm. Oulun kaupunginvaltuuston ja kaupunginhallituksen jäsenenä.
Hautala oli naimisissa vuodesta 1911 lähtien Jenni Maria Pirkolan kanssa.
Huhtalampi (Ikaalinen)

Maantietoa

Lammen pituus on 300 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 2 hehtaaria. Se sijaitsee 250 metriä itään Ojajärvestä kalliomäkiä ja soita vuorottelevassa erämaisessa maastossa. Lampeen laskee kuusi suo-ojaa, jotka on kaivettu ympäristön pienialaisiin soihin. Yksi suo-ojista on samalla laskuojana, joka laskee Ojajärveen. Rantaviivan pituus on 750 metriä, mutta lampi on autio. Lammen rannat ovat pääasiassa suota, mutta itäuolinen kallioinen mäki kohoaa yli 12 metrin korkeuteen. Lammen eteläpuolelta kulkee metsäautotie, joka haarautuu vieressä kulkevalta Varissalmen ja Sorvanperän yhdistävältä tieltä.
Yhteenvetoryhmä

Yhteenvetoryhmä on aktivoiva opetusmenetelmä, joka soveltuu pitkien kurssien tai muiden hankkeiden loppuun saavutetun ymmärryksen ja uuden osaamisen kiteyttämiseksi. Osallistujat jaetaan pienryhmiin, joista jokainen laatii muutamassa minuutissa yhden aiheeseen liittyvän avoimen kysymyksen, joka edellyttää syvällistä aiheen tuntemusta. Kunkin ryhmän laatima kysymys annetaan toiselle ryhmälle, jonka jälkeen kukin ryhmä pyrkii parhaansa mukaan vastaamaan kysymykseen puolen tunnin kuluessa. Vastaukset esitellään koko ryhmälle.
Apologetiikka

Apologetiikka tarkoittaa jonkin opin, erityisesti kristinuskon järjestelmällistä ja rationaalista puolustamista. Sana tulee kreikan kielen sanasta απολογια (apologia), joka tarkoittaa hyökkäyksen kohteena olevan näkökannan puolustamista. Apologetiikan harjoittajaa kutsutaan apologeetaksi, apologeetiksi tai apologistiksi.
Ennen kristiuskon leviämistä kirjoitettuihin apologeettisiin teoksiin kuuluvat Platonin Apologia eli Sokrateen puolustuspuhe, jonka aiheena on Sokrateen puolustus hänen oikeudenkäynnissään, sekä muut Sokrateen puolustuspuheet. Apologia-nimisen teoksen julkaisi myös kirjailija Apuleius puolustaakseen itseään noituussyytöksiä vastaan.
Nykyään apologetiikalla tarkoitetaan yleensä kristinuskon teologista puolustamista. Toisella vuosisadalla jälkeen ajanlaskun alun apologetiikkaa harjoitettiin puolustettaessa kristinuskoa roomalaisille ja juutalaisille. Nämä kirjoitukset oli usein laadittu oikeudessa esitettävän puolustuspuheen muotoon. Varhaiseen kristilliseen apologetiikkaan kuuluvat useiden varhaiskristillisten kirjailijoiden työt, kuten Justinus Marttyyrin Marcus Aureliukselle suunnatut apologit, sekä useiden kirkkoisien, kuten Origeneen ja Tertullianuksen teokset.
Keskiajalla kristityt teologit perustelivat uskon totuuksien luotettavuutta. Anselm Canterburylainen ja Tuomas Akvinolainen esittivät kuuluisat todistuksensa Jumalan olemassaolosta. Tuomas Akvinolainen kirjoitti myös islamilaisten filosofien esittämien ajatusten torjumiseksi. 
Reformaation jälkeen Blaise Pascal kirjoitti vuodesta 1656 alkaen teostaan, jonka katkelmat tunnetaan nimellä Mietteitä.
Folke Rabe

Folke Rabe (28. lokakuuta 1935 Tukholma, Ruotsi – 25. syyskuuta 2017) oli ruotsalainen säveltäjä ja jazz- ja kamarimuusikko, jonka pääsoitin oli pasuuna. Hänen isänsä oli Harald Rabe.

