google/wiki40b huggingface dataset:
Philips Wouverman

Philips Wouverman (sukunimi myös muodossa Wouvermans, 1619–1668) oli suosittu alankomaalainen taidemaalari. Hän toimi enimmäkseen Haarlemissa, missä häntä opetti tiettävästi Frans Hals. Wouvermanin maalauksia on säilynyt noin 800. Hän käytti sivellintään yleensä hienostuneesti, usein hyvin sirosti.
Wouvermansin aiheet liittyvät erityisesti metsästysretkiin, ratsuväentaisteluihin, hevosenkengitykseen sekä ratsastuskoulu-, leiri-, markkina- ja maalaiselämään. Hänen suosikkiaiheitaan olivat valkoiset hevoset. Harvemmin hän maalasi pelkkiä maisemia ja vielä harvemmin uskonnollisia aiheita. Myös hänen isänsä Paulus Wouverman ja kaksi veljeään Pieter Wouverman ja Jan Wouverman olivat taidemaalareita.
Euroopan poliittinen yhteistyö

Euroopan poliittinen yhteistyö (European Political Cooperation, EPC) luotiin 1970-luvun alussa. Sen puitteissa EY:n jäsenmaat koordinoivat ulkopoliittiikkaansa. Se korvautui yhteisellä ulko- ja turvallisuuspolitiikalla (YUTP) 1993, kun Maastrichtin sopimus astui voimaan.
EY:n yhteisen ulkoisen talouspolitiikan harjoittaminen oli osoittautunut haasteelliseksi ilman yhteistä ulkopoliittista linjaa. Euroopan poliittisen yhteistyön myötä EY-maat ryhtyivät informoimaan ja konsultoimaan toisiaan sekä tavoittelemaan yhtenäistä toimintaa ulkopolitiikan alalla. Menettely institutionalisoitiin Euroopan yhtenäisasiakirjassa 1987.
Ali Baba

Ali Baba on Tuhannen ja yhden yön tarinoissa esiintyvä taruhenkilö, joka on luultavasti Aladdinin ohella kirjan tunnetuin hahmo. Tuhannen ja yhden yön tarinoissa hän on tarinassa ”Ali Baba ja neljäkymmentä rosvoa” esiintyvä köyhä puunhakkaaja. Hän löytää rosvojen piilopaikkana toimivan luolan, johon on kätketty rosvojen aarteet. Ali Baba saa luolan avautumaan taikasanoilla ”Seesam aukene”. Rosvot kuitenkin tulevat ja yrittävät surmata Ali Baban, mutta Ali Baban uskollinen orjatyttö pelastaa hänet ja Ali Baba antaa hänelle poikansa, jotta hän pitäisi salaisuuden aarteesta.

Videopeleissä

Ali Baba esiintyy Quality Softwaren vuoden 1981 videopelissä Ali Baba and the Forty Thieves.
Erkki Laatikainen

