google/wiki40b huggingface dataset:
Vuoriviirumesikko

Levinneisyys

Vuoriviirumesikkoa tavataan Uuden-Guinean saarella Indonesiassa ja Papua-Uudessa-Guineassa. Lajia on kuvattu melko yleisestä runsaslukuiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomen Perhostutkijain Seura

Suomen perhostutkijain seura ry on vuonna 1955 perustettu hyönteistieteellinen yhdistys. Sen tarkoituksena on edistää perhosten tutkimusta ja suojelua. Lisäksi sen tarkoitus on kehittää suomalaista perhosharrastusta ja pitää yllä yhteyksiä harrastajien ja tutkijoiden välillä. Seuran pääasiallinen tietojenkeruukanava on luonnontieteellisen keskusmuseon ylläpitämä Hyönteistietokanta internetissä.
Seuran toimintaan kuuluu mm. esitelmien pitäminen, perhostietojen kerääminen, harrastusvälineiden välittäminen, tutkimustoiminnan tukeminen, kirjaston ylläpito sekä julkaisujen tuottaminen. Seura on julkaissut vuodesta 1976 lähtien myö neljä kertaa vuodessa ilmestyvää Baptria-nimistä jäsenlehteä. Sen nimi tulee nunnamittarin (Baptria tibiale) tieteellisestä nimestä.
Nissan Skyline (R30)

Kehitys

Vuonna 1983 malli sai levyjarrut joka pyörään vakiovarusteena (tähän asti lisävaruste). FJ moottorisessa RS versiossa on monia luksusvarusteita kuten sähköikkunat ja ilmastointi. Joissakin parhaissa GT-ES maleissa on säädettävät iskunvaimentimet ensimmäistä kertaa japanilaisessa autossa.
Amerika Samoa

Amerika Samoa on Amerikan Samoan alueellinen kansallislaulu. Amerikan Samoa on Yhdysvaltain territoria Polynesiassa Tyynellä valtamerellä. Alueen virallinen kansallislaulu on siten Yhdysvaltain kansallislaulu The Star-Spangled Banner, mutta sillä on kuitenkin myös oma kansallislaulu, samoankielinen "Amerika Samoa". Laulun on säveltänyt Napoleon Andrew Tuiteleleapaga, ja sen on sanoittanut Mariota Tiumalu Tuiasosopo. Laulu otettiin virallisesti käyttöön 1950.

Samoankieliset sanat

Amerika Samoa

Lo’u Atunu’u pele ‘oe

Oute tiu I lou igoa

O ‘oe o lo’u fa’amoemoe

O ‘oe ole Penina ole Pasefika

E mo’omia e motu e lima

E ua ta’uta’ua au aga I fanua

Ma ou tala mai anamua

Tutuila ma Manu’a

Ala mai ia tu I luga

Tautua ma punou I lou Malo

Ia manuia ia ulu ola

Amerika Samoa

Ole Malo ole sa’olotoga
(toista)

Tautua ma punou I lou Malo

Ia manuia ia ulu ola

Amerika Samoa

Ole Malo ole sa’olotoga

Soifua ma ia manuia,

Teine Samoa
Volgan vesivoimalaitos

Historia

Voimalaitos rakennettiin osana suurten kommunististen rakennushankkeiden sarjaa, joka käynnistettiin Neuvostoliiton ministerineuvoston ja Josef Stalinin päätöksellä elokuussa 1950. Rakennustyö alkoi 1952, ja voimala käynnistettiin vaiheittain vuosina 1958-1961. Rakennustöihin kerättiin kymmenin tuhansin Komsomol-nuorisoa koko neuvostovaltiosta. Volžskin kaupunki voimalan kohdalla joen itärannalla syntyi rakentajien asutuskeskukseksi.
Vuonna 1959 valmistui 500 kVn korkeajännitelinja laitoksesta Moskovaan. Myöhemmin laitokselta rakennettiin maailman ensimmäinen korkeajännitteinen, 800 kV:n tasajännitelinja Donbassin teollisuusalueelle. Laitos toimi myöhemminkin useiden vesivoimainnovaatioiden koepaikkana.
Voimalaitoksella oli keskeinen osa Ala-Volgan alueen ja Donbassin talouskehityksessä ja Keski- ja Etelä-Venäjän talousalueiden energiaverkon rakentumisessa. Patoaltaiden rakentaminen teki myös Volgan ala- ja keskijuoksut navigointikelpoisiksi Kaspianmereltä Astrahanista Saratoviin. Hankkeeseen liittyi myös Volgan vasemman puolen keinokasteluprojekteja, erityisesti Länsi-Kazakstanin alueella.

