Max Jakobson

Tausta

Max Jakobson oli viipurilaisen suomenjuutalaisen perheen nuorin poika. Hänen isoisänsä, räätäli Leo Jakobson oli syntynyt Mitaussa Latviassa ja asettunut Viipuriin suoritettuaan siellä asepalveluksensa. Isä Jonas Jakobson työskenteli yksityisenä asianajajana ja Helsingin juutalaisen seurakunnan juristina. Äiti Helmi Virtanen ei ollut juutalaista sukua, mutta omaksui juutalaisen uskon avioliiton myötä. Max Jakobsonin setä oli aktivisti Santeri Jacobsson, joka toimi Lauritsalan ensimmäisenä kauppalanjohtajana. Perhe muutti Viipurista Helsinkiin 1930-luvun taitteessa Maxin ollessa seitsemänvuotias. Max Jakobson valmistui ylioppilaaksi Helsingin normaalilyseosta vuonna 1941. Kouluvuosinaan Max harrasti jalkapalloa ja oli isoveljensä Leon tavoin koulunsa jalkapallojoukkueen kapteenina.
Sodassa Jakobson oli rintamalla jatkosodassa vuosina 1942–1943 Karjalankannaksella II divisioonan kenttätykistössä, kävi reserviupseerikurssin Niinisalossa vuonna 1944 ja oli sotilasarvoltaan yliluutnantti.

Lehtimiehenä

Sodan jälkeen Jakobson aloitti toimittajan uransa ensin Suomen Tietotoimiston ja myöhemmin United Pressin Helsingin-toimiston palveluksessa. Suomesta Jakobson siirtyi Lontooseen BBC:n maailmanpalvelun suomenkielisten lähetysten toimittajaksi. Hänet nimitettiin vuonna 1948 Uuden Suomen Lontoon-kirjeenvaihtajaksi ja myöhemmin Suomen Washingtonin -suurlähetystöön sanomalehtiavustajaksi. BBC:n toimittajana Jakobson raportoi Suomeen muun muassa Armi Kuuselan voitosta Miss Universum -kisoissa Yhdysvalloissa Daily Mail -lehden saaman uutissähkeen mukaan vuonna 1952 ja myöhemmin samana vuonna Washingtonista käsin Yhdysvaltain presidentinvaalista, jossa olivat vastakkain Dwight D. Eisenhower ja Adlai Stevenson.
Pääosin Lontoossa ja Washingtonissa keräämänsä, talvisodan kansainvälistä taustaa valaisevan aineiston pohjalta Jakobson julkaisi vuonna 1955 suurta huomiota herättäneen teoksensa Diplomaattien talvisota. Teos vaikutti ratkaisevasti siihen, että presidentti Urho Kekkonen nimitti Jakobsonin vuonna 1958 ulkoministeriön sanomalehtitoimiston päälliköksi ohi ministeriön asettaman ehdokkaan. Kekkonen kertoi itse jälkeenpäin Jakobsonille, että presidentti J. K. Paasikivi oli lukenut teoksen tuoreeltaan ja sanonut tämän jälkeen Kekkoselle, että Jakobson pitäisi kiinnittää ulkoministeriöön. Diplomaattien talvisota ilmestyi englanniksi vuonna 1961. Jakobson itse piti teoksen englanninkielistä laitosta, joka pian käännettiin myös ruotsiksi ja saksaksi, laadullisesti parempana kuin alkuperäistä suomenkielistä versiota, koska yhdysvaltalainen kustantamo oli käynyt teoksen tekstin kriittisesti läpi.

