google/wiki40b huggingface dataset:
Hans Munch

Elämä

Hans Munch syntyi 1654 Tanskan Torkilstrupissa Falsterin saarella. Hänen vanhempansa olivat pappi Niels Munch ja Karen Sadolin. Munch valmistui koulusta Helsingørissä vuonna 1672 ja maisteri hänestä tuli vuonna 1677. Vuonna 1680 hänestä tuli Kalundborgin pastori. Munchin avioliitto Anna Aagaardin kanssa oli merkittävä, sillä tämä oli kuningas Kristian V:n rakastajattaren Sophie Amalie Mothin serkku. Tämä edesauttoi hänen urakehitystään siitä huolimatta, ettei hän ollut erityisen lahjakas. Vuonna 1686 hänestä tuli Christianian tuomiorovasti. Vuonna 1694 hänet valittiin Christianssandin hiippakunnan piispaksi, jolloin hän sai kuninkaallisen lupauksen pääsystä myöhemmin Christianian hiippakunnan piispaksi, mikä toteutuikin 1699. Vuotta myöhemmin hän osallistui kuningas Fredrik IV:n kruunajaisiin ja sai teologian tohtorin arvon. Kuninkaan vieraillessa Christianiassa vuonna 1704 Munch saarnasi hänelle. Saarnan kuvattiin olleen enemmän maalaispapin kuin piispan saarnan tasoa.
Koska hän ei ollut erityisen lahjakas ja kärsi lisäksi narkolepsiasta oli piispanviran hoito hänen kaudellaan huonolla tolalla. Hänen jälkeensä huomattiin, että kirkon kirjanpito vuosilta 1698-1712 oli jäänyt tarkastamatta. Lisäksi monet valittivat hänen vihkineen kappalaisen tehtäviin "irstaita henkilöitä". Yksi harvoista hänen piispana tekemistään päätöksistä oli karkoittaa lontoolainen kveekari-pastori, joka saarnasi ympäri hänen hiippakuntaansa ja takavarikoida hänen kirjoituksensa.
Munchin ensimmäinen vaimo Anna Aagaard kuoli vuonna 1709 ja haudattiin 31. tammikuuta samana vuonna. Samana vuonna Munch avioitui Anna Andersdatterin kanssa, joka oli syntynyt vuonna 1661 Gjerdrumissa. Tämän vanhemmat olivat Romeriken vouti Anders Simonsen ja tämän vaimo Inger Eriksdatter. Uusi vaimo oli myös Christianian kaupunginjohtajan Hans Mustin leski. Munch kuoli 24. kesäkuuta 1712, kun taas hänen vaimonsa eli vuoteen 1738 asti.
Gustav Holmström

Gustav Verner Holmström (27. marraskuuta 1888 Helsinki – 24. helmikuuta 1970 Helsinki) oli suomalainen jalkapalloilija ja toimittaja.
"Prisse" Holmström oli vuonna 1911 maalivahtina Suomen jalkapallojoukkueen kaikkien aikojen ensimmäisessä maaottelussa, jonka se hävisi Ruotsille maalein 2–5. Tukholman 1912 olympialaisissa hän oli Suomen joukkueen varamaalivahti. Seuratasolla hän edusti HIFK:ta ja saavutti SM-hopeaa vuonna 1912.
Holmström oli toimittajana Dagens Tidningissä vuosina 1913–1914, Dagens Pressissä 1914–1919 sekä vuodesta 1919 Hufvudstadsbladetissa. Hän toimitti lehtiä Signalen (1917–1918), Scoutposten (1918–1919) ja Helsingfors kamrater (1928–1929). Hän oli päätoimittajana teoksessa Idrottsföreningen Kamraterna Helsingfors 1897–1927.
Major domus

