Jonas Castrén

Perhe ja työura

Jonas Castrénin isä oli kappalainen, myöhempi Pyhäjärven kirkkoherra ja valtiopäivämies Zachris Castrén; äiti Betty Leontine Reuter saavutti mainetta herätysliikkeessä muun muassa puhumalla kielillä. Jonas Castrén kuului Castrénin sukuun. Hän oli Suomen pääministeri Urho Castrénin setä, professori Erik Castrénin isosetä ja poliitikko Zachris Castrénin pikkuserkku. Kielentutkija Matthias Alexander Castrén taas oli hänen isänsä serkku.
Hän pääsi ylioppilaaksi 1869 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1876 ja lakitieteen 1893. Castrén toimi asianajajana Helsingissä ja Ruotsissa vuosina 1894–1922.

Yhteiskunnallinen toiminta

Castrén johti 1880-luvulla Lauri Kivekkään ohella niin kutsuttuja nuoria fennomaaneja ja suomenkielisten opiskelijoiden radikaalia K. P. T. -ryhmää, jotka olivat Suomalaisen puolueen päälinjaa uudistusmielisempiä ja kieliasiassa jyrkempiä. Tällöin hän vielä kannatti jyrkkää suhtautumista ruotsinkielisiin ja tarvittaessa yhteistyötä venäläisten viranomaisten kanssa – sortokausien aikana hänen linjansa kääntyi tässä suhteessa täydellisesti ympäri. 
Säätyvaltiopäivillä 1885 Castrén esiintyi ensi kertaa hyökkäävästi radikaalien uudistusten (äänioikeuden laajennus, naisten opiskelumahdollisuudet) kannattajana säikäyttäen fennomaanien vanhat johtajat Yrjö-Sakari Yrjö-Koskisen ja Agathon Meurmanin. Hän oli talonpoikaissäädyn jäsenenä myös vuosien 1888, 1891, 1894 ja 1905–1906 valtiopäivillä. K. P. T. -läisyyden kuihtuessa Castrén siirtyi samasta ryhmästä organisoituneisiin nuorsuomalaisiin, mutta iän myötä hänen poliittiset mielipiteensä muuttuivat yhä konservatiivisemmiksi ja oikeistolaisemmiksi.
Routavuosien aikana Castrén omaksui tiukan perustuslaillisuuden ja oli huhtikuussa 1903 yksi ensimmäisiä Bobrikovin maasta karkottamia – hän asui Tukholmassa 1903–1905. Palattuaan hän oli nuorsuomalaisen puolueen kansanedustajana 1907–1914 ja 1917 Viipurin läänin läntisestä vaalipiiristä. Eduskunnassa hän toimi maatalousvaliokunnaan puheenjohtajana 1908 ja perustuslakivaliokunnan puheenjohtajana 1909.
Hän asui poliittisista syistä Ruotsissa myös 1914–1917 sekä 1918–1921. Hän oli tuolloin Suomen itsenäisyysliikkeen ulkomaanvaltuuskunnan jäsenenä Tukholmassa vuosina 1916–1918 ja sen jälkeen lyhyen aikaa myös Suomen valkoisen hallituksen virallisena edustajana. Castrén ei koskaan kohonnut ministeriksi tai muihin keskeisiin päättäjäntehtäviin, mutta oli aikansa näkyvimpiä poliitikkoja ja mielipidevaikuttajia.
Castrén kuului nuorsuomalaisen puolueen oikean siiven ("pääskysten") johtajiin ja oli tunnettu kiihkeästä ja moralistisesta tavastaan tarkastella poliittisia kysymyksiä, etenkin sortovuosien taistelua laillisuuden puolesta. Häntä pidettiin omiensakin keskuudessa ristiriitaisena hahmona – tunnettiin muun muassa nimillä "pasuunan ääni" ja "kiljuva jalopeura" – joskaan hänen edustamansa ajattelutapa ei tuolloin ollut vieras monille muillekaan "pääskysille". Castrén rikkoi välinsä etenkin vanhasuomalaisiin poliitikkoihin, joita piti näiden myöntyväisyyslinjan vuoksi pettureina, ja poltti monet sillat takanaan. Siksi hän ei voinut toimia 1918 perustetussa kokoomuspuolueessa, koska siellä "suomettarelaiset" olivat vahvasti mukana, vaikkakin hän oli myöhemmällä iällään selvästi oikeistolainen ja vuoden 1918 valtiomuotokiistassa monarkisti.