Teknisiä tietoja

Voimalaitokseen liittyvän patorakennelman pituus 4,9 kilometriä. Joen ylittävä suora betonirakenteinen osuus on 725 metriä pitkä ja 44 m leveä, ja siihen liittyy 3,2 km maapatoa, joka on enimmillään 47 m korkea. Vedenpintojen ero on noin 15 m. Padon yli on maantie- ja rautatieyhteydet. Padon yhteyteen on rakennettu sen ohittava kalatie.
Voimalaitoksen nykyteho on 2592,5 MW ja vuosituotanto 11 626 GWh. Generaattoreita on yhteensä 22, yksikköteholtaan 115–125,5 MW. Sähkö ohjataan lähinnä Volgogradin, Moskovan ja Donbassin tarpeisiin.
Liisa Soinne

Liisa Soinne (10. heinäkuuta 1935, Kuopio – 13. marraskuuta 2010, Turku) oli suomalainen pianisti ja pianopedagogi.
Soinne aloitti pianon soittamisen jo nelivuotiaana ja opinnot kuusivuotiaana Sohvi Korhosen johdolla. Myöhemmin häntä opettivat Suomessa muun muassa Elli Rängman-Björlin ja Timo Mikkilä sekä ulkomailla Emil Danenberg ja Jan Hoffman. Soinne esiintyi radiossa säännöllisesti yhdeksänvuotiaasta lähtien ja ensimmäisen konserttinsa hän piti olleessaan vasta 15-vuotias. Sointeen taiteilijaura kesti 35 vuotta, minkä aikana hän konsertoi aktiivisesti Helsingissä ja muualla Suomessa sekä toteutti muun muassa useita mittavia Bach-projekteja.
Soinne toimi pianistin työn ohella pedagogina. Hän opetti pianonsoittoa Sibelius-Akatemiassa 1973–83 ja oli Keski-Pohjanmaan konservatoriossa pianonsoiton yliopettaja 1988–96. Soinne kirjoitti pedagogisen teoksen Piano soi ja laulaa, joka julkaistiin 1984.
Sointeella oli viisi lasta ja hän harrasti myös kuvataiteita. Hänellä oli muun muassa oma taidenäyttely Turussa heinäkuussa 2010.
Kauppatori (Hämeenlinna)