Major domus oli frankkien valtakunnan käskynhaltijan arvonimi, joka oli käytössä 600–700-luvuilla. Nimitys on latinaa ja tarkoittaa suunnilleen ”huoneen korkea-arvoisin”. Virka muistutti Pohjolan jaarlien asemaa.
Alun perin major domus oli hovin hallintovirkamies, mutta vähitellen virka muuttui vastaamaan varakuninkaan asemaa. Major domukset olivat virallisesti kuninkaan alaisia, mutta lukuisten merovingisukuisten lapsikuninkaiden aikana major domusten valta kasvoi ja heistä tuli käytännössä frankkien valtakunnan todellisia hallitsijoita. Major domuksista viimeisin, Pipin Pieni, päättikin huudattaa itsensä kuninkaaksi ja perusti merovingit syrjäyttäneen karolingien kuningashuoneen.
Iida Rauma

Ura

Rauma kävi turkulaisen Juhana Herttuan taidelukion ja valmistui valtiotieteiden maisteriksi Turun yliopistosta, missä hän opiskeli poliittista historiaa, valtio-oppia, sukupuolentutkimusta ja luovaa kirjoittamista. Hän on opiskellut myös Turun taideakatemiassa elokuvaamista. 
Rauman esikoisromaani Katoamisten kirja käsittelee rakenteellista väkivaltaa ja erilaisia katoamisia. Rauman toinen romaani Seksistä ja matematiikasta (2015) käsittelee ihmisen ja luonnon suhdetta ja järjen ongelmia. Rauman mukaan romaani on yritys vastata ympäristöä tuhoavan elämäntavan herättämiin kysymyksiin ja ahdistukseen.  
Kaksi Rauman artikkelia on julkaistu luovan kirjoittamisen oppikirjassa Kirjoittamisen taide ja taito (Ateena 2014). Rauma on perustanut queerfeministisen Ménage à trois -pornolehden, joka pyrkii haastamaan valtamedian kapeaa ihmiskuvaa.
Édouard Manet

Elämä

Manet oli arvostetun tuomarin poika, jonka lähteminen taiteilijanuralle oli vanhemmille kauhistus. Manet’n yksityiselämä oli värikästä, hänellä oli eksoottisia rakkaustarinoita ja syfilis, ja elämänsä loppuvaiheilla kuolio, joka johti toisen jalan amputointiin.
Manet seurusteli vuosia poikavuosiensa pianonsoitonopettajattaren, hollantilaissyntyisen Suzanne Leenhoffin kanssa, ja tälle syntyneen pojan isä saattaa olla joko Manet tai hänen veljensä. Virallisesti poika esiteltiin Leenhoffin pikkuveljenä ja Manet’n kummipoikana. Manet meni Leenhoffin kanssa naimisiin isänsä kuoltua vuonna 1863.
Sukunsa varakkuuden takia Manet ei ollut riippuvainen maalaustensa myyntituloista. Hän kuitenkin tavoitteli menestystä ja yleisön suosiota, ja tarjosi maalauksiaan konservatiiviseksi tunnettuun Pariisin salonkiin. Manet matkusteli laajasti. Nuoruusvuosinaan hän purjehti koululaivalla Brasiliaan, ja kierteli myöhemmin Euroopassa. Varsinkin Manet’n nuoruuden töissä näkyy vaikutteita hollantilaisista ja espanjalaisista maalauksista, joihin hän oli tutustunut matkoillaan.
Manetin läheisiä ystäviä olivat runoilija Charles Baudelaire, kirjailija Émile Zola ja taiteilija Berthe Morisot. Morisot rohkaisi Manet’ta maalaamaan ateljeen sijasta ulkoilmassa, mikä oli siihen aikaan uusi keksintö. Morisot meni myöhemmin naimisiin Manetin veljen kanssa. Manet itse toimi eräänlaisena kummisetänä nuorten taiteilijoiden ryhmälle, johon kuuluivat Claude Monet, Pierre-Auguste Renoir, Edgar Degas, Camille Pissarro, Paul Cézanne, Alfred Sisley, Henri Fantin-Latour ja Frédéric Bazille. Nuoret ihailivat Manet’ta, ei niinkään hänen maalaustyylinsä vaan itsenäisyytensä tähden. Kun impressionistit järjestivät ensimmäisen näyttelynsä vuonna 1874, Manet päätti jäädä sen ulkopuolelle. Samana kesänä hän kuitenkin matkusti Monet’n luokse Argenteuiliin ja maalasi tästä ja tämän perheestä muotokuvia. Manet tuki Monet’ta ostamalla tämän maalauksia ja suosittelemalla tätä taidekauppiaille.
Naapurihaudan kaveri