Elämäkerta

Rabe opiskeli sävellystä Tukholmassa ja Darmstadtissa opettajinaan muun muassa Karl-Birger Blomdahl, György Ligeti, Witold Lutosławski ja Ingvar Lidholm. Modernin taidemusiikin alalla Rabe oli uranuurtaja improvisaatiomusiikin ja graafisen nuotintamisen alalla. Myöhemmin hänen teosluettelonsa huomattavan osan muodosti messinkipuhaltimille sävelletty musiikki, muun muassa Basta soolopasuunalle sekä solokonsertot trumpetille, pasuunalle ja käyrätorvelle. Rabe sävelsi myös arvostetua kuoromusiikkia, muuna muassa Rondes ja to love, sekä elektroakustista musiikkia, kuten VA??. Rabe valittiin Föreningen svenska tonsättaren jäseneksi 1965.
Jazzmuusikkona Rabe soitti muun muassa Arne Domnéruksen orkesterissa ja Harry Arnoldin radioyhtyeessä. Hän soitti useita vuosia Jack Lidströmin Hep Catsissa ja Lasse Törnqvistin Blue Starsissa. Rabe työskenteli myös Sveriges Radio P2:ssa.
Miekolammi (Hattula)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 6,0 hehtaaria ja se on 400 metriä pitkä ja 250 metriä leveä. Järvi sijaitsee Renkajärvestä Rengon kautta Tunturivuorelle ja siitä edelleen kaakkoon jatkuvaan harjujakson jäätikköjokimuodostuman välittömässä läheisyydessä. Jääkauden loppuaikojen jäätikön sulaminen on vaikuttanut merkittävästi järven muodostumiseen . Sen rantaviivan pituus on 1,2 kilometriä ja sen rannat ovat osittain soistunutta metsämaata. Se lähellä sijaitsee entinen maatila ja rannoilla on neljä vapaa-ajan asuntoa Hämeenlinnan ja Hattulan välinen raja ylittää lammen sen keksikohdasta niin, että kaakkoispää kuuluu Hämeenlinnalle.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä Vanajan reitin valuma-alueella Hyvikkälänjoen valuma-alueeseen, johon Renkajoen keskiosan alue kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 133,6 metriä mpy. Järvestä on johdettu oja metsäojiin, jotka risteilevät tasaisella Hiitankankaalla. Kankaan vedet kulkeutuvat lopulta Miekonojaan, ja siitä eteenpäin Kalkasojaan, joka yhtyy Renkajokeen Rengon Kuittilassa.
Billy Liar

Juoni

Hautaustoimiston konttoristi Billy Fisher (Tom Courtenay) pakenee tylsän työnsä vastapainoksi mielikuvitusmaailmaansa, jossa hän seikkailee sankarina ja naistenmiehenä. Näin hän välttyy myös tekemästä ikäviä päätöksiä todellisessa elämässään.

Vastaanotto

Elokuvaa ei tuotu Suomen teattereihin, vaan se sai ensiesityksensä television ykköskanavalla 1971 nimellä Uneksija Billy. Vuonna 1994 se esitettiin Viihdekanavalla nimellä Valehtelija Billy. Helsingin Sanomien Mauri Taviola kirjoitti elokuvan tv-uusinnan alla 1977 tarjolla olevan ”kepeätä ja surutonta menoa”, joka kuitenkin vaatii englantilaisen elämäntyylin tuntemusta. Hän ei ole varma, onko juuri Tom Courtenay oikea valinta koomiseen pääosaan. Mikael Fränti näki elokuvassa 1960-luvun alun brittikulttuurille tyypillisiä pyrkimyksiä tiukoista normeista vapautumiseen. 
Britannian elokuvainstituutti BFI valitsi Billy Liarin vuonna 1999 sadan parhaan brittielokuvan joukkoon sijalle 76. The New York Timesin kriitikot valitsivat sen vuonna 2004 yhdeksi kaikkien aikojen tuhannesta parhaasta elokuvasta maailmassa.
Parco Sempione

Parco Sempione on suuri kaupunkipuisto Milanossa, Italiassa. Se on perustettu vuonna 1888, ja sen kokonaisala on 386 000 m². Puisto sijaitsee kaupungin historiallisessa keskustassa.
Puisto sijaitsee Milanon kahden tärkeän maamerkin, Castello Sforzescon ja Porta Sempionen vieressä.
Puistossa sijaitsee muun muassa Arena Civica, julkinen akvaario, Torre Branca -torni sekä julkinen kirjasto.