Kauppatori on Hämeenlinnan keskustan merkittävin aukio, jolla tapahtuu myös suurin osa kaupungin torikaupasta. Kauppatori sijaitsee 4. kaupunginosassa samalla paikalla, jolle se sijoitettiin jo vuoden 1777 asemakaavassa. Hämeenlinnan palon ja C. L. Engelin sen jälkeen 1832 laatimassa kaavassa tori ja sitä rajaavat kadut säilyivät vanhoilla paikoillaan. Kauppatorilla järjestetään paljon tapahtumia ja markkinoita etenkin kesäisin, ja esimerkiksi kuukausimarkkinat järjestetään joka kuukauden ensimmäisenä tiistaina. Torilla on järjestetty myös konsertteja ja muita yleisötapahtumia.
Tori kattaa koko korttelin ollen mitoiltaan itä-länsisuunnassa 100 m ja pohjois-eteläsuunnassa 85 m. Torin länsiosassa sijaitsee kuitenkin kioskirakennus ja pieni pysäköintialue sekä itälaidassa vastaavan kokoinen Toripuisto, jolloin varsinainen torikäyttöön jäävä alue muistuttaa muodoltaan neliötä. Kauppatoria rajaavat Raatihuoneenkatu, Linnankatu, Hallituskatu ja Sibeliuksenkatu.
Kauppatorin laidalla sijaitsee runsaasti eri aikakausia ja tyylisuuntia edustavia rakennuksia. Näistä merkittävimpiä ovat Hämeenlinnan kirkko (Jean Louis Desprez, 1798), entinen lääninhallituksen talo (C. L. Engel, 1834) sekä Hämeenlinnan raatihuone (Alfred Cawén, 1888). Lisäksi torin länsipuolella olevassa korttelissa sijaitsee Kauppakeskus Linna. Toripuistossa on suihkulähde, kaksi 1910-luvulla rakennettua toripaviljonkia sekä Paavo Cajanderin ja Larin-Kyöstin patsaat. Puiston on suunnitellut Armas Lindgren vuonna 1910.
Cam Neely

Ura

Neely aloitti NHL-uransa Vancouver Canucksin joukkueessa 1983, mutta siirtyi jo vuonna 1986 Boston Bruinsiin. Fyysisen pelityylinsä takia hän nousi jo varhain Bruins-fanien suosioon johtaen Bruinsin kaksi kertaa Stanley Cup -finaaleihin (1987–1988 ja 1989–1990). Molemmilla kerroilla Bruins hävisi Oilers-dynastialle. Neelyn ura sai ikävän käännekohdan, kun kauden 1990–1991 playoffeissa Pittsburgh Penguinsin ruotsalaispuolustaja Ulf Samuelsson polvitaklasi häntä ja Neely joutui pitkälle sairauslomalle. Neely pystyi pelaamaan kaudella 1991–1992 vain yhdeksän ottelua ja kaudella 1992–1993 vain 13 ottelua. Kaikesta huolimatta hän teki noissa 20 ottelussa 22 maalia, eli hän todisti pystyvänsä tekemään maaleja aina kun vain sai pelata. Kaudella 1993–1994 Neely nousi koko jääkiekkomaailman tietoisuuteen rikkomalla 50 maalin rajan 44 ottelussa (epävirallinen tilasto). Neely lopetti uransa vuonna 1996, jotta hän ei rikkoisi koko kroppaansa jääkiekolla.
Bollywood

Bollywood tarkoittaa Intian Mumbain kaupungin elokuvastudioiden hindinkielistä elokuvaa. Nimitys tulee Mumbain aiemmasta nimestä Bombay sekä Hollywoodista, Yhdysvaltain elokuvateollisuuden keskuksesta. Nimitys keksittiin 1900-luvun lopulla kun Bombayn elokuvista kiinnostuttiin lännessä. Intiassa tehdään paljon elokuvia myös Mumbain ulkopuolella, mutta niitä ei kutsuta Bollywoodiksi.
Bollywoodissa tuotetaan noin 150–200 elokuvaa vuodessa, mikä on viidesosa koko Intian elokuvatuotannosta.

Suosio

Bollywood-elokuvien maailmanlaajinen lipunmyynti oli vuonna 2002 myytyjen lippujen määrässä mitattuna selvästi suurempi kuin Hollywood-elokuvien. Bollywood-elokuvien tuotot olivat kuitenkin paljon pienemmät, sillä lippujen hinnat ovat Intiassa halvat. Bollywood-elokuvat tuottivat vuonna 2011 kolme miljardia dollaria. Keskimäärin yhden elokuvan teko maksoi 1,5 miljoonaa dollaria.
Paitsi Intiassa, Bollywood-elokuvia katsotaan laajalti Afrikassa, Lähi-idässä ja Keski-Aasiassa. Elokuvat ovat yhä suositumpia myös länsimaissa. Jotkin elokuvat ovat olleet jopa kassamagneetteja, kuten Ashutosh Gowarikerin ohjaama Lagaan – olipa kerran Intiassa  ja Yash Joharin tuottama ja Karan Joharin ohjaama K3G – Ilon päiviä, surun päiviä, molemmat vuodelta 2001.