Elokuvan juoni

Kirjastonhoitaja Desirée on ollut yksin siitä asti, kun hänen miehensä Örjan kuoli auto-onnettomuudessa. Kun hän on miehensä haudalla, hän tapaa Bennyn, joka on asunut koko ikänsä maaseudulla. Benny on aivan erilainen kuin Desirée. Sitä paitsi Desirée harkitsee muuttavansa Uumajasta isompaan kaupunkiin, vaikkapa Tukholmaan. He kuitenkin rakastuvat toisiinsa.
Jämtlanninpystykorva

Ulkonäkö

Jämtlanninpystykorva on suurikokoinen harmaa pystykorva. Säkäkorkeus on uroksilla 57 – 65 cm ja nartuilla 52 – 60 cm. Turkin väri vaihtelee tummanharmaasta vaaleanharmaaseen. Kuonossa, poskissa ja kurkussa sekä vartalon alaosissa sillä on lisäksi kermanväriä. Jämtlanninpystykorvan turkki on kaksinkertainen. Korvat ovat teräväkärkiset ja ylöskiinnittynet. Jämtlanninpystykorva liikkuu voimakkaasti ravaten. Rotumääritelmä on tarkastettu 1953: Jämpti on suuri pystykorva, jolla pystyt, teräväkärkiset korvat sekä selän ylle kiertyvä, ei liian tiukasti kippurainen häntä. Rakenne voimakas, tiivis mutta joustava, kuiva ja ryhdikäs.

Luonne ja käyttäytyminen

Luonteeltaan jämtlanninpystykorva on rohkea, tarmokas ja hieman itsepäinen. Se on kuitenkin ystävällinen ja rauhallinen. Jämtlanninpystykorva yleensä pitää ihmisistä ja muista koirista, mutta poikkeuksiakin esiintyy. Metsästysvietti on erittäin voimakas.
Jämtlanninpystykorva sopii erinomaisesti hirvenmetsästykseen, mutta sitä on käytetty myös suurpetojen sekä metsäkanalintujen metsästykseen. Jämtlanninpystykorva kuuluu ns. pysäyttäviin metsästyskoiriin. Koira etsii hirven maastosta ja antaa metsästäjälle ilmoitushaukun. Tämän jälkeen koira pitää haukulla hirven paikallaan odottaen metsästäjän saapumista. Mikäli hirvi pakenee, koira seuraa sitä ja pysäyttää sen uudestaan haukulla ilmoittaen. 
Koirien metsästysominaisuuksia arvioidaan hirvenhaukkukokeissa. Jämtlanninpystykorva voi saavuttaa tässä lajissa käyttövalion arvon.