Ulkoasiainministeriössä

Jakobson työskenteli ulkoministeriössä vuosina 1953–1974, esimerkiksi ministeriön poliittisen osaston päällikkönä 1962−1965, Suomen YK-suurlähettiläänä vuosina 1965−1971 ja Suomen Ruotsin-suurlähettiläänä 1971−1974. Kaikissa näissä tehtävissä hän seurasi Ralph Enckelliä. Jakobson muodosti yhdessä Risto Hyvärisen, Aarno Karhilon, Keijo Korhosen, Aimo Pajusen ja Ilkka Pastisen kanssa ulkoministeriön ns. tohtorikoplan (ryhmää kutsuttiin myös everstijuntaksi) 1960- ja 1970-luvun taitteessa. Tohtorikopla pyrki Neuvostoliiton painostuksen alla korostamaan Suomen puolueetonta asemaa idän ja lännen välillä. Keijo Korhosen mukaan molemmat nimitykset keksi silloinen SDP:n kansainvälisten asioiden sihteeri Paavo Lipponen. Ilkka Pastisen mukaan nimitykset pitivät vain osittain paikkansa, koska ryhmän jäsenistä vain Hyvärisellä ja Pajusella oli tämä sotilasarvo, ja tohtoreiksi olivat väitelleet vain Hyvärinen ja Korhonen.
Jakobson oli erityisesti Urho Kekkosen suosiossa, koska hän oli yksi harvoista, joilta presidentti suvaitsi myös kriittisiä kantoja. Kekkosen lähipiiriin Jakobson ei silti koskaan kuulunut; hän ei vieraillut kertaakaan Tamminiemen saunassa eikä osallistunut hiihto-, kalastus- ja metsästysretkille. Tietty etäisyys presidenttiin oli eduksi, sillä Jakobson ei joutunut Kekkosen simputettavaksi varsinkaan siinä määrin kuin Ahti Karjalainen, jota Kekkonen piti kilpailijanaan. Johannes Virolaisen mielestä Jakobson oli epäpoliittisena henkilönä onnekas sikäli, että häneltä jäi näkemättä Kekkosen luonteen pimeä puoli. Jos Jakobsonin jokin toimi herätti Kekkosessa tyytymättömyyttä, presidentti ei koskaan osoittanut sitä suoraan vaan välikäsien kautta. Joistakin tällaisista moitteista Jakobson sai tiedon vasta vuosia jälkeenpäin Juhani Suomen Kekkos-elämäkerrasta.
Jakobsonin siirryttyä pois ulkoasiainhallinnosta vuoden 1975 alussa hänen yhteydenpitonsa presidentti Urho Kekkosen kanssa harveni. Jakobson on itse kertonut, että viimeiseksi hänen Kekkoselta saamakseen viestiksi jäi presidentin marraskuussa 1980 lähettämä kirje, jossa tämä onnitteli Jakobsonia hänen kirjastaan "Veteen piirretty viiva". Kekkonen kirjoitti, että "Suomen ulkopolitiikka nojaa tästä lähtien tärkeiltä osiltaan tähän teokseen".
Jakobson vaikutti yhä vahvasti vaikkei enää yhtä näkyvästi myös Mauno Koiviston ja Martti Ahtisaaren kausilla. Arvioidessaan jälkikäteen Ahtisaaren presidenttikautta Jakobson kirjoitti, että diplomaattitaustainen Ahtisaari toimi Suomen kansainvälisten suhteiden kehittämiseksi aktiivisemmin kuin kukaan hänen edeltäjistään, mutta ei juuri saanut kansalaisilta ja medialta tunnustusta työstään. Jakobsonin mukaan Suomen ulkopolitiikan todellinen hallitsija EU-jäsenyyden alkuvuosina oli pääministeri Paavo Lipponen, joka jätti varjoonsa niin Ahtisaaren kuin tämän seuraajan Tarja Halosen.

Jakobson YK:n pääsihteerikisassa

Vuoden 1970 paikkeilla Kekkonen esikuntineen yritti junailla Jakobsonia YK:n pääsihteeriksi. Tämän hankkeen katsottiin kaatuneen etenkin Neuvostoliiton vastustukseen, mutta myöhemmin avatuista asiakirjoista on tullut ilmi, että myös Yhdysvalloilla oli muita suunnitelmia. Virallisen selityksen mukaan Neuvostoliitto ei halunnut Jakobsonia pääsihteeriksi sen vuoksi, että hän olisi ollut luonteeltaan liian itsenäinen ja pääsihteerinä häneen olisi ollut vaikea vaikuttaa. On myös spekuloitu, että hänen juutalaisuutensa olisi ollut syynä siihen, ettei häntä valittu, mutta Jakobson itse piti asiaa korkeintaan osasyynä, ei ainoana selityksenä.
YK:n pääsihteeriksi silloin valitun itävaltalaisen Kurt Waldheimin natsimenneisyys oli jo syksyllä 1971 Jakobsonin valintaa tukeneen ulkoministeriön virkamiesryhmän tiedossa, mutta asiaa ei tuolloin julkistettu. Suomalaiset uskoivat Waldheimin putoavan kilvasta muutoinkin, koska Yhdysvaltain silloinen ulkoministeri William P. Rogers oli luvannut, että Yhdysvallat estää veto-oikedellaan Waldheimin valinnan. Risto Hyvärisen mukaan taustalla oli myös korrektius Waldheimia kohtaan. Waldheimin natsimenneisyys paljastui maailmalle vasta paljon myöhemmin, kun tämä valittiin Itävallan presidentiksi vuonna 1986. Pääsihteerivaalissa Jakobsonin kannalta kohtalokkaaksi muodostui se, että Neuvostoliiton ehdotuksesta vaalin äänestys suoritettiin – ensimmäistä kertaa YK:n historiassa – suljetuin lipuin. Tällöin äänestyskäyttäytymisestä ei joutunut tilille, vaikka perustelut eivät olisi kestäneet päivänvaloa. Toinen Kekkosen ja Jakobsonin hanke samoihin aikoihin, ETYK-kokouksen saaminen Suomeen, onnistui paremmin.