Erkki Laatikainen (6. elokuuta 1946 Kaavi – 15. helmikuuta 2013 Jyväskylä) oli suomalainen journalisti ja professori, koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri. Hän oli Jyväskylässä ilmestyvän Keskisuomalainen-sanomalehden pitkäaikainen päätoimittaja ja vahva alueellinen vaikuttaja kotimaakunnassaan Keski-Suomessa. Laatikainen toimi Keskisuomalaisen päätoimittajana vuosina 1975–2008, ja hän oli lopulta eräs Suomen seuratuimpia sanomalehtimiehiä. Laatikainen sai kesällä 2009 valtion journalistipalkinnon.
Keskisuomalaisen nykyisen päätoimittajan Pekka Mervolan mukaan Laatikaisen johdolla Keskisuomalainen nousi vaikuttavaksi valtakunnalliseksi sanomalehdeksi. Laatikainen toimi voimakkaasti journalistiikan oppiaineen saamiseksi Jyväskylän yliopistoon. Keskisuomalainen oli ensimmäinen sanomalehti, joka alkoi vaatia kaikilta toimittajiltaan korkeakoulututkintoa.
Laatikainen toimi Keski-Suomen Osuuspankin hallituksessa vuodesta 1975 lähtien 34 vuoden ajan. Loppuajan hän toimi myös puheenjohtajana. Hän oli vuosina 1996–2008 Osuuspankkikeskuksen hallintoneuvoston jäsenenä ja OKO:n hallintoneuvostonjäsenenä vuodet 1997–2006.
Laatikainen sanoi puoluekannakseen ”riippumaton keskustalainen”. Hän ei ollut päätoimittaja-aikanaan keskustapuolueen jäsen. Laatikainen otti kantaa politiikkaan ja keskustan puheenjohtajavalintoihin, esimerkiksi Anneli Jäätteenmäen puolesta 2002 ja Paavo Väyrysen puolesta 2012. Päätoimittajana tapahtuneen erittäin aktiivisen vaikuttamisen vuoksi entinen pääministeri Paavo Lipponen viittasi Laatikaiseen ja Seinäjoella ilmestyvän sanomalehti Ilkan silloiseen päätoimittajaan Kari Hokkaseen käsitteellä ”maakuntaansa terrorisoiva satraappi”.
Eläkkeelle jäätyään Laatikainen toimi verkkokolumnistina Radio Keski-Suomessa. Hän herätti huomiota ehdottamalla rikoslakiin pykälää, joka kieltäisi ”kiihottamisen kansanvaltaa ja sen vastuunkantajia kohtaan”. Ehdotus sai aikaan voimakasta kritiikkiä. Sitä pidettiin jopa sananvapauden vastustamisena.
Umayya Abu-Hanna

Umayya Abu-Hanna (s. 17. maaliskuuta 1961 Haifa, Israel) on Israelissa syntynyt kirjailija, toimittaja ja entinen Helsingin kaupunginvaltuuston jäsen. Hän on Suomen kansalainen ja määrittelee itsensä suomenpalestiinalaiseksi.
Abu-Hanna asui Suomessa 30 vuotta vuodesta 1981 ja muutti Alankomaihin vuonna 2010. Abu-Hanna on kirjoittanut kaksi muistelmateosta sekä teoksen monikulttuurisuudesta.

Elämä

Abu-Hanna syntyi vuonna 1961 Haifassa, Pohjois-Israelissa. Hänen perheensä oli ateistinen, mutta juuriltaan kristitty. Abu-Hanna opiskeli Haifan yliopistossa kunnes muutti Suomeen vuonna 1981. Abu-Hanna on kuvannut itseään ”suomenpalestiinalaiseksi”. Suomessa hän opiskeli Helsingin yliopistossa (1983–1990) ja Taideteollisessa korkeakoulussa, mistä hän valmistui vuonna 1992 taiteen maisteriksi.
Vuosina 1991–1995 Abu-Hanna työskenteli Ylen Radio Suomen toimittajana ja juontajana vuosina 1995–1996 Ajankohtaisen kakkosen toimittajana ja juontajana. Hän on myös kirjoittanut kolumneja Vihreään Lankaan (1991), Annaan (1998), Metro-lehteen (1999–2002), Suomen Kuvalehteen (2003) ja Helsingin Sanomiin (2006–2007). Hän toimi vuosina 2002–2005 radio- ja tv-ilmaisun lehtorina Helsingin ammattikorkeakoulu Stadiassa.
Vuosina 2004-2006 Abu-Hanna oli Taiteen keskustoimikunnan jäsen. Hän työskenteli vuodet 2005–2010 Valtion taidemuseon monikulttuurisuusasiantuntijana ja vähemmistökoordinaattorina.
Abu-Hanna muutti joulukuussa 2010 Suomesta Amsterdamiin Hollantiin. Kaksi vuotta myöhemmin Helsingin Sanomissa julkaistussa kirjoituksessa hän ilmoitti muuton syyksi suomalaisen yhteiskunnan rasismin, joka oli kohdistunut myös hänen kolmivuotiaaseen adoptiotyttäreensä. Kirjoitus herätti keskustelua ja muun muassa Ilta-Sanomien päätoimittaja Ulla Appelsin kritisoi Abu-Hannan negatiivista kuvaa Suomesta. Abu-Hannan vuoden lopussa julkaistusta kirjoituksesta tuli kahdessa päivässä Helsingin Sanomien verkkosivujen vuoden 2012 luetuin juttu.