Alkuperä

Nimensä mukaisesti jämtlanninpystykorva on kotoisin Jämtlandista Ruotsista. Vuonna 1915 Walter Esplin Mason kuvasi sitä kirjassaan nimellä norlanninkoira (Dog of Noorland), Norlannin pääalueen mukaan, johon myös Jämtland kuuluu. Rotu hyväksyttiin vuonna 1946, alun perin nimellä harmaa pystykorva (gråhund). Aikaisemmin se kuului samaan rotuun harmaan norjanhirvikoiran kanssa. Suomeen ensimmäiset jämtit tulivat Ruotsin Punaisen Ristin avustuksen vetokoirina sotien aikaan. Kuten harmaanorjanhirvikoira, on jämtlanninpystykorvakin lähtöisin ikivanhoista skandinaavisista pystykorvista, ja se oli eräs tyyppimuunnos monien pystykorvien joukossa, kun yhtenäistä Skandinavian hirvikoirarotua ryhdyttiin luomaan. Yhden koiratyypin valinnan jälkeen muiden tyyppien kasvatus jäi vähäiseksi, ja ne rupesivat vähitellen häviämään. Kuitenkin Härjedalenissa ja Jämtlandissa suosittiin jatkuvasti hyväksi käyttökoiraksi tunnettua, vanhan taalainmaankoiran tyyppistä suurta ja voimakasrakenteista pystykorvaa. Kun tyyppi epävirallisuudestaan huolimatta pysyi sitkeästi suosiossa, ryhdyttiin toimintaan sen saamiseksi vahvistetuksi omaksi rodukseen. Monien vaiheiden jälkeen se onnistui. Jämtlanninpystykorva on yksi Suomen suosituimmista koiraroduista.

Terveys

Jämtlanninpystykorvilla esiintyy jonkin verran lonkkaniveldysplasiaa. Rotu kuuluu PEVISAan, ja toisesta pentueesta lähtien vanhemmilta vaaditaan lonkkakuvaustulos. Lonkkavikojen lisäksi esiintyy jonkin verran polvivikoja, kuten myös toispuolista syntymäsokeutta.
Astenosfääri

Astenosfääri on Maan litosfäärin alla sijaitseva suuren viskositeetin kivikerros. Astenosfäärissä tapahtuu hitaita konvektiovirtauksia, jotka osaltaan saavat aikaan litosfäärilaattojen liikehdinnän. Astenosfääri alkaa eri kohdissa maankuorta 5–150 kilometrin syvyydestä ja ulottuu 400–650 kilometrin syvyyteen. Astenosfääri on lähimpänä maankuorta valtamerten keskiselänteiden kohdalla ja kauimpana mantereiden vuoristojen kohdalla. 400–650 kilometrin syvyydessä sijaitsee niin sanottu vaipan vaihettumiskerros. Astenosfäärin kivi ei ole kovin tiheää.
Piñata

Piñata on esimerkiksi paperimassasta valmistettava ja tavallisesti makeisilla täytetty säiliö, jonka pelaaja rikkoo kepillä lyöden silmät sidottuna. Piñata liittyy etenkin Meksikossa vietettäviin maallisiin ja uskonnollisiin juhlapäiviin, joskin tapa on levinnyt myös Meksikon ulkopuolelle esimerkiksi naapuriin Yhdysvaltoihin.

Piirteet

Nykyiset piñatat valmistetaan yleensä paperimassasta. Perinteisemmät piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja tähden muotoisia. Nykyisin piñata voi esittää miltei mitä tahansa, kuten vaikkapa paikallista poliitikkoa tai satuhahmoa. Pääsiäisenä piñata esittää usein pääsiäismunaa tai pupua. Piñata täytetään usein yksittäin käärityillä kovilla makeisilla tai pääsiäisenä eri pääsiäiseen liittyvillä makeisilla. Perinteinen täyte oli colación, eli sokerilla päällystetyt aniksen siemenet.

