google/wiki40b huggingface dataset:
Harald Schlegelmilch

Harald Šlēgelmilhs tunnettu paremmin nimellä Harald Schlegelmilch (s. 6. joulukuuta 1987 Riika) on latvialainen moottoriurheilija. Nykyään hän kilpailee Saksan Porsche Carrera Cupissa.

Ura

Schlegelmilch aloitti urheilu-uransa kahdeksanvuotiaana kilpaillen seitsemän vuotta karting-sarjoissa. Vuonna 2003 hän testasi Formula BMW sarjan autoa ja seuraavana vuonna hän voitti Formula Lista Junior sarjan mestaruuden. Samana vuonna hän kilpaili Skandinavian Formula Renault 2000 sarjassa saavuttaen Vuoden Tulokas palkinnon. Vuonna 2005 Schlegelmilch jatkoi Saksan Formula BMW sarjassa. Samana vuonna hän sijoittui kolmanneksi Itävallan Formula 3 Cupissa. Vuonna 2006 Schlegelmilch voitti sekä Saksan että Itävallan F3-sarjojen mestaruudet. Vuonna 2007 Schlegelmilch kilpaili Formula 3 Euroseries sarjassa. Samana vuonna hän testasi Tridentin GP2-autoa. Vuonna 2008 Schlegelmilch sijoittui neljänneksi International Formula Master sarjassa. Samana vuonna hän kilpaili Aasian GP2-sarjassa saavuttaen kolme pistettä. Vuonna 2009 Schlegelmilch ajoi yksittäisiä kilpailuja Formula Renault 3.5, Atlantic Championship, F3 ja IFM-sarjoissa. Vuonna 2010 hän kilpaili Saksan Porsche Carrera Cupissa. Vuonna 2012 Schlegelmilch ajoi kaksi kilpailua Formula 2-sarjassa.
Jade

Jade on korukivi, joka voi koostua kahdesta eri mineraalista: joko amfiboliryhmään kuuluvasta nefriitistä tai pyrokseeniryhmään kuuluvasta jadeiitista.
Jade on erittäin tiivis ja sitkeä kivi, joten sitä on käytetty jo vuosituhansia koriste-esineiden ja aseiden tekemiseen etenkin Kiinassa ja Väli-Amerikassa. Jade on läpikuultavaa tai läpinäkymätöntä. Vasta vuonna 1863 jaden ymmärrettiin käsittävän kaksi erillistä mineraalia. Jadeiittia ja nefriittiä ei usein ole helppo erottaa toisistaan, sillä ne ovat ulkonäöltään ja rakenteeltaan hyvin samankaltaisia.
Jadea ei tavata kiteisenä, vaan se esiintyy massamaisena esimerkiksi serpentiniitissä. Usein sitä löydetään jopa monen kilon painoisina murikoina rantojen kivikoista, jonne se on kestävänä ja lohkeamattomana saattanut kulkeutua pitkiäkin matkoja. Suomesta on löydetty nefriittiä muutamasta hajaesiintymästä pääkaupunkiseudulta.