Poliittinen ura

Abu-Hanna toimi vuonna 1988 Helsingin yliopiston ylioppilaskunnan hallituksessa ja tuli samana vuonna valituksi myös Helsingin kaupunginvaltuustoon Vihreän liiton edustajana.
Abu-Hanna oli ehdolla vuoden 2004 europarlamenttivaaleissa saaden 12 730 ääntä ja ollen vihreiden neljänneksi suosituin ehdokas. Hän oli ehdolla myös vuoden 2009 eurovaaleissa ja sai 8 684 ääntä.
Afro Celt Sound System

Afro Celt Sound System tai Afro Celts on irlantilainen Simon Emmersonin perustama yhtye, joka yhdistelee musiikissaan elektronisen musiikin tanssirytmejä kelttiläiseen ja afrikkalaiseen kansanmusiikkiin. Yhtyeen levyillä on vieraillut suuri määrä musiikin supertähtiä kuten Robert Plant, Peter Gabriel ja Sinéad O'Connor. Yhtye levyttää Peter Gabrielin johtamalle Real World Records levy-yhtiölle.
Nerkoon kanava

Nerkoon kanava sijaitsee Pohjois-Savossa Lapinlahdella Onkiveden ja Nerkoonjärven välillä Kuopio–Iisalmi-laivaväylän varrella. Kanava rakennettiin alun perin hätäaputöinä suurten nälkävuosien aikana vuosina 1866–1869. Kanavan rakennustyöt jouduttiin keskeyttämään keväällä 1867 määrärahojen loputtua. Myöhemmin töiden jatkuttua syksyllä 1867 suunnitelmia jouduttiin karsimaan niin, että kanavan sulku rakennettiin kiven sijaan puusta. Rakennustöitä haittaisi se, että kanavatyöläiset olivat nälänhädän jäljiltä heikossa kunnossa. Myös sairaudet levisivät kanavatyömaalla niin, että vuonna 1868 niihin menehtyi yli sata kanavatyöläistä. Lapinlahden vanhalla hautausmaalla on Nälkään kuolleiden muistomerkki (1986) Nerkoon kanavan rakennustöissä menehtyneiden muistoksi.
Keväällä 1869 valmistui kanavan ylittävä rullasilta sekä kanavan sulku mutta kanavan lopullinen käyttöönotto siirtyi saman vuoden syksyyn, koska ensin kanavan rakenteita vahingoitti kovien sateiden aiheuttama tulva ja myöhemmin kesällä kuivuuden takia laskenut vedenpinta pakotti syventämään kanavaa. 1 350 metriä pitkä kanava avattiin lopulta liikenteelle syyskuussa 1869. 
Nerkoon kanava uusittiin kokonaan vuosina 1981–1983 puutavaran uittoa varten. Uusi leveämpi kanava rakennettiin vanhan kanavan paikalle.  Nykyisen kanavan pituus on 1 770 metriä, siinä on yksi sulku ja kanavan ylittää avattava maantiesilta jonka alikulkukorkeus suljettuna on 2,3 metriä. Kanavaa voivat käyttää alukset joiden maksimipituus on 160 metriä, maksimileveys 11,8 metriä, maston korkeus enintään 12 metriä ja maksimisyväys 2,4 metriä.
Alkuankkoja ja esilintuja

Alkuankkoja ja esilintuja on Aku Ankan Aikakone sarjakuvakirjasarjan ensimmäinen kirja, joka on julkaistu vuonna 2003. Kirja sisältää vain menneisyys-aiheisia tarinoita ja kirjan aiheena on kivikausi.
Kirjassa Aku, Tupu, Hupu ja Lupu pistäytyvät 70 miljoonan vuoden takana liitukaudella, Mikki ja Hessu kartoittavat Hopojen sukua ja Roope pakenee Mustakaapua ja Karhukoplaa keskiajalle. Suurin osa näistä matkoista tehdään totta kai Pellen rakentamilla aikakoneilla.
Kalsedoni

Kalsedonilla tarkoitetaan kaikkia piilokiteisiä kvartseja, mutta myös erityisesti kalsedonin sinertävää muunnosta. Kalsedoni koostuu mikroskooppisen pienistä kvartsikiteistä ja on aina huokoinen ja näin ollen mahdollinen värjätä. Se esiintyy sintterimäisinä kuorina ja ontelotäytteenä ja on sameasti läpikuultavaa, lasikiiltoista ja kerroksellista. Kalsedoniesiintymiä on ympäri maailmaa.