Veistokset

Puistossa sijaitsee pysyvät veistokset Armanilta, Francesco Barzaghilta, Giorgio de Chiricolta ja Antonio Paradisolta.
Moskovan riemukaari (Moskova)

Moskovan riemukaari (ven. Триумфальные ворота) on riemukaari, joka sijaitsee Moskovan kaupungin voiton aukiolla Venäjällä. Riemukaaren rakentaminen aloitettiin vuonna 1829 ja riemukaari valmistui vuonna 1834. Riemukaari on rakennettu muistoksi Venäjän voitettua Napoleonin 1812 vuoden sodassa. Riemukaaren veistokset ja pylväät on valmistettu valuraudasta ja riemukaari on valmistettu tiiliskivistä, jotka on päällystetty kalkilla. 
Vuonna 1936 riemukaari purettiin Stalinin määräyksestä ja riemukaaren veistokset siirrettiin museoihin. Vuosina 1966-68 riemukaari rakennettiin uudestaan Moskovan voiton aukiolle.
George Burritt Sennett

George Burritt Sennett (28. heinäkuuta 1840 Sinclairville New York – 18. maaliskuuta 1900 Youngstown Ohio) oli yhdysvaltalainen liikemies ja lintutieteilijä.
George Sennettin isä Pardon Sennett oli skotlantilaista syntyperää oleva liikemies, joka omisti Pennsylvaniassa kolme masuunia.
George Sennett opiskeli ensin Erie Academyssa, jonka jälkeen hän kävi valmistavaa koulua Delawaren kunnassa New Yorkissa. Täältä hänen piti mennä Yalen yliopistoon, mutta osittain silmävaivojen takia hän matkusti, isän ehdotuksesta ja kustannuksella, neljäksi vuodeksi Eurooppaan, jossa hän asui jonkin aikaa Wienissä ja Nürnbergissä, missä hän opetteli saksaa. Hän vietti vuoden myös Pariisissa opetellen välttävän ranskankielen taidon.
Palattuaan Yhdysvaltoihin George Sennett perusti Meadvilleen Pennsylvaniaan öljynporaustorneja valmistavan tehtaan. 1896 hän muutti yrityksensä Youngstowniin Ohioon ja vähän ennen kuolemaansa vaihtoi yhtiömuodon osakeyhtiöksi. Hänen ajatuksenaan oli näin saada lisää vapaa-aikaa rakkaalle lintutieteelle.
Sennett alkoi aktiivisesti tutkia lintuja 1873 tai 1874. Innoittajaksi hän mainitsee Elliott Couesin kirjan Field Ornithology, joka julkaistiin 1874. Sennett ja Coues ystävystyivät ja Coues toimitti Sennettin tutkimukset Teksasin linnustosta, jotka julkaistiin 1878 ja 1879. Sennett teki kolme tutkimusretkeä Teksasiin ja palkkasi ammattikeräilijötä saadakseen kokoelmansa alueen linnustosta mahdollisimman täydelliseksi. Hän suunnitteli laajaa teosta Teksasin linnuista, muun muassa runsain väri- ja mustavalkokuvin, jotka Ernest Thompson Seton oli lupautunut maalaamaan. Kuolema kuitenkin esti teoksen valmistumisen.
Vuonna 1883 Sennett talletti lintu- ja nisäkäskokoelmansa American Museum of Natural Historyn kokoelmiin. Hän liittyi American Ornithologists' Unioniin eräänä ensimmäisistä 1883. Vuonna 1886 hänet nimitettiin yhdistyksen lintujensuojelukomitean puheenjohtajaksi. Sennett julkaisi kymmeniä lintutieteellisiä artikkeleita.
Sennett kuvaili ja nimesi joukon uusia lintulajeja, jotka sittemmin on kaikki luokiteltu uudelleen. Hänen nimeämiään ovat edelleen muun muassa kalkkunan (Meleagris gallopavo) alalaji intermedia ja kauluskehrääjän (Nyctidromus albicollis) alalaji merrilli.
Kaarlo Johannes Valle

Kaarlo Johannes Valle (29. lokakuuta 1887 Jääski – 29. syyskuuta 1956 Turku) oli suomalainen entomologi. Hän kirjoitti useita tieteellisiä artikkeleita ja kirjoja, kuten Vanamo-seuran julkaiseman kirjasarjan Suomen perhosista.