Erot

Jadeiitti (NaAlSi₂O₆ eli natrium-alumiinisilikaatti) on nefriittiä (Ca₂(Mg,Fe)₅Si₈O₂₂(OH)₂, kalsium-magnesium(tai rauta)silikaatti) harvinaisempaa ja arvokkaampaa.
 Sitä on käytetty Väli-Amerikassa, kun taas nefriitti oli tunnettu Kiinassa, Myanmarissa ja Uudessa-Seelannissa. Kovuuden 7 Mohsin asteikolla saava jadeiitti on hieman kovempaa kuin nefriitti (kovuus 6,5), mutta vähemmän sitkeää. Mikroskoopilla tarkasteltaessa nefriitin rakenne näyttää kuituisemmalta. Nefriitti on väriltään valkoinen tai vihreä. Nefriitin vihreä on sävyltään jadeiitin vihreää kellertävämpää.
Useita muita samankaltaisia mineraaleja kutsutaan joskus harhaanjohtamistarkoituksessa jadeksi. Tällaisia ovat serpentiini ("Korean jade", "Suzhoun jade", "Styyrian jade", "Kanadalainen jade", "oliivijade" ja "uusi jade"), grossulaari ("Transvaal-jade"), karneoli, aventuriini, vesuvianiitti ja krysopraasi.
Aitoa jadea käsitellään usein sen laadun parantamiseksi. On olemassa kolme eriasteista käsittelytapaa, joista tyyppi A käsittää korkeintaan pintavahauksen. Tyypissä B jaden vahingoittunutta pintaa korjataan altistamalla se kemikaaleille ja päällystetään pihkamaisella polymeerillä. C-tyypin jaden väriä on parannettu värjäämällä, ja punaisen jaden väriä on voimistettu lämpökäsittelyllä. Lämpökäsittely johtaa aina läpikuultavuuden häviämiseen ja usein myös värin muuttumiseen ruskeaksi.

Historia

Kiinassa jadea käytettiin jo neoliittisella kaudella. Merkittävimmät esiintymät olivat Ningshaon alue Jangtsen suistossa, johon liittyi Liangzhun jadekulttuuri 3400–2250 eaa., sekä alue Liaoningin provinssissa Sisä-Mongoliassa, johon puolestaan liittyi Hongshan kulttuuri 4700–2200 eaa. Kummastakin tuotettiin nefriittiä, jota käytettiin useisiin käyttö- sekä seremoniallisiin esineisiin. Varhaisimmista dynastioista lähtien jaden tärkeimmäksi lähteeksi muodostui Khotanin kaupungin ympäristö Xinjiangin läntisessä provinssissa. Kaupunki sijaitsee Kuen-Lunin vuoristosta virtaavien kahden joen, Kara-Kashin (’musta jadevirta’) ja Yurun-Kashin (’valkoinen jadevirta’), välissä. Näiden virtojen sorasta löydettiin pyöristyneitä jademukuloita, joita kuljetettiin kamelikaravaanein tuhansien kilometrien matkoja maan itäosiin. 1700-luvulla Myanmarista alettiin tuoda Kiinaan jadeiittia, joka syrjäytti nefriitin käytön.
Tanskan 2. divisioona

Tanskan 2. divisioona on Tanskan jalkapalloilun kolmanneksi korkein sarjataso. Kaudella 2017–2018 sarjassa oli kolme lohkoa, joissa jokaisessa oli kahdeksan joukkuetta. Kausi on jaettu kahteen osaan: lohkon neljä parasta etenevät jatkolohkoon, jonka kaksi parasta nousevat Tanskan 1. divisioonaan. Lohkon neljä muuta joukkuetta joutuvat karsintalohkoon, josta neljä huonointa putoavat sarjatasoa alemmas Danmarksserieniin.
Olkina

Olkina (ven. О́льгино, Olgino) on historiallinen kaupunginosa ja rautatieseisake Pietarin Primorjen piirissä Venäjällä. Se sijaitsee Suomenlahden rannalla Lahden länsipuolella ja Revonnenän itäpuolella. Olkina kuuluu Lahti–Olkinan kunnallishallintoalueeseen.
1700-luvun lopulla seudulla sijaitsi Vääränperän (ven. Verpeleva) kartano, joka kuului Katariina II:n suosikille Grigori Orloville. 1900-luvun lopussa syntyi huvilataajama, joka sai nimensä alueen omistajan kreivi Stenbok-Fermorin vaimon Olgan mukaan. Olkina liitettiin kaupunkiin vuonna 1963. Vuonna 1980 sinne rakennettiin motelli ja leirintäalue. Lähistöllä on Pietarin pohjoisosan jätevedenpuhdistamo.
Haltialan kotieläintila