Esiintyminen

Kalsedonia esiintyy Brasiliassa, Saksassa, Uruguayssa, Yhdysvalloissa, Venäjällä ja Australiassa.
Pietro Mennea

Elämäkerta

Mennea aloitti kansainvälisen uransa 1971, jolloin hän osallistui yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuihin saavuttaen EM-pronssia 4 × 100 metrin viestijuoksussa. Vuoden 1974 yleisurheilun Euroopan-mestaruuskilpailuissa Roomassa Mennea voitti 200 metriä kotiyleisönsä edessä sekä tuli toiseksi 100 metrillä ja 4 × 100 m viestissä.  Vuoden 1978 EM-kilpailuissa Prahassa hän voitti kultaa sekä 100:lla että 200 metrillä.
Olympialaisissa hän voitti pronssia 200 metrillä Münchenissä 1972, ja kultaa Moskovassa 1980. Montrealissa 1976 hän selvisi 200 metrillä neljänneksi, vaikka oli harkinnut poisjääntiä koko kisoista. Pikaviestissä hän sijoittui Italian joukkueen mukana kuudenneksi. Moskovan kisoissa Mennea karsiutui 100 metrillä välierissä, mutta voitti 200 metriä ajalla 20,19. 100 metrin voittaja Allan Wells hävisi kahdella sadasosalla. Pikaviestijoukkuetta Italialla ei ollut, mutta pitkässä viestissä Mennea ankkuroi Italian pronssille.
Vuonna 1979 Mennea osallistui opiskelijoiden maailmanmestaruuskilpailuihin Mexico Cityssä. Hän juoksi ohuessa ilmanalassa maailmanennätyksen 19,72, jonka rikkoi vasta Michael Johnson vuonna 1996.
Jo kerran uransa lopettanut Mennea teki paluun vuoden 1982 EM-kisoihin Italian 4 × 400 metrin viestijoukkueessa sijoittuen kuudenneksi. Hän otti osaa myös yleisurheilun ensimmäisiin MM-kisoihin Helsingissä 1983 saavuttaen pronssia 200 metrillä ja hopeaa pikaviestissä. Seuraavana vuonna hän kilpaili neljännen kerran peräkkäin olympialaisten 200 metrin finaalissa sijoittuen seitsemänneksi.
Los Angelesin kisojen jälkeen Mennea vetäytyi kilparadoilta, mutta teki vielä kerran paluun ottaen osaa Soulin olympialaisiin. Mennea selvisi jatkoon 200 metrin ensimmäisistä alkueristä, mutta ei ilmestynyt lähtöviivalle toisiin alkueriin.
Mennea voitti universiadeissa kultaa 100 metrin juoksussa vuonna 1975 sekä 200 metrin juoksussa vuosina 1973, 1975 ja 1979. Hän voitti Italian mestaruuden 100 metrillä vuosina 1974, 1978 ja 1980 sekä 200 metrillä ennätykselliset 11 kertaa vuosina 1971–1974, 1976–1980 ja 1983–1984.
Muistokirjoituksissa on todettu hänen myöntäneen kasvuhormonikokeilun aikana, jolloin se ei vielä ollut kiellettyä. Uransa jälkeen Mennea suoritti poliittisen tieteen, juridiikan ja kirjallisuuden yliopistotutkinnon sekä oli Euroopan parlamentin jäsen vuosina 1999–2004.
21. maaliskuuta 2013 Mennea kuoli sairaalassa parantumattomaan sairauteen.
Rooman Golden Gala 6. kesäkuuta on Pietro Mennean muistokilpailu.  Rooma-Milano - väliä vuonna 2014 aloittanut luotijuna kantaa Pietro Mennean nimeä.
Wilford Brimley