Elokuvien tekijät

Näyttelijät ovat Intiassa suoranaisen palvonnan kohteita. Elokuvauransa jälkeen heillä on hyvät mahdollisuudet jatkaa politiikassa. Suosituksi näyttelijäksi pääsy vaatii paitsi näyttely- ja tanssitaitoja, myös suhteita vaikutusvaltaisiin tahoihin tai sukujuuret elokuva-alalla jo menestyneessä suvussa.
Todella suuria elokuvantekijänimiä ovat näyttelijöiden ja ohjaajien ohella koreografit ja säveltäjät, sillä musiikin ja visuaalisuuden merkitys Bollywoodissa on länttä suurempaa. Valkokankaalla tanssivat tähdet eivät laula osuuksiaan itse, ja suosituimmat taustalaulajat ja -laulajattaret nauttivat tähtistatusta hekin.
Jan Jonston

Jan Jonston (3. syyskuuta 1603 Szamotuly, Puola – 8. kesäkuuta 1675 Legnica) oli puolalainen luonnontieteilijä, historioitsija ja lääkäri.
Jonstonin isä Simon Johnston oli skotti, joka muutti kahden veljensä kera Puolaan. Janin koulutie alkoi läheisessä Ostrorógin kaupungissa vuonna 1611. Täältä hän siirtyi lounaispuolalaiseen Bytomiin, josta vuonna 1619 Toruńiin, nykyiseen Viroon. 1622–1625 Jonston opiskeli hepreaa ja skolastista filosofiaa St Andrewsin yliopistossa Skotlannissa. Hän palasi Puolaan 1625 ja sai opettajan paikan Kurtzbach-Zawadskin perheessä Lesznossa vuonna 1628. Samana vuonna hän matkusti Pyhän saksalais-roomalaisen keisarikunnan alueella muun muassa Wittenbergissä, Frankfurt (Oder) issa, Leipzigissa ja Franekerissa. Leidenissä ja Cambridgen yliopistossa hän opiskeli lääketiedettä ja kasvitiedettä.
Vuonna 1630 Jonston palasi Puolaan ja otti vastaan Bogusław Leszczyńskin yksityisopettajan toimen. Samaan aikaan hänelle tarjottiin Deventerin filosofian professorin oppituolia, jonka hän hylkäsi. 1632 Jonston matkusti yhdessä Bogusław Leszczyńskin ja eräiden muiden aristokraattien poikien kanssa tutustumaan eurooppalaisiin yliopistoihin. Hänet promovoitiin sekä lääketieteen että filosofian tohtoriksi sekä Leidenissä että Cambridgessä. Seurue palasi Puolaan 1636 ja Jonston asettui Lesznoon. Hän opetti aktiivisesti Lesznon Akatemiassa, jota johti hänen ystävänsä Johan Amos Comenius. Myöhemmin hän vielä kieltäytyi ottamasta vastaan Frankfurtista, Heidelbergistä ja Leidenistä tarjottuja oppituoleja.
Jonstonin lintukirja Historiae naturalis de avibus libri (1657) oli aikanaan sangen suosittu ja se käännettiin englanniksi, hollanniksi, ranskaksi ja saksaksi. Viimeinen painos kirjasta otettiin vuonna 1773.
Surviving at the Top

Vastaanotto

Surviving at the Top oli seitsemän viikon ajan The New York Timesin bestsellereiden listalla ja ylsi kahden viikon ajaksi myös listan ensimmäiselle sijalle. Trumpin edellinen kirja oli ollut listalla huomattavasti pidempään.
Los Angeles Timesille kirjoittanut John Rothchild huomautti, että kirja on kirjoitustyyliltään hyvin erilainen kuin Trumpin esikoisteos The Art of the Deal. Hän kommentoi myös, että Surviving at the Top sisältää enemmän kuvia Trumpista muiden julkisuudenhenkilöiden kanssa kuin Trumpin rakennuksista.
Olaus Sirma