Haltialan kotieläintila on Helsingin kaupungin omistama kaupunkilaisten virkistys- ja opetuskäyttöön tarkoitettu maatila. Tila sijaitsee Tuomarinkylän Haltialassa, Vantaan Kartanonkoskesta katsoen toisella puolella Vantaanjokea. Tilan varsinainen tehtävä on pitää vuosisatoja viljellyt pellot edelleen viljelykäytössä. Tilalla on historiaa 1500-luvulta. 1800-luvulta alkaen kartanomaisen tilan omisti maanviljelysneuvos Jakob Kavaleff. Kaksikerroksinen päärakennus tuhoutui tulipalossa 1950-luvulla, mutta sen kivijalka on yhä nähtävissä.

Toiminnat tilalla

Haltialan maatilalla voi tutustua maksutta yleisiin kotieläimiin kulttuurimaisemassa. Tilalla on lehmiä, lampaita, sikoja, vuohia, hevosia, kalkkunoita ja kanoja. Siellä viljellään myös perinnekasveja. Maatilalla järjestetään erilaisia tapahtumia, muun muassa joulun aikaan seurakunta on järjestänyt lampolassa joulukuvaelman. Tilalla on ollut myös rekiajelua ja kesätapahtumia, kuten rivitanssi-iltoja. Alueella on kahvila-ravintola Wanha Pehtoori ja leikkipuisto. Vuodesta 2000 lähtien Wanha Pehtoori on järjestänyt jokakesäiset Haltiala Hayride -bileet.
Hyasintti (kasvi)

Ulkonäkö ja koko

Hyasintti on sipulikasvi, jonka sipulin läpimitta on 3-7 cm. Sen lehdet ovat pitkänomaiset, 18-35 cm pitkät ja 1-3 cm leveät ja pinnalta pehmeät. Sen kukintovarsi on 20-30 cm, joskus jopa 45 cm pitkä ja pystysuora, ja siinä on 2-50 violetin väristä kukkaa, joista jokaisessa on kuusi terälehteä.

Viljely

Hyasintilla on pitkä historia viljeltynä koristekasvina. Sitä on kasvatettu ensin Välimeren maissa, myöhemmin Ranskassa, jossa sitä on käytetty myös hajuvesien valmistukseen. Nykyisin sitä kasvatetaan eniten Alankomaissa.
Hyasintti kukkii varhain keväällä. Se kasvaa parhaiten aurinkoisessa tai puolivarjoisessa paikassa riittävän kosteassa maaperässä. Sillä on talvisin lepokausi, minkä vuoksi sitä ei voi kasvattaa tropiikissa. Hyötämällä se on mahdollista saada kukkimaan keskellä talveakin, minkä vuoksi siitä on tullut suosittu joulukukka.
Hyasinttia kasvatetaan sen kirkkaanväristen kukkien vuoksi. Siitä on olemassa yli 2 000 lajiketta, joiden kukkien väri vaihtelee. Tavallisimpia ovat violetit, mutta on myös sinisiä, valkoisia, vaaleankeltaisia ja punaisia hyasintteja. Useimmilla viljellyillä lajikkeilla on enemmän kukkia kuin kasvin villimuodoilla.
Hyasintti sisältää alkaloideja, jotka suurina määrinä ovat myrkyllisiä. Kasvin myrkyllisin osa on sen sipuli, jota ei pidä missään tapauksessa syödä. Lisäksi hyasintista haihtuvat tuoksuvat eteeriset öljyt saattavat aiheuttaa allergiaa.
Titanus (elokuvayhtiö)