Ura

Ennen näyttelijäksi ryhtymistään Brimley työskenteli useissa eri töissä, muun muassa apulaisena rancheillä, seppänä ja Howard Hughesin henkivartijana. Hän sai 1960-luvulla töitä stunttimiehenä ja tutustui tänä aikana näyttelijä Robert Duvalliin, joka rohkaisi Brimleyä näyttelemään. Vuonna 1969 hän teki ensimmäisen oikean roolinsa, sivuosan elokuvassa Kova kuin kivi. Hän esiintyi 1970-luvulla sivuosissa lännenelokuvissa ja -sarjoissa ennen läpimurtoaan 1980-luvulla.
Brimleyn ura lähti nousuun hänen esitettyään Benjamin Luckettia Ron Howardin elokuvassa Cocoon – nuoruudenlähde (1985). Tämän jälkeen hän esiintyi muun muassa Gus Witherspoonina televisiosarjassa Our House, jota esitettiin vuosina 1986–1988. 1980-luvulla hän alkoi myös tulla tunnetuksi esiinnyttyään Quakerin puuromainoksissa. 1990-luvulla hän esiintyi muun muassa Tom Cruisen tähdittämässä elokuvassa Firma (1993).
Brimley sairastaa diabetestä ja toimii puhemiehenä diabetestietoisuuden nostamiseksi. Hän on esiintynyt yhdysvaltalaisen lääkeyhtiö Liberty Medicalin mainoksissa. American Diabetes Association palkitsi hänet elämäntyöpalkinnolla vuonna 2008.
Varsinais-Suomen Kansanopisto

Varsinais-Suomen Kansanopisto (VSKO) on Paimion keskustassa sijaitseva kansanopisto. Vuonna 1899 perustettu opisto on ”grundtvigilainen” eli uskonnollisesti ja poliittisesti sitoutumaton ja painottunut nykyisin taideaineiden opetukseen. Opintolinjat sisältävät valmentavaa ja jatko-opintoihin tähtäävää koulusta taiteen eri aloilta. Lukuvuoden pituisten linjojen lisäksi opistolla järjestetään eri aiheisia lyhytkursseja. Opisto on aiemmin tarjonnut myös taidealan koulutusta kehitysvammaisille.
Kansanopiston taustayhteisönä on maakunnallisista järjestöistä koostuva Varsinais-Suomen Aikuiskoulutussäätiö. Opiston vanha tunnuslause on ”Elämän totuutta etsi”.
Opistossa toimii myös Kuninkaantien Kestikartano erilaisten yksityisten tilaisuuksien pitopaikkana. Se järjestää kokous-, majoitus- ja ruokapalveluita erityisesti kesäaikaan.

Koulutus

Varsinais-Suomen kansanopiston yleiset linjat olivat lukuvuonna 2018-2019 teatteri/maskeeraus, pop & rock, musiikkiteknologia ja elektroninen musiikki.
Lyhytkursseina opistolla on järjestetty treeniteatteria lapsille ja aikuisille, taideleiri kehitysvammaisille sekä sokraattisen dialogin, shiatsun ja taideterapian opintoja.

Aforismipäivät

Vuosina 2004-2014 Varsinais-Suomen Kansanopistolla järjestettiin kesäisin valtakunnallisia Aforismipäiviä paimiolaisen, suomalaisen sananlaskun isänä pidetyn Henrik Florinuksen (1633–1705) hengessä. Tapahtuman luojana oli tuolloinen läänintaiteilija, runoilija Tommi Parkko. Ensimmäisen tapahtuman jälkeen perustettiin Suomen aforismiyhdistys. Vuosina 2005 ja 2008 pidettiin aforismikilpailu uusien kirjoittajien löytämiseksi. Tapahtumaan liittyvät myös aforismityöpajat ja -seminaarit. Suurelle yleisölle on tarjottu aforismien lausuntaa, kirjailijavierailuja ja paneelikeskusteluja.
WinNuke