Olaus Matinpoika Sirma (n. 1655 Orajärvi, Sodankylä – 1719 Enontekiö) oli saamelainen pappi ja runoilija. Hän oli ensimmäinen yliopistokoulutuksen saanut saamelainen. Sirma tunnettiin myös nimellä Herra Vuolevi.
Sirma kävi koulua Torniossa ja lähti vuonna 1672 opiskelemaan papiksi Uppsalan yliopistossa. Hän toimi vuodesta 1675 aina kuolemaansa saakka Enontekiön kappalaisena.
Sirma tallensi muistiin saamelaisten joikuja, Kaksi näistä joiuista ilmestyi saamenkielisinä ja latinaksi käännettyinä runoina Johannes Schefferuksen Lapponia-kirjassa, joka julkaistiin Frankfurtissa 1673. Runot herättivät suurta kiinnostusta ja niinpä ne käännettiin myös saksan, ranskan, englannin ja hollannin kielille. Ensimmäinen runo Kulnasadž vaatimeni (Juokse porosein) käsittelee talven keskellä naista kaipaavaa miestä ja toinen Mårse faurog (Morsiamen joiku) kertoo kosijasta, joka joutuu elämään kesällä kaukana rakastetustaan. Runot antoivat vaikutteita muun muassa amerikkalaiselle runoilija Henry Longfellow’lle, saksalaiselle runoilija Johann Wolfgang von Goethelle ja suomalaiselle Johan Ludvig Runebergille.
Sirman äidinkieli oli keminsaame, ja hän käänsi myös Johannes Gezeliuksen katkismuksen keminsaameksi. Käsikirjoitus painettiin vasta 1913, sillä Sirma ei elinaikanaan saanut rahoitettua sen painattamista. Saamelaiskielten tutkijan Pekka Sammallahden mukaan vielä Sirman aikana erot nykyään eri kieliksi luettavien pohjoissaamen, inarinsaamen, koltansaamen ja sittemmin hävinneen keminsaamen välillä eivät olleet vielä niin suuria kuin nykyään, ja 1600-luvulla Sirma luultavasti kykeni puhumaan ymmärrettävästi Kaaresuvannon ja Kuolan saamelaisten kanssa.
Kirjailija Arvi Järventaus kuvasi romaanissaan Risti ja noitarumpu Olaus Sirman elämää Enontekiön pappina. Olaus Sirman patsas paljastettiin 24. lokakuuta 2012 hänen synnyinkylässään Orajärvellä.
Raoul Walsh