Titanus on Gustavo Lombardon vuonna 1928 perustama italialainen elokuvien tuotanto- ja jakeluyhtiö.
Gustavo Lombardo aloitti elokuvien jakelutoiminnan Napolissa vuonna 1904. 1920-luvun lopulla hän muutti Roomaan, jossa hän perusti osakeyhtiöpohjalla toimineen pienen tuotanto- ja jakeluyhtiö Titanuksen. Sen ensimmäisiä elokuvia olivat Eugenio Peregon ohjaamat Rondine ja La signorina Chicchirichì (molemmat 1929). 1930-luvulla yhtiö julkaisi vain kolme elokuvaa, joista Gero Zambuton ohjaama Fermo con le mani! (1937) ja Carlo Ludovico Bragaglian Animali pazzi (1939) muistetaan koomikko Totòn ensiesiintymisinä. Yhtiön studiolla Rooman Farnesinassa kuvattiin muun muassa Alessandro Blasettin Vecchia guardia (1935) ja Carmine Gallonen suurelokuva Scipio Africanus, Afrikan valloittaja (1937). Yhtiön jakelutoiminta oli vähäistä, kunnes se vuosikymmenen lopulla osti yhdysvaltalaisen Metro-Goldwyn-Mayerin jakeluyhtiön. Toisen maailmansodan aikana Titanuksen studiolla kuvattiin muun muassa Vittorio De Sican Maddalena zero in condotta (1940), Goffredo Alessandrinin Nozze di sangue (1941) ja Flavio Calzavaran Dagli Appennini alle Ande (1943).
Sodan jälkeen Titanus oli yksi Italian merkittävimmistä elokuvien tuotantoyhtiöistä. Se valmisti etupäässä melodraamoja, komedioita ja muita viihde-elokuvia. Suuria yleisömenestyksiä olivat muun muassa Raffaello Matarazzon sentimentaaliset elokuvat Elämän jano (Catene, 1949), Tormento (1950) ja Elämän valhe (I figli di nessuno, 1951). Gustavo Lombardo kuoli vuonna 1951 jättäen yhtiön pojalleen Goffredolle. Taitavana liikemiehenä tunnettu Goffredo Lombardo tuotti sekä kaupallista viidettä että kunnianhimoisia taide-elokuvia. Matarazzon lisäksi Titanuksen tärkeimpiä ohjaajia olivat Ubaldo Del Colle, Guido Brignone ja Valerio Mastrocinque. Vuoden 1953 tienoilla Lombardo keksi niin sanotun ”vaaleanpunaisen neorealismin”, jota edustivat muun muassa Luigi Comencinin Leipää, rakkautta ja unelmia (Pane, amore e fantasia, 1953) ja Rakkauden huumaa ja mustasukkaisuutta (Pane, amore e gelosia, 1954) sekä Dino Risin Vaarallinen leski (Pane, amore e..., 1955). Jakelutoiminnassaan Titanus toimi yhteistyössä muun muassa Pathé Consortium Cinéman ja Metro-Goldwyn-Mayerin kanssa.
1960-luvulla Titanus panosti voimakkaasti italialaiseen laatuelokuvaan tuottaen muun muassa Luchino Viscontin elokuvan Rocco ja hänen veljensä (1960), Vittorio De Sican Kaksi naista (La ciociara, 1960), Ermanno Olmin Paikka nuorelle miehelle (Il posto, 1961), Vittorio De Setan Vuoriston rosvot (1961), Valerio Zurlinin Tyttö ja laukku (La ragazza con la valigia, 1961) ja Cronaca familiare (1962) sekä Nanny Loyn Napolin neljä päivää (Le quattro giornate di Napoli, 1962). Yhtiö oli vähällä tehdä konkurssin kansainvälisenä yhteistyönä tuotetun Robert Aldrichin Sodoman ja Gomorran (Sodoma e Gomorra, 1962) ja Luchino Viscontin Tiikerikissan (1963) kaupallisen epäonnistumisen seurauksena. 1960-luvun puolivälistä lähtien Titanus toimi etupäässä jakeluyhtiönä, mutta vuodesta 1985 lähtien se on tehnyt myös televisiotuotantoja nimellä Titanus Produzione. Goffredo Lombardon jälkeen yhtiötä on johtanut hänen poikansa Guido.
The Forsaken