WinNuke on ensimmäinen Internetissä levinnyt ohjelma, jolla pystyi "kaatamaan" minkä tahansa Internet-verkossa olleen Windows-käyttöjärjestelmää käyttävän tietokoneen. "_eci"-niminen käyttäjä julkaisi ohjelman Internet-keskusteluryhmään kesäkuun 7. päivä 1997. Microsoftilta kesti kaksi viikkoa saada julkaistua korjaus, minkä ajan kaikki Internet-verkkoon kytketyt Windows-käyttöjärjestelmää käyttävät tietokoneet voitiin saattaa toimimattomiksi mistä tahansa verkkoon kytketyltä työasemalta, sillä palomuurit eivät vielä silloin olleet yleisiä.
Ohjelma, jolla hyökkäys tehtiin, oli vain muutaman C-koodirivin mittainen, ja sitä voitiin käyttää sekä Windows- että esimerkiksi Unix- ja Linux-tietokoneissa. Myöhemmin ohjelmasta tehtiin myös erilaisia Windows-versioita, mikä lisäsi sen suosiota mm. IRC-käyttäjien keskinäisissä välienselvittelyissä.
Ohjelma lähetti kohdekoneelle kiireisempää out-of-band-tietoa. Microsoft ei ollut toteuttanut tämän ominaisuuden käsittelykoodia oikein missään käyttöjärjestelmäversiossaan (tähän aikaan lähinnä Windows 95 ja Windows NT), ja ne kaikki joutuivat toimimattomaan tilaan saatuaan tällaisen paketin. Kuitenkin myös Windows-tietokoneet osasivat lähettää tällaisia paketteja socket-rajapinnan komennolla (OOB = out-of-band)

 send(s,str,strlen(str),MSG_OOB); 
WinNuke aukaisi yhteyden NetBIOS-porttiin 139, koska se oli todennäköisimmin auki, mutta hyökkäys toimi kaikkiin portteihin.
Myöhemmin julkaistiin samantapaisia ohjelmia käyttäen erilaisia hyökkäystapoja, esimerkiksi lähettämällä osapaketteja (fragmentteja) sopivasti väärin (Ping of Death, Teardrop).
NKVD

NKVD (ven. Народный комиссариат внутренних дел, Narodnyi komissariat vnutrennih del  kuuntele ääntämys), sisäasiainkansankomissariaatti (käytännössä sisäasiainministeriö) perustettiin Neuvosto-Venäjälle vuonna 1918. Aluksi sen tehtäviin kuuluivat maan sisäiset asiat, muun muassa poliisitoimi, mutta salaisen poliisin, Tšekan seuraaja GPU toimi sen osana 1922–23.
Venäjän NKVD lakkautettiin vuonna 1934, jolloin perustettiin Neuvostoliiton NKVD. Tällöin myös GPU:n seuraaja OGPU siirtyi osaksi NKVD:tä saaden uudeksi nimekseen Valtion turvallisuuspäähallinto, lyh. GUGB. 1930-luvulla Josif Stalinin johtaman suuren terrorin aikana NKVD nousi valtioksi valtion sisällä ja sen lonkerot ulottuivat syvälle yhteiskuntaan koskien kaikkia elämänalueita. Stalin käytti NKVD:tä terrorin työvälineenä ja se teloitti ja vei Gulag-vankileireille miljoonia ihmisiä. Suuresta vankimäärästä johtuen NKVD saattoi ryhtyä urakoitsijana suuriin julkisiin rakennushankkeisiin, kuten Stalinin kanavan rakentamiseen. Rakentamisen tarkoituksena ei ollut pelkästään tuottaa pakkotyöllä halpaa perusrakennetta kansantalouteen, vaan myös tappaa vankeja.
Salainen poliisi toimi aktiivisesti myös ulkomailla. GUGB:n agentit kidnappasivat venäläisemigranttien valkoisen armeijan komentajan, kenraali Jevgeni K. Millerin Pariisissa vuonna 1937. Miller teloitettiin myöhemmin Moskovassa. GUGB:n agentti murhasi marxilaisen toisinajattelijan Lev Trotskin Meksikossa vuonna 1940.
Toisen maailmansodan aikana 1941 NKVD:sta erotettiin sotilaallista turvallisuutta varjeleva osa, joka alistettiin maa-armeijalle ja laivastolle. Valtiollinen turvallisuus erotettiin omaksi Valtion turvallisuuskansankomissariaatiksi, lyh. NKGB. Saksan hyökättyä Neuvostoliittoon NKGB:stä sekä maa-armeijan ja laivaston turvallisuusosista tuli uudelleen GUGB ja osa NKVD:tä. Vuonna 1943 nämä elimet erotettiin jälleen NKVD:sta ja nimettiin taas NKGB:ksi sekä Smeršiksi (smert špionam – kuolema vakoojille). Sodan aikana Stalin käytti salaisen poliisin yksiköitä rintamakarkureiden sekä vihollisen kaukopartiomiesten pysäyttämiseen (ja teloittamiseen) sekä laajojen väestön pakkosiirtojen toteuttamiseen.
NKVD toimeenpani sodan aikana useita vankiteloituksia, kuten Katynin joukkomurhan. Sodan jälkeen se hallinnoi miehitetyssä Saksassa NKVD:n erikoisleirejä.
Vuonna 1946 Neuvostoliiton kansankomissariaatit nimettiin ministeriöiksi, jolloin NKGB:stä tuli valtion turvallisuusministeriö, lyh. MGB ja NKVD:sta sisäasiainministeriö, MVD. Ne liitettiin jälleen yhteen 1953 Stalinin kuoltua, mutta erotettiin lopullisesti 1954, jolloin perustettiin Valtion turvallisuuskomitea (lyh. KGB) ministeriön sijaan. Sisäministeriölle jäivät rikospoliisi, rangaistuslaitokset ja palokunnat. 
NKVD:n univormujen ”aselajiväri”, eli arvomerkkien taustan ja lakin osien väri, oli tummahko sininen. Lakin päällys oli kokonaisuudessaan tätä väriä ja siksi NKVD-miehiä kutsuttiin puhekielessä ”sinilakeiksi”.
Neliöyksikkö