Ura

1900-luvun ensimmäisellä vuosikymmenellä Walsh toimi monenlaisissa hanttihommissa ympäri Pohjois-Amerikkaa ja muun muassa cowboyna Meksikossa. Hän aloitti näyttelemisen New Yorkissa ensin teatterissa ja sitten elokuvanäyttelijänä vuodesta 1910 lähtien. Hän muutti Hollywoodiin noin 1912 ja työskenteli D. W. Griffithin tuotantoyhtiössä. Ensin näyttelijänä ja sitten Griffithin apulaisohjaaja. Hän näytteli John Wilkes Boothia Griffthin Kansakunnan synnyssä1915.
Walshin ensimmäinen pitkä elokuva oli The Life of General Villa 1914. Muita hänen 1910-luvun elokuviaan olivat muun muassa elokuvat Carmen (1915) ja The Serpent (1916), joissa näytteli Theda Bara.
1920-luvulla Walshin suurin menestys oli fantasiaelokuva Bagdadin varas (1924), jonka pääosassa oli uransa huipulla oleva Douglas Fairbanks. Walshin ensimmäinen äänielokuva oli In Old Arizona 1929. Elokuvan kuvausten aikana Walsh menetti oikean silmänsä. In Old Arizonan jälkeen seurasi 70 mm:n elokuvana kuvattu Suuri lännen tie, jossa John Wayne näytteli ensimmäistä pääosaansa.
1930-luvun aikana ura alkoi taantua, eivätkä hänen ohjauksena enää olleet sellaisia menestyksiä kuin 1920-luvulla.
Walshin ura lähti uuteen nousuun, kun hän solmi sopimuksen Warnerin kanssa 1939. Walsh työskenteli Warnerille vuoteen 1953 asti ja teki pari elokuvaa vuodessa. Warnerin vuosia voidaan pitää Walshin uran parhaimpina. Walsh oli noina vuosina yhtiön luotettavimpia ja tuottoisimpia ohjaajia.
Kuohuvaa 20-lukua seurasivat film noiria enteilevät He ajavat öisin (1940) ja High Sierra (1941). Sodan aikana hän ohjasi toiminnallisia sotaelokuvia, kuten Ilmojen seikkailijat (1942) ja Punatakkien sankari (1943). Kummankin elokuvan pääosassa oli Errol Flynn, joka esiintyi pääosassa useissa Walshin elokuvista. Sodanjälkeisistä Warner-elokuvista merkittävin oli gangsterielokuvan klassikko Valkoinen hehku (1949). 
Warnerin jälkeen Walshin ura alkoi taantua, ja hän myös teki vähemmän elokuvia. Hänen viimeksi elokuvakseen jäi lännenelokuva Urhojen linnake 1964. Sen jälkeen Walsh lopetti elokuvien tekemisen näön heikkenemisen vuoksi.

Auteur Walsh

Walsh löydettiin ”uudelleen” 1950-luvulla, kun Cahiers du cinéma -lehden kriitikot alkoivat kehitellä auteur-teoriaa. He näkivät Walshin tuotannon temaattisesti yhtenäisenä kokonaisuutena ja nostivat hänet Hollywoodin mestariohjaajien joukkoon.
Kalevi (lehti)

Kalevi on suomalainen miestenlehti, jota alettiin julkaista vuonna 2017. Kalevi on nykyisin Suomen ainoa painettu pornografinen aikakauslehti. Lehden nimi on kunnianosoitus Kalle-lehdelle.
Kalevi on suunnattu heteroseksuaalisille miehille, mutta siinä on mukana homoseksuaaleille suunnattu osio.
Lehden julkaisija ja päätoimittaja on Eero Meronen. Lehden painosmäärä on noin 2 000 kappaletta, ja se ilmestyy kahden kuukauden välein.
Iso-Pappilan museoalue

Iso-Pappilan museoalue on Mäntyharjulla, Etelä-Savossa sijaitseva rakennushistoriallinen ja maisemallinen kokonaisuus, joka koostuu 1812 rakennetusta päärakennuksesta ja siihen liittyvistä ulkorakennuksista. Iso-Pappila toimi kirkkoherran virkatalona vuoteen 1958 asti, minkä jälkeen se pysyi noin kymmenen vuotta seurakunnan käytössä. Alue on ollut museona jo lähes 50 vuotta.
Päärakennuksen lisäksi pappilan rakennuksista ovat jäljellä 1829-1855 rakennettu väentupa, 1899 rakennettu kivinavetta, 1913 rakennettu riihi sekä kellareita ja aittoja. Päärakennus sai nykyisen asunsa 1933, jolloin vanha porstua poistettiin ja kuisti laajennettiin koko julkisivun mittaiseksi. Samalla rakennuksesta tuli pohjakaavaltaan symmetrinen. Myöhemmin museoalueelle on siirretty nuottakota ja paja sekä läheisyyteen rakennettu korsumuseo vuonna 1995 ja Pappilanparven kesäteatteri vuonna 2011. Iso-Pappila valittiin Savo-Karjalan vuoden 2013 paikallismuseoksi.
Museoalueella on useita näyttelyitä. Kivinavetassa on esillä mm. maa- ja metsätalouskalustoa sekä Taidekeskus Salmelan Nina Terno -näyttely. Väentuvassa oleva näyttely kertoo matkavalokuvaaja Nestor Kurvisesta. Kesällä 2018 päärakennuksessa on Suomen sisällissodasta ja Mäntyharjun 1918 tapahtumista kertova näyttely.
Ramadan Sokoli