Alkuperä

Piñatan alkuperä ei ole varsinaisesti Meksikossa, vaan tavan uskotaan syntyneen Kiinassa. Jo 1100-luvulla matkailleen Marco Polon sanotaan törmänneen tapaan uudenvuoden juhlinnan yhteydessä hänen matkustaessaan Kiinassa. Myöhemmin sama tapa levisi Espanjaan ja Italiaan, jossa piñatan rikkomista pelattiin hyvän ja pahan välisen taistelun symbolina paastojuhlallisuuksien aikana. Espanjalaiset toivat tavan mukanaan Amerikkaan, jossa leikistä tuli tapa levittää kristinuskoa paikallisen alkuperäisväestön keskuuteen. Joillakin paikallisilla alkuperäiskansoilla, kuten mayoilla ja asteekeilla oli ollut ennestään joitakin saman kaltaisia tapoja. Asteekit rikkoivat kalleuksilla täytettyjä saviruukkuja jumala Huitzilopochtlin kunniaksi ja mayat tunsivat pelin, jossa pelaajat iskivät silmät sidottuina rikki naruun ripustettuja saviruukkuja.
Katolilaisen kirkon levittämästä piñatasta tuli selvästi uskonnollinen symboli. Alkuperäiset piñatat olivat paperilla koristeltuja saviruukkuja ja muodoltaan seitsemänsakaraisia tähtiä sakarojen edustaessa seitsemää kuolemansyntiä. Koristeltu piñata edusti myös saatanaa, joka ilmeni uskoville viehättävästi naamioituneena. Toisaalta narusta "taivaista" roikkuva piñata edusti myös toivoa ja silmien sitominen puolestaan sokeaa uskoa pahan kukistumisesta. Piñatan rikkomiseen käytetty koristeltu keppi edusti hyveitä. Piñatan uskonnollinen merkitys on nykypäiviin mennessä jo lähes kadonnut. Piñata liittyy kuitenkin Meksikossa edelleen etenkin posadas-juhlallisuuksiin.
Maaningan kirves

Maaningan kirves  on eräs putkikirveen eli onsikirveen tai onsikeltin tyyppi, jota valmistettiin ja käytettiin pronssikaudella pääasiassa Suomessa. Kirvestyyppi sai nimensä Savon Maaningalta, joka on nykyään osa Kuopiota, 1800- ja 1900-luvun vaihteessa lyötyneen ensimmäisen kirveen mukaan (Kansallismuseon luettelonumero KM 5311). Kirvestyyppiä pidetään itäisvaikutteisena mutta kotiperäisenä kirvestyyppinä, jonka esikuvana olisi ollut Seiman kirvestyyppi. Se on kuitenkin oma tyyppinsä ja kirvestä pidetäänkin ensimmäisenä Suomen alueella syntyneenä pronssiesinetyyppinä. Maaningan kirveet ajoitetaan karkeasti Monteliuksen periodille IV eli noin 1100–900 eaa. tai vieläkin nuoremmiksi.

Maaningan kirves

Kirves löytyi Maaningalla sijaitsevan Halolan kartanon mailta 1900-luvun alussa. Kartanosta noin kaksi kilometriä koilliseen oli sijainnut järvi, jonka vedenpintaa laskettiin noin 60–70 vuotta aiemmin eli joskus 1800-luvulla. Lasketun järven pohjan kuivattamiseksi siihen oli aikaisemmin kaivettu johto-ojia, joita oli ilmeisesti alettu perkaamaan. Kirveen löysi työmies Antti Miettinen. Esine kulkeutui Kuopion Isänmaalliselle Seuralle, jonka puolesta tilallinen J. Canth lahjoitti sen valtion kokoelmiin. Sinne se kirjattiin päivämäärällä 12.4.1909.
Halolan kartanon kirves on 102 millimetriä pitkä ja terän leveys on 44 mm. Holkin aukko eli onsiaukon ulkopituus on 48,5 mm ja ulkoleveys 31 mm. Terän poikkileikkaus on keskeltä lähes kuusikulmainen. Terä on tasalevyinen suuaukon laajennukseen saakka. Terän kummankin puolen lappeessa on yhdeksän pitkittäistä uurretta, jotka alkavat kahdesta terän ympäri kiertävästä kohoraidasta ja loppuvat terän fasettiin. Terän sivuilla on kuusi lyhyttä kohoraitaa, jotka myös alkavat ympäri kiertävistä kohoraidoista. Terän fasetti on terän pituuteen nähden lyhyt. Holkin suuaukon laajennoksessa sitä kiertää sik-sak-kohokuvio. Suuaukon reuna vaikuttaa olevan muhkurainen eikä sitä ole hiottu tai taottu.