Äänitys

The Forsaken on Antestorin ensimmäinen uutta materiaalia sisältävä täyspitkä albumi sitten vuoden 1998 The Return of the Black Deathin. Tämän vuoksi albumin ilmestymistä edelsi suhteellisen valtaisa hype. The Forsaken äänitettiin vuonna 2004 Top Room Studiosissa, jota ovat käyttäneet yhtyeet kuten Tristania, Borknagar, Mayhem ja Extol. Tuottajana toimi Børge Finstad. Kansitaiteesta vastasi Necrolord (Kristian Wåhlin).
The Forsakenilla soittaa Antestorin uusi kokoonpano, johon liittyivät Vaakevandring-yhtyeen vokalisti Vrede (Ronny Hansen) sekä kosketinsoittaja Sygmoon (Morten Sigmund Mageroy). Hänen soittotyylinsä albumilla on sinfonista, eikä tunnelmaltaan alakuloista, kuten Antestorin vanhoilla albumeilla. Ainoa yhtyeen alkuperäisjäsen albumilla on kitaristi Vemod (Lars Stokstad). Albumilla esiintyy vieraileva naislaulaja, Ann-Mari Edvardsen, joka tunnetaan avant-garde metal -yhtye The 3rd and the Mortalista. Rummuista vastaa Jan Axel Blomberg (Hellhammer), joka on yksi tunnetuimmista extreme metal -rumpaleista, hänen vierailunsa albumilla aiheutti pientä kohua metallipiireissä. Hellhammer itse kertoo Metal Library -sivuston haastattelussa 7. tammikuuta 2007, että albumia äänittäessä hän ei henkilökohtaisesti tavannut ketään yhtyeen jäsenistä, koska tuottaja Finstad halusi äänittää jokaisen muusikon osuuden erikseen ja kahden kesken. Hellhammer sanoo motiiveistaan äänittää Antestorin kanssa: 
»Rehellisesti sanoen, sillä [Antestorissa soittamisella] haistatin pitkät niille kaikille [Mayhemin kollegoille ja levy-yhtiön henkilökunnalle]. Toistan taas, että teen mitä päätän tehdä enkä soita ainoastaan black metal -yhtyeissä.» 
(Jan Axel Blomberg (Hellhammer) Metal Library -sivuston haastattelussa.)
 Hellhammeria pyydettiin myös yhtyeen konserttirumpaliksi, mutta hän kieltäytyi. Sillä ei ollut mitään tekemistä Antestorin vakaumuksen kanssa, sillä Hellhammer kertoo: "Mielestäni black metal on tänä päivänä vain musiikkia. Sanon teille, etten minä tai Mayhemin muut jäsenet koskaan olleet todella uskontoa tai muuta vastaan. Olemme kiinnostuneita vain musiikista." Laulaja Ronny Hansen on sanonut Blombergin osuudesta:
»Ensinnäkin, Jan Axel "Hellhammer" on täysin ammattilainen. Hän aloitti sekä maallisissa piireissä että pahemmissa (naurua), mutta hän ei välitä siitä, onko yhtye maallinen vai kristillinen. Hän tiesi alusta alkaen minkä puolesta Antestor on, ja jos vain mahdollista, tekisimme mielellämme uudestaan yhteistyötä, koska hänen soittonsa on erinomaista. Mielestäni hän on piirien paras rumpali, ja olimme onnekkaita, että hän lainasi nerokkuuttaan [albumillemme].»
Émile Brugsch

Émile Charles Adalbert Brugsch tai Emil Karl Albert Brugsch (24. helmikuuta 1842, Berliini – 14. tammikuuta 1930, Nizza) oli saksalainen egyptologi. Egyptin valtio palkitsi Brugschin tämän ansioista egyptologian ja Kairon egyptiläisen museon hyväksi beyn ja paššan arvonimillä.