Ramadan Sokoli (14. kesäkuuta 1920 Shkodër – 12. maaliskuuta 2008) oli albanialainen säveltäjä ja musiikintutkija. Hän sävelsi muun muassa pianomusiikkia. Hänen kirjalliseen tuotantoonsa kuuluu esimerkiksi 16 shekuj (”16 vuosisataa”, 1995). Sokoli tutki lähinnä albanialaista perinnemusiikkia.
Will Parry

William "Will" Parry on kuvitteellinen hahmo Philip Pullmanin kirjasarjassa Universumien tomu. Hän on toinen päähenkilö Lyra Belacquan rinnalla. Hän esiintyy vasta toisessa kirjassa Salaperäinen veitsi ja myös seuraavassa, Maaginen kaukoputki. Pullman on vihjannut kirjoittavansa Willistä vielä lisää.
Will on urhea, hiljainen ja älykäs. Hänellä ei ole hyvää ystävää ennen kuin hän tapaa Lyran toisessa ulottuvuudessa, Cittàgazzessa. Willin äiti on mielisairas ja on pitänyt hänestä huolta siitä asti kun hän ymmärsi ettei hän voinut hyvin. Willin isä on tutkija, joka on kadonnut, mutta oli lähettänyt kirjeitä vaimolleen ennen kuin hän katosi. Niissä kerrotaan hänen tutkimuksistaan Alaskassa, josta hän oli löytänyt toiseen maailmaan johtavan aukon. Myöhemmin kirjassa noita, joka halusi olla John Parryn, Willin isän, rakastaja tappoi isän kostoksi tämän kieltäydyttyä vastaamasta noidan tunteisiin, koska John ollut ei halunnut pettää vaimoaan. Will ja John olivat juuri ymmärtäneet olevansa isä ja poika. Noita tappoi itsensä tämän jälkeen.
Will löysi Cittágazzeen kun hän rupesi seuraamaan kissaa sen jälkeen kun hän oli vienyt äitinsä turvaan ja paennut kotoaan ja samalla tappanut miehen joka yritti vahingoittaa häntä ja hänen äitiään sekä varastaa isän lähettämät kirjeet, joissa kerrottiin maailmojen välisen aukon paikka. Silloin Will löysi aukon toiseen maailmaan liikenneympyrän keskeltä. Siellä hän sitten tapasi Lyran ja heistä tuli parhaimpia ystäviä ja myöhemmin myös rakastavaiset.
Willin daimoni on kissa jolle suomalainen noita Serafina Pekkala antoi nimen Kirjava.
Todellisuudessa William Edward Parry oli tutkimusmatkailija 1800-luvulla.

Salaperäinen veitsi

Salaperäinen veitsi joutui Willille kun hän tappeli Cittágazzessa Tullio-nimisen miehen kanssa. Will sai veitsen kahakassa mutta menetti kaksi sormea joiden tyngistä vuoti lakkaamatta verta kunnes kuin hänen isänsä laittoi haavoihin voidetta. Veitsellä pystyy viiltämään mitä tahansa, myös aukkoja toisiin maailmoihin, mutta aina uuden aukon avauksen yhteydessä syntyy Haamu, joka imee aikuisten sieluja (joskin veitsi on myös ainoa, joka pystyy tuhoamaan Haamut), joten viimeisen kirjan lopussa hänen on rikottava veitsi ja jätettävä Lyra omaan Oxfordiinsa ja palattava omaansa. Siellä hän sitten muuttaa Mary Malonen luokse ja ilmeisesti saa hoitoa äidilleen. Hän ja Lyra olivat sopineet että he olisivat samassa paikassa (Kasvitieteellinen puutarha) samaan aikaan (keskipäivällä juhannuspäivänä) joka vuosi tunnin ajan.
Gunnar af Björkesten