Elämäkerta

K. J. Valle oli Johannes (Jussi) Wallen ja Fanny Adolfina Wallen (o.s. Lindblad) ainoa lapsi. Valle syntyi Jääskessä vuonna 1887. Hän pääsi ylioppilaaksi Viipurin lyseosta vuonna 1907. Filosofian kandidaatin tutkinnon Valle suoritti vuonna 1914, jonka jälkeen hän siirtyi Kotkan suomalaisen yhteiskoulun luonnontieteen, maantieteen ja kemian opettajaksi. Tässä virassa Valle toimi vuosina 1915–1919. Kotkasta Valle siirtyi Helsinkiin, jossa hän toimi nykyisen Kalatalouden keskusliiton edeltäjän ja Tietosanakirja Oy:n palveluksessa sekä Helsingin yliopiston eläinmuseossa.
Vuonna 1922 Valle vastaanotti viran eläintieteen assistenttina Turun yliopistossa, jossa hänen työhönsä kuului kurssien pidon ohella myös hyönteiskokoelman kartuttaminen. Vuonna 1927 Valle suoritti lisensiaatin tutkinnon ja samana vuonna myös tohtorin tutkinnon. Samalla hän myös siirtyi hoitamaan eläintieteen apuopettajan tehtäviä, tosin vain seuraavaan vuoteen asti. Vuonna 1928 Valle nimitettiin eläintieteen dosentiksi Turun yliopistoon, ja vuonna 1933 hän sai dosentin arvon myös Helsingin yliopistosta. Sinne hänet nimettiin myös hoitamaan eläintieteen v.t. professuuria vuonna 1938. Kun eläintieteen professori W. M. Linnaniemi jäi eläkkeelle 1943, kutsuttiin Valle takaisin Turkuun hoitamaan avautunutta virkaa. Valle oli myös merkittävä hahmo Turun eläin- ja kasvitieteellisen seuran toiminnassa. Hän toimi myös seuran puheenjohtajana vuosina 1952–1955.
Valle oli naimisissa kaksi kertaa. Ensimmäisen kerran hän avioitui Tampereella 8. kesäkuuta 1916 Suoma Sofia Laition kanssa (1888–1979), josta tuli Turun yliopiston kasvitieteellisen laitoksen amanuenssi vuonna 1922. Liitto päättyi kuitenkin eroon 1937. Toisen kerran Valle meni naimisiin seuraavana vuonna, 30. toukokuuta 1938, Turussa Ida Irene Oksasen (1907–1966) kanssa. Ensimmäisestä avioliitosta Vallelle syntyi kaksi poikaa (Osmo, s. 1917 ja Jorma, s.1919) ja toisesta yksi tytär (Varpu-Leena, s. 1940).

Hyönteiskokoelmat

Vallen erityisesti sudenkorentoja sisältävä hyönteiskokoelma on nykyään Luonnontieteellisen keskusmuseon hallinnassa, jolle se lahjoitettiin vuonna 1958.
Iso-Karvia

Maantietoa

Järven pinta-ala on 62 hehtaaria ja se on 2,1 kilometriä pitkä ja 750 metriä leveä. Järvi on pitkän muotoinen ja sen eteläpää päättyy Karvianlahteen. Se sijaitsee korkeiden mäkien välisessä painanteessa. Mäkien jyrkät rinteet tekevät pohjoispuoliskon rannoista melko jyrkkiäkin. Niemennenä on itärannalla sijaitseva korkea mäki, jolla on lähes 40 metriä korkeutta. Vastarannalla laskeutuu järveen Loukasvuoren rinteet, jotka ovat 30 metriä korkeat. Vuoren huippu sijaitsee kauempana ja se yltää yli 45 metriä järveä korkeammalle. Järven eteläpäässä kohoavat hieman kauempana Paltanmäki ja Hallamäki. Järvellä on kartan mukaan neljä tai viisi saarta , joista suurimman nimi on Saarikallio. Saaret sijaitsevat rannan tuntumassa ja Saarikallio sijaitsee järven keskivaiheilla sen itärannan tuntumassa. Järven rantaviivan pituus on 5,9 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaastoa. Sen haja-asutus muodostuu yhdestä taloudesta, joka on entinen maatila. Muut rakennukset ovat rannoilla sijaitsevia vapaa-ajan asuntoja. Niitä on 34 ja niile tulee tiet yhdystieltä 14293.