Kairon egyptiläisen museon konservaattorina

Émilellä oli vanhempi veli, Heinrich Ferdinand Karl Brugsch, jonka jalanjälkiä hän seurasi liittyessään apulaiseksi tämän kaivauksille Egyptissä 1870. Myöhemmin Émile Brugsch työskenteli Marietten ja Masperon alaisuudessa ensin Bulaqin museon, sittemmin sen seuraajan Kairon uuden Egyptiläisen museon konservaattorina yli neljäkymmentä vuotta jääden eläkkeelle 72-vuotiaana 1. tammikuuta 1914.

Deir el Bahrin hautalöytö

Émile Brugschin uran huippuhetki osui vuoteen 1881, jolloin hän Egyptin muinaismuistojen viraston edustajana pelasti yli neljäkymmentä uuden valtakunnan aikaista kuninkaallista muumiota Deir el Bahrin läheltä Luxorista löytyneestä kätköstä (hauta DB320), jonne hänet vei paikallinen haudanryöstäjä Mohammed Abd el Rassul. Löydettyjen kuningasvainajien joukossa oli Ramses II:n muumio. Brugsch harrasti valokuvausta, ja Gaston Masperon hautalöydöstä 1881 julkaisemassa kirjassa La Trouvaille de Deir-el- Bahari olevat muumiokuvat ovat hänen käsialaansa.
Onni Koskikallio

Onni Koskikallio, vuoteen 1906 Forsberg, (12. toukokuuta 1892 Nastola – 30. lokakuuta 1976 Helsinki) oli toimittaja, oppiarvoltaan maatalous- ja metsätieteiden tohtori.
Koskikallion vanhemmat olivat maanviljelijä Kaarle Forsberg ja Matilda Pippo ja puoliso vuodesta 1923 Rauha Esteri Willamo (Vilander). Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin maanviljelyslukiosta 1914 ja suoritti agronomin tutkinnon 1919, filosofian kandidaatin tutkinnon 1921 ja metsänhoitotutkinnon 1923. Maatalous- ja metsätieteiden tohtoriksi Koskikallio väitteli 1931 aiheesta Maatalouskiinteistöjen eläkerasituksesta Pirkkalan ja Ruoveden tuomiokunnissa 1800-1937 (1927). Ennen varsinaista sanomalehtiuraansa hän toimi tutkijana, asutustarkastajana ja opettajana, mutta oli Aamulehden toimittaja jo 1924-1926. Koskikallio oli Maaseudun Tulevaisuuden päätoimittaja 1930–1959, Suomen Sanomalehtimiesten Liiton hallituksen puheenjohtaja 1935–1946 sekä Kemi Oy:n hallintoneuvoston puheenjohtaja vuodesta 1953.
Jai Singh II

Jai Singh II eli Jai Singh Sawāi (1688–1743) oli intialainen maharadža, Amberin kuningaskunnan hallitsija vuodesta 1700. Hän oli sivistynyt hallitsija, osasi sanskritia ja persiaa ja teki yhteiskunnallisia uudistuksia, kuten kielsi satin eli leskien polttamisen.
Hän perusti Jaipurin kaupungin vuonna 1727.
Jai Singh oli kiinnostunut tähtitieteestä ja rakennutti Jantar Mantar -nimellä kutsuttuja observatorioita Jaipuriin, Varanasiin, Ujjainiin, Delhiin ja Mathuraan. Jaipurin Jantar Mantar on Unescon maailmanperintökohde.
Suurmogulien keisari Aurangzeb oli niin vaikuttunut Jai Singhin urheudesta, että myönsi tälle arvonimen Sawāi.
Rose (Pokka pitää)