Jakobson presidenttipelissä

Kun niin sanottu presidenttipeli eli keskustelu Urho Kekkosen seuraajasta käynnistyi Kekkosen presidenttikauden viimeisinä vuosina, kamppailu henkilöityi ennen muita pääministeri Mauno Koivistoon ja Suomen Pankin vt. pääjohtajaan Ahti Karjalaiseen. Koivisto sai mielipidetiedusteluissa äänestäjien suurimman kannatuksen, kun taas Karjalaisella oli takanaan keskustapuolueessa valtaa pitäneen ns. K-linjan ja useimpien merkittävien teollisuusjohtajien ("idänkaupan vuorineuvosten") voimakas tuki. Jakobson asettui julkisesti vastustamaan Karjalaisen mahdollista ehdokkuutta, koska hän piti tätä ennen kaikkea Neuvostoliiton suosikkina Suomen presidentiksi ja Karjalaisen valinta olisi katsottu voimakkaaksi osoitukseksi suomettumisesta. Jakobson epäili, ettei Karjalainen olisi pystynyt isänmaallisuudestaan huolimatta kyllin tarmokkaasti torjumaan Neuvostoliiton Suomelle esittämiä vaatimuksia, vaan Suomi olisi liukunut liiaksi Moskovan valtapiiriin. Toisaalta Jakobson oli siihen mennessä tavannut Koiviston vain muutaman kerran ja tunsi tämän siten vielä melko pintapuolisesti. Tohtori Jukka Seppinen on katsonut, että Jakobsonin asenteessa Karjalaista kohtaan oli myös annos katkeruutta siitä, ettei hän tuntenut saaneensa YK:n pääsihteerikampanjansa aikana pääministerinä toimineelta Karjalaiselta sitä tukea, jota hän oli odottanut. Tämän vuoksi Jakobson käsitteli Karjalaista teoksissaan melko kovakouraisesti.
Jakobsonin nimi oli esillä Kekkosen valtakauden jälkeen pidetyissä ensimmäisissä presidentinvaaleissa 1982 niin sanottuna mahdollisena mustana hevosena. Aarno Laitinen toi kirjassa Tamminiemen pesänjakajat ilmi erään mielenkiintoisen näkökohdan: Jakobssonin englantilaissyntyinen puoliso Marilyn olisi ollut ehdottomasti eräs parhaita tasavallan emäntäehdokkaita: hän on diplomaattiperheen lapsi, joka osaa monta eri kieltä ja on tottunut diplomaattikunnan kiemuroihin niin kauan kuin on niistä jotain ymmärtänyt. Samoin suurten juhlien emäntänä hän olisi ollut taidokas. Kirjassa Jakobson nimettiin Suomen "porvariston Susloviksi" millä viitattiin Neuvostoliiton kommunistisen puolueen pääideologiin Mihail Susloviin. Tamminiemen pesänjakajat -kirjan mukaan Jakobson tiesi, että valta jaettaisiin uudelleen Kekkosen väistyttyä ja että uusi presidentti olisi Kekkosta heikompi, jolloin Jakobsonille olisi ollut tärkeää sijoittua uuden presidentin keskeiseksi ulkopoliittiseksi neuvonantajaksi.
Jakobsonin mahdollisesta presidenttiehdokkuudesta oli spekuloitu jo 1970-luvun alkupuolella. Helsingin Sanomien haastattelussa elokuussa 1974 Jakobson oli kuitenkin jyrkästi kiistänyt pyrkivänsä presidentiksi ja ilmoittanut ehdottomasti kieltäytyvänsä ehdokkuudesta, mikäli joku erehtyisi hänelle sitä tarjoamaan. Kesällä 1977 lehdistössä kiersi tieto, jonka mukaan Suomen Maaseudun Puolue oli tiedustellut Jakobsonin suostumusta Urho Kekkosen vastaehdokkaaksi vuoden 1978 vaaliin, minkä Jakobson oli kiivaasti torjunut. Jakobson koki asian ongelmalliseksi myös uskonnollisesta näkökulmasta: Suomen tasavallan presidentti oli asemansa puolesta Suomen evankelisluterilaisen kirkon päämies ja piispojen nimittäjä.
Max Jakobson oli Yhdysvaltain keskustiedustelupalvelun (CIA) tietolähde.