Vedenlaatu

Järven vedenlaatua on tutkittu ainakin vuosina 1972, 1977, 1994 ja 1995. Koska se on Lylyjärvien valuma-alueen latvajärviä, on sen valuma-alue pieni ja sen vesi vahtuu hitaasti. Valuma-alueella on kuitenkin pinta-alana vain vähän metsämaata ja siksi vesi on väritöntä ja kirkasta. Vesi on hapanta, sillä veden happamuustaso vaihtelee pH 5,8–6,0, mutta toisaalta veden puskurikyky happamoitumista vastaan on kohtuullinen. Järven happitilanne on erittäin hyvä eikä lämpötilakerrostumisen aikana esiinny alusvedessäkään happivajetta. Veden ravinnetasot ovat karun järven tasolla. Kokonaisfosforipitoisuus on ollut vain 6 mikrogrammaa litrassa eli hyvin alhainen. Levämäärät ovat olleet pienet ja veden näkösyvyys on välillä jopa 5 metriä. Järven virkistyskelpoisuus ja samalla vedenlaatu ovat erinomaiset.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Leppähampaanjoen valuma-alueella (35.75), jonka Sahajoen valuma-alueeseen (35.756) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 143,3 metriä mpy. Järven laskuoja Holioja lähtee järven eteläpäästä ja se laskee 1,5 kilometrin päässä Yli-Lylyjärveen. Ojalle tulee matkalla pudotusta 20,8 metriä.

Historiaa

Vuoden 1964 peruskartassa järveä kutsuttiin vielä nimellä ”Karvianjärvi”, mutta se muuttui kartoissa vuodesta 1979 alkaen Iso-Karviaksi. Samoin oli järven laskuoja aluksi ”Myllyoja”, mutta se on nykyään nimeltään Holioja. Vuoden 1954 kartassa on järven pohjoispäässä maatila ja sen eteläpäässä kaksi maatilaa. Laskuojan varrella on kartassa kaksi maatilaa lisää, joten laskuojan ympärillä olevat pellot jakautuvat jollakin tavalla niiden kesken.
Schynige Platte-Bahn

Schynige Platte-Bahn (lyhenne SPB) on matkailurautatie Keski-Sveitsissä Interlakenin eteläpuolella. Rautatien omistaa Berner Oberland-Bahnen AG, jonka omistuksessa on myös toinen rautatie samalla seudulla, Berner Oberland-Bahn.

Historiaa

Schynige Platte-Bahn Wilderswilistä Schynige Platte -vuorelle otettiin käyttöön vuonna 1893. Rata sähköistettiin vuonna 1914.

Rataverkko

SPB:n rautatien pituus on 7,3 kilometriä. Rata on kapearaiteinen (800 mm) ja koko matkaltaan hammasrataa. Radan käyttöjännite on tasajännite, 1500 V. Rata nousee matkallaan yhteensä 1 403 metriä. Reitin suurin jyrkkyys on 250 ‰.
Rata ei liity teknisesti muihin rautateihin, mutta Wilderswilissä on vaihtoyhteys Berner Oberland-Bahnin juniin.

Junaliikenne

Junaliikennettä Schynige Plattelle on, sääolosuhteista riippuen, tyypillisesti touko-kesäkuun vaihteesta lokakuulle. Junia kulkee pari tunnissa ja matka kestää molempiin suuntiin 52 minuuttia. Schynige Plattella käy vuosittain noin 200 000 matkailijaa.