Ajoitus

Kirveet ovat kaikki yksittäislöytöjä eikä niiden löytöyhteydessä ole mitään sellaista, jolla kirveet voisi ajoittaa. Ne onkin ajoitettu karkeasti vertailemalla niiden piirteitä muihin kirvestyyppeihin ja niiden alaryhmiin. Vanhin putkikirvestyyppi Suomessa on perinteisesti ollut Seiman kirves ja Maaningan kirveissä näkyy ilmeisenä Seiman kirveiden perusmuoto. Toisaalta Maaningan kirveissä on myös nuorempien Anajinon kirveiden piirteitä, joista sik-sak-koristelu kiinnittää huomiota. Näiden tyylillisten piirteiden perusteella kirveet on ajoitettu näiden kirvestyyppien väliin eli Monteliuksen periodille IV. Ajoitusta tukee myös se, että se muistuttaa Skandinavian pronssikauden vastaavan periodin Skandinavisia putkikirveitä, joissa esiintyy muun muassa pystyviivoituksia.
Mestarit (elokuva)

Juoni

Gordon Bombay (Estevez) on uransa huipulla oleva puolustusasianajaja, joka vapauttaa työkseen syyttettyjä, usein jopa syyllisiä, rankalta tuomiolta. Moraalia hän ei tunne, vaan raha on tärkeintä. Gordon ei pidä jääkiekosta saatikka lapsista, mutta viinasta kyllä. Hän käryää usein rattijuopumuksista ja joutuu yhdyskuntapalveluun. Hän joutuu palaamaan vanhaan kotikaupunkiinsa valmentamaan hyljeksittyä lasten jääkiekkojoukkuetta. Pian alkaa kiekkopeli sujua ja myös Gordon alkaa nauttia elämästä.
Tom Jones (sanoittaja)

Tom Jones (s. 17. helmikuuta 1928 Littlefield) on yhdysvaltalainen sanoittaja ja käsikirjoittaja. Hän on uransa alusta lähtien työskennellyt säveltäjä Harvey Schmidtin kanssa. Jonesin ja Schmidtin vuoden 1960 Off Broadway -näytelmä The Fantasticks on teatterihistorian pisimpään esitetty musikaali. Näytelmän tunnetuin kappale on ”Try to Remember”, josta lukuisat artistit ovat tehneet cover-versioita. Jonesin Broadway-tuotantoon kuuluvat näytelmät 110 in the Shade (1963), I Do! I Do! (1966) ja Celebration (1969).
Jones ja Schmidt valittiin American Theatre Hall of Fameen vuonna 1998. Vuodesta 2012 lähtien he kuuluvat myös Songwriters Hall of Fameen.
Burn Gorman

Elämä

Burn Gorman syntyi Hollywoodissa, mutta muutti perheensä kanssa Lontooseen seitsemänvuotiaana. Burnin isä oli lingvistiikan eli kielitieteen professori Kalifornian yliopistossa. Vuonna 2006 Burn ja hänen vaimonsa Sarah saivat pojan Max Hugh Gormanin. Heidän tyttärensä Nell syntyi 25. tammikuuta 2009. 
Burnin ensimmäinen merkittävä televisioesiintyminen oli Mr. Guppyn rooli vuoden 2005 televisiosarjassa Kolea talo. Hänellä on ollut monia pieniä rooleja televisiosarjoissa Funland, Yorkshiren etsivät ja Mersey Beat. Burnilla oli myös rooli tohtori Owen Harperina tieteissarjassa Torchwood. 
Gorman on työskennellyt Englannin kansallisoopperan parissa ja hän on myös ottanut osaa moniin lukutilaisuuksiin ja työpajoihin.
Talvisodan pommitukset Sortavalassa