Rose on henkilöhahmo brittiläisessä komediasarjassa Pokka pitää. Shirley Stelfox näytteli Rosea ensimmäisen tuotantokauden jaksoissa ja Mary Millar muissa jaksoissa.
Rose on Hyacinth Bucketin ja Daisyn sisar. Rose ja Daisy asuvat samassa asunnossa rapistuneella asuinalueella Onslow’n ja siskojen isän kanssa. Rose on miestennielijä ja aina flirttaileva. Hän on iskenyt silmänsä pastori Michaeliin ja Hyacinthin naapurin Emmettiin. Rose pukeutuu usein minihameisiin ja hyvin paljastaviin seksikkäisiin  vaatteisiin. Rose on ollut naimisissa kerran ja kihloissa monta kertaa.
Hyacinth ei pidä Rosen tyylistä pukeutua minihameihin ja viekotella miehiä. Hän yrittää parhaansa mukaan vältellä Rosea ja Daisyä. Hän vierailee sisariensa luona vain pakon edessä, lähinnä dementoituneen isänsä takia.
Rosen sukunimeä ei ole koskaan mainittu sarjassa.
Kauko-Aatos Leväaho

Kauko-Aatos Leväaho (s. 13. marraskuuta 1925 Pietari) on entinen suomalainen urheilutoimittaja.
Urheilu-urallaan Leväaho pelasi SM-sarjassa käsipalloa, jalkapalloa ja vesipalloa. Hän saavutti vesipallossa SM-pronssia Helsingin Työväen Uimarien joukkueessa. Hän pelasi koripalloa ja jääpalloa TUL:n mestaruussarjassa. Hän toimi HTU:n vesipallojoukkueen valmentajana vuosina 1956–1966 ja oli kansainvälinen vesipallotuomari sekä vuosina 1965–1968 Suomen vesipallomaajoukkueen johtaja. Hän pelasi lisäksi jääkiekkoa ja jääpalloa TUL:n mestaruussarjassa.
Leväaho on ollut vapaa urheilutoimittaja vuodesta 1949. Hän on toiminut avustajana Suomen Sosialidemokraatissa, Työväen Sanomalehtien Tietotoimistossa, TUL-lehdessä, Veikkaus–Lotto-lehdessä sekä radiossa ja televisiossa. Hän on kirjoittanut useita artikkeleita urheilun tietokirjoihin.
Leväaho on toiminut Kuntoliikunnan Keskusliiton puheenjohtajana vuosina 1969–1973, Suomen Moottoriveneliiton sihteerinä vuosina 1966–1969, Suomen Uimaliiton hallituksen jäsenenä vuosina 1968–1969 sekä Helsingin Työväen Uimarien sihteerinä vuosina 1947–1964 ja puheenjohtajana vuosina 1967–1973.
SS Belgravian (1937)

Valmistus

Alus tilattiin W. Gray and Companyltä West Hartlepoolista ja se valmistui syyskuussa 1937. Alus teki neitsytmatkansa 1937.

Palvelus

Belgravian kuului Port Hartcourtista Freetownin kautta Hulliin matkanneeseen saattueeseen SL-81, joka lähti Freetownista 15. heinäkuuta 1941. Aluksen lastina oli maapähkinoöitä ja tinaa. Siihen osui 5. elokuuta Saksan laivaston sukellusveneen U-372 laukaisema torpedo, joka sytytti aluksen tuleen. Alus upposi seuraavana päivänä. Kolme miehistönjäsentä sai surmansa ja HMS Bluebell pelasti loput 41 miehistönjäsentä sekä kuusi tykkimiestä ja toimitti pelastetut Gourockiin.
’O sole mio

’O sole mio on napolilainen laulu vuodelta 1898. Sen sävelsi Eduardo di Capua ja sanat kirjoitti napolin murteella Giovanni Capurro. Laulun nimi tarkoittaa suomeksi ”minun aurinkoni”.
Vaikka laulusta on tullut yksi tunnetuimmista italialaisista melodioista, sen molemmat tekijät kuolivat nuorina ja köyhinä. Rojaltit menevät musiikinkustantamolle. Vuonna 2002 esiin nousi mahdollinen kolmas tekijä (tai hänen perikuntansa), joka työskenteli musiikkikustantamossa ja editoi laulua ennen sen julkaisemista. Pitkällisen pohdinnan jälkeen oikeus totesi että hänelläkin oli riittävä panos tekijänoikeuden muodostumiseen.
John B. Kuusisto