Neliöyksikkö on rakennusten tai muiden rakennuskohteiden pohjamuodon tai muun muodon mittasuhteiden kuvaamiseen käytetty yksikkö. Yksi neliöyksikkö on kuvitteellinen neliö, jonka sivuna on kuvattavan kohteen lyhyempi sivu. Neliöyksikköä käytetään kun ei tiedetä tai haluta käyttää tarkkoja mittoja; neliöyksikkö riittää tällöin muodon arkkitehtonisten yleispiirteiden sanalliseen kuvaamiseen. Puolta neliöyksikköä tarkemmin mittasuhteita ei yleensä esitetä.
Marjo Partio

Marjo Partio (o.s. Lehikoinen) on entinen MTV3:n uutisten uutisankkuri. Tämän lisäksi hän on toiminut myös Huomenta Suomen juontajana. Ennen siirtymistään MTV:lle hän juonsi Nelosella Suoraan asiaan -nimistä ajankohtaista keskusteluohjelmaa. MTV irtisanoi 2015 noin 60 henkilöä, ja Marjo Partio kuului irtisanottaviin.
Lehikoisen pro gradu -työn aihe oli Radio City helsinkiläisten arjessa. Lehikoinen on MTV:n ohjelmistotyöntekijöiden, MOT ry:n, hallituksen jäsen. MOT ry. on MTV MEDIA:n kanaville ohjelmia tekevän henkilöstön ammattijärjestö. 
Lehikoinen oli vuoden 2004 tsunamikatastrofin aikoihin lomalla Sri Lankassa Beruwelan kylässä. Hän oli ehtinyt lähteä sisämaahan retkeilemään vain muutama tunti ennen tsunamin saapumista ja pelastui siten täpärästi.
Alice Pike Barney