Talvisodan pommitukset Sortavalassa tapahtuivat 19. joulukuuta ja 20. joulukuuta 1939 sekä 2. helmikuuta 1940. Pommituksissa kuoli 31 ihmistä ja rakennusten tuhot olivat mittavia. Pommituskertoja oli 23 ja konesuorituksia 200. Suurin pommituksista oli 2. helmikuuta 1940 tapahtunut, jossa 92 lentokonetta hyökkäsi viitenä aaltona.
Neuvostoliittolaisten tietojen mukaan 2. helmikuuta 1940 tapahtuneen pommituksen olisi suorittanut everstiluutnantti I. Pjatjuhinin komentama 15. pikapommittajaprikaati 150 lentokoneen voimalla. Leningradin sotilaspiirin tilannekatsauksen (2. helmikuuta 1940) mukaan Ilmavoimamme ovat pommittaneet menestyksellisesti vihollisen sotilaallisia kohteita. Päivän pommituksissa kuoli 15 ihmistä ja 44 haavoittui. Sortavalan luterilainen kirkko tuhoutui.
Joidenkin tietojen mukaan Sortavalaa olisi pommitettu myös 3. helmikuuta 1940.
Bohuslav Martinů

Bohuslav Martinů (8. joulukuuta 1890 Polička, Böömi, Itävalta-Unkari – 28. elokuuta 1959 Liestal, Sveitsi) oli tšekkiläinen säveltäjä. Hän aloitti viulunsoiton opiskelun jo lapsena, ja kotikylän asukkaat keräsivät rahaa, jotta hänet voitiin lähettää opiskelemaan Prahan konsevatorioon (alkaen 1906), mutta opinnot jäivät kesken; vuodesta 1914 alkaen hän toimi viulunsoittajana Tšekkoslovakian filharmonisessa orkesterissa. Ensimmäisen maailmansodan ajan Martinů toimi kotikylässään opettajana ja vapaana säveltäjänä.
Säveltäjänä Martinů oli paljolti itseoppinut. Hän alkoi säveltää 14-vuotiaana, ja hänen ensimmäisiin suuriin teoksiinsa kuuluvat sinfoniset runot Anděl smrti ja Smrt Tintagilova vuodelta 1910; varhaisteokset edustavat impressionistista tyyliä. Hän lähetti teoksiaan Josef Sukin nähtäväksi, ja tämä kannusti Martinůta hankkimaan säveltäjänkoulutuksen. Hän saattoi kuitenkin ryhtyä Sukin oppilaaksi vasta sodan jälkeen vuonna 1920. Vuonna 1923 Martinů muutti Tšekkoslovakiasta Pariisiin ja opiskeli sävellystä Albert Rousselin johdolla. Vuonna 1941 hän pakeni natseja Pariisista New Yorkiin, koska hänellä oli yhteyksiä Tšekkoslovakian vastarintaliikkeeseen. Yhdysvalloissa hän toimi opettajana ja sävelsi muun muassa kuusi sinfoniaansa. Myöhemmin hän asui myös Sveitsissä.
Martinů sävelsi lähes neljäsataa teosta. Hän sävelsi muun muassa kuusi sinfoniaa, oopperoita, konserttoja ja seitsemän jousikvartettoa. Hän hylkäsi romantiikan ja alkoi 1930-luvulla kokeilla ekspressionismia ja konstruktivismia ja omaksui myös jatsivaikutteita. Pariisin-kaudella keskiöön nousivat uusklassiset ja surrealistiset kokeilut, ja hän hyödynsi myös kotimaansa kansanmusiikkia useissa teoksissa, esimerkiksi kantaatissa Otvírání studánek (1955).
Michael Ondaatje