Juhani Kuusisto, kirjailijanimi John B. Kuusisto (s. 1937 Helsinki ) on suomalainen kirjailija.
Gustaf Svinhufvud

Gustaf Alku Svinhufvud (26. lokakuuta 1894 Sotkamo – 14. syyskuuta 1936) oli suomalainen jääkärikapteeni ja heimosoturi. Hän oli sotilaskoulutuksensa ensimmäisen maailmansodan aikana Saksassa saanut jääkäri. Tulikasteensa hän sai Saksan itärintamalla Misse-joella vuonna 1916. Myöhemmin hän osallistui Suomen sisällissotaan muun muassa komppanianpäällikkönä Valkoisen armeijan jääkärijoukoissa. Myöhemmin hän osallistui heimosoturina Viron vapaussotaan ja Itä-Karjalaisten kansannousuun.

Perhe ja opinnot

Svinhufvudin vanhennat olivat metsänhoitaja Solmu Kuno Alarik Svinhufvud ja Ida Sofia Heikkinen. Hän kirjoitti ylioppilaaksi Oulun toisesta suomalaisesta lyseosta vuonna 1915 ja liittyi Pohjois-Pohjalaiseen osakuntaan. Opintojaan hän jatkoi vuonna 1915 Teknillisen korkeakoulun arkkitehtiosastolla.

Jääkärikausi

Svinhufvud liittyi yhdessä veljensä Rafaelin kanssa vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 4. komppaniaan 24. joulukuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella. Pataljoonan rintamalta paluun jälkeen hän kävi Saksan sotakoulun B-kurssin Libaussa vuonna 1917 sekä moottoripyöräkurssin.

Suomen sisällissota

Svinhufvud saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana luutnantiksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan aluksi joukkueenjohtajaksi 5. jääkäripataljoonan 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin 13. maaliskuuta 1918 alkaen päälliköksi 2. komppaniaan. Lopulta hänet siirrettiin 10. huhtikuuta 1918 komppanianpäälliköksi 6. Jääkärirykmentin 17. jääkäripataljoonan 1. komppaniaan päälliköksi. Hän osallistui sisällissodan taisteluihin Viipurissa.
Khariitit

Khariitit (m.kreik. Χάριτες, "sulottaret") olivat kreikkalaisessa mytologiassa viehätysvoiman, kauneuden ja hedelmällisyyden jumalattaria, jotka olivat jumalatar Afroditen seuralaisia. Yleensä heitä kuvataan olevan kolme; nuorin Aglaia (kirkkaus, loiste), Eufrosyne (ilo) ja vanhin Thaleia (kukoistus).Roomalaisessa mytologiassa heidät tunnettiin nimellä graatiat.
Useimmiten Eurynomen kerrotaan synnyttäneen khariitit Zeukselle.
Khariitteja pidettiin kuolemattomina, mutta ei jumalina. Heitä pidettiin ylijumala Zeuksen tyttärinä ja toisinaan Eurynomea pidettiin heidän äitinään. Usein heidät kuvattiin antiikin taiteessa rakkauden jumalatar Afroditen, nuorukaisihanne Apollonin seurassa tai muusien ympäröimänä. Khariittien tehtävänä oli lahjoittaa nuorille tytöille viehätysvoimaa ja kaikille ihmisille iloa. 
Kolme sulotarta on suosittu aihe taiteessa. Antiikin veistosten ohella aihetta on tulkittu varsinkin renessanssista alkaen. Tunnettuja ovat Antonio Canovan, Rafaelin, Rubensin, ja Botticellin teokset. Myös modernistit ja nykytaiteilijat ovat tehneet aiheesta omia versioitaan, kuten Unto Pusa, Harry Kivijärvi, Olavi Lanu Lahteen ja Nina Terno Maiju Lassilan muistomerkkiin Joensuuhun.