Varhainen elämä

Barneyn isä Samuel Napthali Pike, joka oli tehnyt omaisuutensa Magnolia-viskin valmistajana, oli taiteen suosija Cincinnatissa, missä hän oli rakennuttanut Pike's Opera House-oopperatalon. Hänen isänsä oli Saksan juutalaisia ja hänen äitinsä Alankomaan kristittyjä. Alice Pike Barneyn äiti oli ranskalaista syntyperää. Perheen muutettua New Yorkiin 1866 Barneyn isä rakennutti 23. kadun ja 8. avenuen kulmaukseen talon josta sittemmin tuli Grand Opera House. Barney oli nuorin perheen neljästä lapsesta ja ainoa lapsista joka oli isänsä tavoin kiinnostunut kulttuurista; lapsena hän osoitti taipumuksia laulajaksi ja pianistiksi. 17-vuotiaana hän kihlautui tutkimusmatkailija Henry Morton Stanleyn kanssa. Alicen äiti piti suhdetta sopimattomana ikäeron takia - Stanley oli 34-vuotias - ja hän vaati heitä odottamaan naimisiinmenoa. Kun Stanley oli kaksi vuotta kestäneellä tutkimusmatkalla Afrikassa, Alice meni naimisiin Alber Clifford Barneyn kanssa.

Taideopinnot

Vuonna 1887 Alice matkusti Pariisiin ollakseen lähempänä tyttäriään kun he opiskelivat Les Ruchesissa, ranskalaisen feministikasvattajan Marie Souvestren perustamassa koulussa. Siellä ollessaan hän opiskeli taidemaalausta Carolus-Duranin opastamana. Hän palasi Pariisiin 1896 tuodakseen tyttärensä Lauran hoitoon ranskalaiseen sairaalaan jalkakivun takia ja jatkoi opiskelua Carolus-Duranin kanssa sekä sai oppitunteja espanjalaiselta taidemaalarilta Claudio Castelucholta. Kun James Abbott McNeill Whistler avasi akatemian, niin hän oli sen ensimmäisisä oppilaita. Pian Whistler menetti mielenkiintonsa taideopetukseen ja koulu suljettiin, mutta hän vaikutti Barneyn taiteeseen.
Vuonna 1899 hän perusti salongin vuokra-asuntoonsa; säännöllisiä vieraita olivat symbolistiset taidemaalarit Lucien Lévy-Dhurmer, John White Alexander sekä John White Alexander, ja Barneyn taiteessa alkoi näkyä symbolistien vaikutteita.
Kun Natalie kirjoitti lukukirjan ranskalaisesta runoudesta Quelques Portraits-Sonnets de Femmes, Barney tarjoutui mielellään kuvittamaan kirjan. Hän ei ymmärtänyt kirjan rakkausrunojen sisällön olevan suunnattu naisille eikä tiennyt, että kolme neljästä naisesta jotka olivat malleina kirjan kuvitusta varten, olivat hänen tyttärensä rakastajattaria. Kuitenkin Albert sai tietää kirjan teeman sanomalehden otsikosta "Sapfo laulaa Washingtonissa", ryntäsi Pariisiin jossa hän osti ja tuhosi kustantajan jäljellä olevat olleet kopiot kirjasta sekä painolaatat ja vaati että Barney ja Natalie palaavat hänen luokseen perheen kesäkotiin.
Barneyllä oli useita taidenäyttelyjä suurissa gallerioissa mukaan lukien Corcoran Gallery of Art. Myöhempinä vuosina hän kehitti ja patentoi mekaanisia laitteita, kirjoitti sekä esiintyi useissa näytelmissä sekä oopperassa. Monet hänen tauluistaan ovat nykyisin Smithsonian American Art Museum-museon kokoelmassa. Hän kääntyi Bahá'í-uskontoon noin vuonna 1900.

Myöhempi elämä

Vuonna 1911 Barney meni naimisiin 23-vuortiaan Christian Hemmickin kanssa, heidän kihlauksensa johti maailmanlaajuiseen kohuun lehdistössä. He erosivat 1920.
The Contender Challenge: UK vs USA

Tulos

Kilpailu päättyi yhdysvaltalaisten voittoon luvuin 4–2. Joukkue palkittiin Sugar Ray Leonard Cup -palkinnolla.
Oliivikardinaali

Levinneisyys

Oliivikardinaalia tavataan Costa Ricassa, Ecuadorissa, Guadeloupessa, Kolumbiassa, Panamassa, Perussa ja Venezuelassa. Lajin on kuvattu olevan melko yleinen, ja sen kannankehitys on nouseva. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.