Junakalusto

Schynige Platte-Bahnin kalusto on suurelta osin alkuperäistä; osa on peräisin 1800-luvun lopulta. Radalla on käytössä 12 sähköveturia 1910-luvulta (220 kW, maksiminopeus 12 km/h) sekä yksi höyryveturi 1890-luvulta. Matkustajavaunuja on 22 kpl. Tavaravaunuja sekä muuta kalustoa on 11 kpl.
Sørøya

Sørøya on saari Finnmarkin läänissä Pohjois-Norjassa. Saaren pinta-ala on 816 km² ja se on Norjan neljänneksi suurin. Sørøya jakautuu Hasvikin sekä Hammerfestin kuntien kesken. Saaren etelä- ja itäpuolella sijaitsevat saaret Stjernøya, Seiland ja Kvaløya. Saaren korkein piste on Komagaksla (659 mmy). Saarella asuu 1092 henkilöä (2012).
Johannes IX

Johannes IX oli paavina joulukuusta 897 tai tammikuusta 898 – tammi-toukokuulle 900. Hän oli kotoisin Tivolin kaupungista ja oli alun perin benediktiinimunkki. Hänen aikanaan oli kiistoja paavi Formosuksen (891–896) kannattajien ja vastustajien välillä; Johannes IX kuului kannattajiin ja vahvisti edesmenneen Formosuksen rehabilitoinnin.
Insinööriliitto

Historiaa

Liiton historia alkaa huhtikuusta 1919, jolloin perustettiin Tampereen teknilliset -yhdistys. Sen tarkoituksena oli toimia Tampereen teknillisen opiston käyneiden yhdyssiteenä, avustaa teollisuuden ja tekniikan kehityksen seuraamisessa ja valvoa opiston käyneiden etuja.
Yhdistyksen toiminta valtakunnallistui ja vuonna 1946 yhdistyksen nimeksi vaihdettiin Yleinen insinööriyhdistys ja kotipaikaksi Helsinki. Vuonna 1954 laajentuneesta yhdistyksestä tehtiin liitto ja nimeksi tuli Insinööriliitto ry. Liitossa oli tuolloin 22 paikallisosastoa. Vuonna 1955 liittoon liittyi ensimmäinen opiskelijayhdistys, Turun Teknillisenen Opiston Oppilasyhdistys ry. 50-vuotisjuhlavuonna 1969 liittoon kuului 33 jäsenyhdistystä ja noin 7000 jäsentä.
Vuonna 1973 Insinööriliitto muodosti Korkeakouluinsinöörien, Arkkitehtien Liiton (KAL) ja Akavan kanssa YTN:n. Vuonna 1976 YTN:n järjestöt liittyivät Akavaan ja Insinööriliitosta tuli Akavan toiseksi suurin jäsenjärjestö.
Insinööriliitto ja Kuntien Tekniset (KTK) yhdistyivät vuonna 2006, minkä seurauksena syntyi Uusi Insinööriliitto UIL ry. KTK erosi UIL:stä vuoden 2008 lopussa. Vuoden 2014 vaihteessa nimi palautettiin taas Insinööriliitto IL ry:ksi.

Jäsenjärjestöt

Insinööriliittoon kuuluu 30 alueellista jäsenjärjestöä ja kuusi valtakunnallista jäsenjärjestöä.
Kasvitieteellinen puutarha

Kasvitieteellinen puutarha on puutarha, jossa kasveja viljellään useimmiten tutkimustarkoituksiin tai yleisölle esitettäväksi. Kasvisto koostuu yleensä monien eri ilmastovyöhykkeiden kasveista. Suomen vanhin kasvitieteellinen puutarha perustettiin Turkuun vuonna 1670. Maailmassa on noin 1 400 kasvitieteellistä puutarhaa ja arboretumia, joissa käy vuosittain yli 100 miljoonaa vierailijaa.
Jäämerenseiti

Ulkonäkö

Jäämerenseiti on päältä ruskeansävyinen, kyljistä ja alta hopeanhohtoinen, muodoltaan solakka turskakala. Sillä on syvälovinen pyrstö, lähes hampaaton, esiin työntyvä suu ja hyvin pieni leukasäie. Se on yleensä 20–25 cm:n pituinen.

Levinneisyys

Jäämerenseiti on arktinen merikala, joka elää Alaskan, Kanadan ja Grönlannin, Islannin, Pohjois-Norjan ja Venäjän rannikoilla; laji vaeltaa Barentsinmereltä Vienanmereen. Se viihtyy jään tuntumassa ja se mainitaan pohjoisimmaksi kaikista tunnetuista kaloista, levinneisyys ylittää 85. leveyspiiriin.