Myöhemmät vaiheet

Tehtyään pitkän uran ulkoasiainministeriössä Jakobson siirtyi Elinkeinoelämän valtuuskunnan toimitusjohtajaksi vuonna 1975. Hän jäi tehtävästä eläkkeelle vuonna 1984. Jakobsonin tärkeänä työparina oli EVA:n käynnistysvaiheessa sen ensimmäinen puheenjohtaja Päiviö Hetemäki ja vakiinnuttamisvaiheessa Hetemäen seuraajaksi tullut Yhdyspankin toimitusjohtaja Mika Tiivola. Myös EVA:n toimitusjohtajaksi siirryttyään Jakobson toimi ulkopoliittisena taustavaikuttajana ja hänen yhteydenpitonsa presidentti Urho Kekkosen kanssa jatkui, vaikkakin merkittävästi harventuneena.
Marraskuussa 1979 järjestetyssä talvisota-aiheisessa televisiokeskustelussa Jakobson nimesi Josif Stalinin sodan syttymiseen keskeisesti vaikuttaneeksi henkilöksi, mikä merkitsi jyrkkää poikkeamista tuon ajan virallisesta historiankirjoituksesta. Silloisen suomettumisen ajan henkeä kuvaa Jakobsonin ja haastattelijana toimineen Antero Kekkosen kyseisessä keskustelussa käymä sananvaihto, jonka Jakobson on selostanut Diplomaattien talvisota -teoksensa 6. painoksen (1989) esipuheessa:
”Toimittaja kysyi, onko osoitettavissa joitakin henkilöitä, joiden voi sanoa olleen syypäitä sodan syttymiseen. Vastasin: ’Miten olisi Stalin?’ Haastattelija ojensi minua välittömästi. ’Tarkoitin Suomen puolella’, hän selitti.”
Jakobson sai haastattelun jälkeen kansalaisilta runsaasti kiittävää palautetta.
Eduskunnan ulkoasiainvaliokunnalle marraskuussa 1988 pitämässään esitelmässä Jakobson ennusti Itä-Saksan voivan lähitulevaisuudessa kadota Euroopan kartalta. Jakobsonin puhe otettiin Suomessa vastaan tuoreeltaan jäätävästi, Itä-Saksan edustajat jäivät pois Suomen Itä-Berliinin suurlähetystön itsenäisyyspäivän vastaanotolta, ja asiasta kauhistunut Itä-Berliinin suurlähettiläs Arto Tanner toivoi Jakobsonin ajatusten kumoamista mahdollisimman arvovaltaiselta taholta. Presidentti Mauno Koivisto sanoi vuoden 1989 uudenvuodenpuheessaan, ettei hän odottanut, että "rajoja Euroopassa alettaisiin siirrellä tai että valtakuntia katoaisi tai uusia syntyisi". Kuitenkin vielä vuoden 1989 lopulla Berliinin muuri murtui, ja Saksat yhdistyivät lokakuun alussa 1990.
Jakobson ajoi 1990-luvulla näkyvästi Suomen EU-jäsenyyttä. Hänet tunnettiin myös Nato-jäsenyyden kannattajana. Vuonna 2005 julkaistussa kirjassaan Tulevaisuus Jakobson perusteli asiaa sillä, että Suomi ei tulisi saamaan turvatakuita EU:n kautta ja Natoon liittyminen saattaa olla mahdollista vain silloin, kun ei ole näköpiirissä sodan uhkaa.

Tunnustuksia

Helsingin Sanomat julkaisi vuonna 2002 valikoituun kyselyyn perustuvan listan Suomen ”suurimmista intellektuelleista”. Jakobson sijoittui listalla toiseksi ja oli artikkelin mukaan ainoa kärkikymmenikköön yltänyt oikeistolainen.
Max Jakobson sai Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1989 ja valtion tiedonjulkistamispalkinnon vuonna 2002. Hänen teossarjansa 20. vuosisadan tilinpäätös toinen osa Pelon ja toivon aika (2001) oli ehdokkaana Tieto-Finlandia -palkinnon saajaksi. Aikakauslehtien Liiton J. V. Snellman -palkinto Jakobsonille myönnettiin 1986.
Jakobson sai valtiotieteen kunniatohtorin arvonimen ensin vuonna 1970 Helsingin yliopistolta ja myöhemmin vuonna 1988 Åbo Akademilta. Presidentti Mauno Koivisto myönsi Jakobsonille yhteiskunnallisista ansioista ministerin arvonimen vuonna 1990.

Perhe

Max Jakobsonilta jäi kolme lasta. Tytär Linda Jakobson on Kiinaan erikoistunut ulkopolitiikan tutkija ja poika Dave taas pelannut pokeria ammatikseen.