Sune Gunnar Lorenz af Björkesten (18. maaliskuuta 1912 Helsinki – 25. tammikuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen lääkäri. Hän oli vuosina 1963–1973 Helsingin yliopiston neurokirurgian professori ja HYKSin neurokirurgisen osaston ylilääkäri.
Af Björkesten valmistui lääketieteen lisensiaatiksi Helsingin yliopistosta 1938. Hän hakeutui kirurgiapulaislääkäriksi Suomen Punaisen Ristin sairaalaan 1939 ja toimi talvi- ja jatkosodan aikana mm. sen ympärille muodostetussa Punaisen Ristin Sotasairaalassa (jatkosodan aikana nimitys oli 54. Sotasairaala) sekä osaksi myös rintamaoloissa, taistelujen painopistealueille sijoitettujen ns. kallo-aivo-osastojen lääkärinä mm. Joensuussa ja Punkaharjulla ja sai runsaasti kokemusta aivojen ja hermoston sotavammoista, joista hän myös julkaisi. Hänen sotilasarvonsa oli lääkintämajuri.
Erikoislääkärin oikeudet af Björkesten sai kirurgiassa 1945 ja neurokirurgiassa 1952. Hän väitteli lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1947. Sotien jälkeen af Björkesten toimi apulaislääkärinä, alilääkärinä ja apulaisopettajana Suomen Punaisen Ristin sairaalan neurokirurgisella osastolla sekä hankki neurokirurgista lisäkoulutusta myös Ruotsissa. Vuosien ajan hän oli Suomessa neurokirurgian johtava asiantuntija ja alan ensimmäinen varsinainen professori. Hän oli kiinnostunut erityisesti aneurysmakirurgiasta. Vuodesta 1972 hän oli Suomen lääkäriliiton kunniajäsen.
Gunnar af Björkestenin puoliso vuodesta 1938 oli Inga-Lisa Liljequist. Heille syntyi kolme lasta, joista vanhin on arkkitehti Gunnel Adlercreutz.
Lauri Lahtinen

Lauri Ilmari Lahtinen (1. helmikuuta 1913 Viipuri, Suomi – 25. toukokuuta 1990 Turku) oli suomalainen oopperalaulaja, äänialaltaan baritoni. Hänellä oli solistikiinnitys Suomen Kansallisoopperaan vuosina 1941–1963. Tänä aikana hän lauloi yli 80 eri roolia ja oli mukana liki 1 200 näytännössä. Hän vieraili myös Tukholman, Malmön, Oslon, Reykjavíkin, Kööpenhaminan ja Stuttgartin oopperassa sekä Bergenin musiikkijuhlilla ja Leningradin Kirov- ja Malyi-teatterissa.

Ura

Yhteistyö säveltäjä Tauno Marttisen kanssa tuotti kolme oopperaa, joiden miespääosat hän kantaesitti: Aapeli (Kihlaus, 1966), Antti Ihalainen (Tulitikkuja lainaamassa, 1966) ja Sakeus (Lea, 1968). Aarre Merikannon Juha sai kantaesityksensä näyttämöllä vasta Lahdessa vuonna 1963, jolloin Lahtinen esitti nimiosan.
Savonlinnan Oopperajuhlilla hän esiintyi kesinä 1967–1968 vankilanjohtaja Don Pizarron roolissa Ludwig van Beethovenin oopperassa Fidelio. Lahtinen esiintyi elokuvissa Sadan miekan mies (1951) ja Kesäillan valssi (1951). Pro Finlandia -mitalin Lauri Lahtinen sai 1955. 
Lahtinen perheineen asui Helsingin Jakomäessä lokakuusta 1962 elokuuhun 1970 asti, jolloin he muuttivat Turkuun. Lauri Lahtisella ja hänen vaimollaan Aino Siskolla oli kaksi lasta (s. 1941 ja 1943).