Elintavat

Jäämerenseiti liikkuu sekä pinnan läheisyydessä että pohjan tuntumassa. Se viihtyy parhaiten 0–4 Celsiusasteen lämpötilassa, mutta tulee toimeen kylmemmässäkin verensä sisältämien jäätymisenestoproteiinien (AFGP) ansiosta. Jäämerenseiti esiintyy suurina parvina ja sitä tavataan usein jokisuissa ja muissa murtovesissä. Nuoret yksilöt elävät jään alla tai sen tuntumassa. Ne hakevat suojaa jään onkaloista ja syövät planktonia ja katkoja. Yli kaksivuotiaat hakeutuvat syvemmälle ja syövät krillejä ja muita äyriäisiä. Jäämerenseiti itse on sarvi- ja maitovalaiden, arktisten norppien ja vesilintujen keskeinen ravintoeläin.
Jäämerenseiti tulee sukukypsäksi 3–4-vuotiaana, noin 20 senttimetrin mittaisena. Mäti on kelluvaa, pelagista. Kala elää 6–7-vuotiaaksi.

Käyttö

Jäämerenseitiä on pyydetty kaupallisesti Venäjällä ja Pohjois-Norjassa. Siitä on tuotettu lähinnä kalajauhoa ja -öljyä. Saaliit ovat laskeneet 1970-luvun jälkeen ja heilahdelleet rajusti, mutta tämän ei katsota johtuvan liikakalastuksesta.
Taipalus

Historia

Saaren varhaisvaiheista löytyy muutamia mainintoja Rymättylän historian osassa I. Tämän mukaan saari oli jo 1600-luvulta usean eri talon omistuksessa lähinnä heinä- ja laidunmaana. Omistavia taloja mainitaan olleen seuraavista kylista: Nauvon pitäjän Innamo kylä (2)ja seuraavista Naantalin pitäjän kylistä; Kuivainen (1), Valtanen (1), Maanpää (1), Salo (2), Kaasta (2) ja Pappila (1). 
Saman lähteen mukaan kolme Maanpään torpparia poltti saaressa kaskea vuonna 1765 huonolla menestyksellä, sillä irti päässyt palo poltti koko saaren metsän. Vuonna 1770 kirkkoherra Wallenius haki saarelle laidunnuskieltoa heinäsadon jatkuvan huononemisen takia. Tätä kuitenkin vastustivat huonoilla niityillä varustetut Valtasen kylän talot. Pysyvää asutusta ei saarelle mainita syntyneen Ruotsin vallan aikana.
Saaren vanhin säilynyt rakennuskanta koostuu kolmesta entisestä tilasta, joissa ei enää ole vakinaista asutusta. Näistä yksi on aiemman Nauvon, nykyisen Paraisten puolella (Saarela) ja kaksi Naantalin puolelle. Naantalin puoleinen osuus saaresta jakaantuu kuuden eri maarekisterikylän alueisiin (Salo, Valtanen, Kaarslahti, Kuivainen, Maanpää, Rymättylän Pappila), ja saarella on nykyään kaksi Taipalus nimistä entistä maatilaa, jotka  kuuluvat eri Naantalin kyliin (Salo 2:2 ja Valtanen 2:14). Paraisten puolen osuus kuuluu entisen Nauvon Innamon kylään.
Rymättylän historian isäntäluettelossa mainitaan Valtasen Taipaluksen torpan ensimmäinen isäntä vuodelta 1821. Torppa muuttui lohkotilaksi 1920. Maanpään kylän Taipaluksen torpan isännät tunnetaan vuosilta 1859 - 1911 ja vastaavan lohkotilan isännät vuodesta  1919. Tällä ja Valtasen Taipaluksella ovat olleet yhteiset omistajat vuodesta 1932 alkaen.Tila on nykyään kesäasuntona.
Salon (Salonkylän) Taipaluksen lohkotilan ensimmäinen isäntä mainitaan vuodelta 1914. Tila autioitui vuonna 1978, jonka jälkeen se toimi Korpivaara Oy:n lomakäytössä 1980-luvulle. Tila siirtyi 1985 yksityisomistukseen.