Philip Michael Ondaatje OC (s. 12. syyskuuta 1943 Sri Lanka) on kanadalainen kirjailija ja runoilija. Hänen Booker-palkinnon saaneesta romaanistaan Englantilainen potilas Anthony Minghella ohjasi Oscar-palkitun samannimisen elokuvan.
Ondaatje syntyi perheeseen, jossa on alankomaalais-, tamili-, singaleesi- ja portugalilaisjuuria. Hän muutti äitinsä kanssa Englantiin vuonna 1954. Vuonna 1962 hän muutti Kanadaan.
Vaikka Ondaatje tunnetaan parhaiten romaaneistaan, hänen tuotantoonsa kuuluu myös muistelma hänen lapsuudestaan Sri Lankassa, kolmetoista runokirjaa ja kolme elokuvaa. Hän on voittanut kenraalikuvernöörin palkinnon kahdesta runokirjastaan. 1960-luvulta lähtien hän on myös toiminut torontolaisen Coach House Books -kirjakustantajan runotoimittajana.
Ondaatjen teoksia ovat muun muassa aiemmin suomennetut Leijonan puvussa (In the Skin of a Lion, 1987), Englantilainen potilas (The English Patient, 1992) ja Anilin varjo (Anil's Ghost, 2000). Divisadero ilmestyi suomeksi 2008.
Ondaatje kuuluu kahdesti vuodessa ilmestyvän kanadalaisen kirjallisuuslehden Brickin toimituskuntaan ja toimii Kanadan Pen-klubissa. Hän on Royal Society of Literaturen jäsen. Hän on naimisissa dekkarikirjailija Linda Spaldingin kanssa.
Amanda Beard

Amanda Ray Beard (s. 29. lokakuuta 1981 Newport Beach, Kalifornia) on yhdysvaltalainen uimari ja malli. Hän on kaksinkertainen olympiavoittaja.
Beard debytoi olympialaisissa 14-vuotiaana Atlantassa vuonna 1996. Hän voitti hopeaa 100 ja 200 metrin rintauinnissa ja kultaa 4 × 100 metrin sekaviestissä. Hän on kautta aikojen toiseksi nuorin yhdysvaltalainen olympiavoittaja uintilajeissa. Neljä vuotta myöhemmin Sydneyssä Beard oli pronssilla 200 metrin rintauinnissa.
Vuonna 2003 Beard ui maailmanmestariksi ja teki maailmanennätyksen 200 metrin rintauinnissa. Seuraavan vuoden olympialaisissa Ateenassa hän otti saman matkan olympiakultaa sekä hopeaa 200 metrin sekauinnissa ja 4 × 100 metrin sekauintiviestissä.
Beard on esiintynyt mallina Sports Illustratedin klassisessa uimapukunumerossa vuonna 2006 ja alastonkuvissa heinäkuun 2007 Playboyssa. Hän on kasvissyöjä.
Dynamiittidonna

Juoni

Salainen agentti Chris (Kim Cattrall) menee naimisiin siviili Sean McDonaldin (Robert Hays) kanssa, joka on tietämätön uuden vaimonsa urasta. Kun tuore pari lähtee häämatkalle Madridiin, vaara ja vakoilu odottavat heitä joka tilanteessa.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Sam Inkinen kuvaa Dynamiittidonnaa laiskaksi jenkkihuumoriksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
Ihminen (albumi)

Vastaanotto

Soundin Antti Mattila antoi albumille neljä tähteä viidestä. Hän kuvailee albumia tunnelmalliseksi ja nykyaikaan epäsovinnaiseksi, tasokkaaksi historiankirjoitukseksi ja vastavoimaksi musiikkiteollisuudelle, joka sisältää vaikutteita varhaisesta heavy rockista. Imperiumin Antti Klemi sanoí arvostelussaan yhtyeen käyttäneen yllätysmomenttinsa esikoisalbumillaan, mutta myönsi yhtyeen menneen eteenpäin monella osa-alueella. Kehuja saivat erityisesti muusikoiden soitanta ja laulajan äänen vivahteikkuuden kehitys.