google/wiki40b huggingface dataset:
Minnesota-hoito

Minnesota-hoito on nimitys minnesota-malliin perustuvalle Minnesota-Hoito Oy:n tarjoamalle päihdehoidolle. Hoitomalli on kehitetty 1940-luvun lopulla USA:ssa, Minnesotan osavaltiossa, Willmarin valtionsairaalassa. Minnesota-hoidolla voidaan tarkoittaa myös yritystä (Minnesota-Hoito Oy). Yrityksestä käytetään myös nimitystä Lapuan Minnesota-hoito.

Minnesota-hoidon historia Suomessa

Simo Seppelin kävi 1980-luvulla Ruotsissa minnesota-mallin mukaisen hoidon, jonka jälkeen hän osallistui Ruotsin valtion järjestämään päihdeterapeuttikoulutukseen. Vuonna 1992 Seppelinin perhe muutti Suomeen ja perusti Minnesota-Hoito Oy:n. Toiminta alkoi Lapuan kaupungin tiloissa vuonna 1993. Ensimmäinen potilas vastaanotettiin huhtikuussa 1993. Vuoden aikana hoidossa kävi 19 potilasta, ja käynnistyi myös ensimmäinen jatkohoitoryhmä. Aluksi yrityksessä työskenteli kolme oman perheen jäsentä: Simo, Kristine ja Kari Seppelin. Ensimmäinen perheen ulkopuolinen työntekijä palkattiin 1996.
Vuonna 2017 Minnesota-hoito aloitti toimintansa myös Lahden kupeessa Hämeenkoskella.
Final Fight 2

Juoni

Vuosia on kulunut edellisestä Final Fight tapahtumista, jolloin Metro Cityn pormestari Mike Haggar onnistui ystävineen Codyn ja Gyun kanssa kukistamaan Mad Gear rikosjengin. Kolmikko on lähtenyt omille teilleen elämään normaalia elämäänsä, kunnes Mad Gearin jäljelle jääneet jäsenet tekevät uuden nousun. Roistot sieppaavat Gyun kihlatun Renan, sekä hänen isänsä ja Gyun entisen sensein Japanissa.
Gyuta ei näy missään ja Renan nuorempi sisar Maki soittaa Haggarille tapahtuneesta. Haggar ottaa mukaansa Carlosin ja matkaavat Euraasiaan, Makin luokse taistellakseen uutta Mad Gearia vastaan.

Tasot

Final Fight 2:ssa on edeltäjänsä tavoin yhteensä kuusi tasoa ja kaksi bonus tasoa. Tällä kertaa jokainen taso sijoittuu eri maahan, kuten Alankomaihin, Italiaan ja Japaniin.
Idänruskobulbuli

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan idänruskobulbuli on noin 23 cm . Lajin pää ja selkä ovat väriltään vaaleanruskeat ja siivet ja pyrstö hieman tummemmat. Vatsastaan ja alaperästään laji on vaalean keltainen. Idänruskobulbulin silmät ovat väriltään punaiset ja niitä ympäröi osittain valkoinen rengas

Elinympäristö, elintavat ja ravinto

Idänruskobulbulit elävät metsäisillä seuduilla ja myös ruohomailla usein veden läheisyydessä. Linnut elävät yleensä pareittain tai yksin. Pesänsä idänruskobulbuli rakentaa pensaaseen tai puuhun. Naaras munii yleensä kahdesta kolmeen munaa. 
Lajin ravinto koostuu suurelta osin siemenistä ja hedelmistä, mutta lintu syö myös hyönteisiä, joita se saalistaa lennossa.
Minuutti

Alkuperä

Minuutti tulee latinan kielestä fraasista (pars) minuta prima, joka tarkoittaa ”ensimmäinen pieni osa”. Vastaavasti sekunti tulee fraasista (pars) minuta sekunda, ”toinen pieni osa”. Aikoinaan on vastaavasti myös 1/60 sekunnista käytetty nimitystä (pars) minuta tertia, ”kolmas pieni osa”. Nykyisin sen sijasta käytetään kuitenkin sekunnin desimaaliosia.
Minuuttia ja sitä pienempiä aikayksiköitä käytettiin 1600-luvulle saakka pääasiassa vain tähtitieteellisissä laskuissa. Kelloissakin oli yleensä vain tuntiosoitin, kunnes minuutti- ja sekuntiosoitin yleistyivät 1600-luvun lopulla.
Risto Räppääjä ja yöhaukka

Juoni

Risto Räppääjä löytää onkimatoja kaivaessaan aarteen ja löytöpaikalla aloitetaan arkeologiset kaivaukset. Kun alueelta löytynyt arvokas rautakautinen sormus katoaa, näyttää varmalta, että lähistöllä liikkuu kaivauksia ryöväävä yöhaukka. Tapaus saa ällistyttävän käänteen, kun selviää, että Rauha Räppääjä on sekaantunut asiaan. Vielä kummallisemmaksi kaikki menee, kun Lennart Lindberg joutuu epäiltynä telkien taakse. Risto päättää alkaa kansainväliseksi seikkailijaksi, ja lähtee yöhaukan jäljille.

Tuotanto

Elokuvaa kuvattiin kesällä 2015 muun muassa Villilän studioilla Nakkilassa, Herrankukkarossa Rymättylässä sekä Naantalin kesäisessä vanhassa kaupungissa. Risto Räppääjä ja yöhaukka on Risto Rääppäjä -sarjan kuudes elokuva. Kuten kaksi edellistä, tämänkin elokuvan tuotti Artista-Filmi.
Brit Air

Historia

Yhtiö perustettiin vuonna 1973. 1979 yhtiö aloitti säännöllisen reittiliikenteen, kohteina muun muassa Rennes, Quimper, Le Havre ja Lontoo. Air Francen kanssa yhtiö solmi franchising-sopimuksen. Vuonna 2000 Air France osti koko yhtiön ja yhtiön kotipaikka siirrettiin uusiin tiloihin Morlaix'hin. Nykyisin yhtiö on osa Air France-KLM-yhteenliittymää.
Sini Manninen

Sini Lilja Kristiina Manninen (26. elokuuta 1944 Joensuu – 23. syyskuuta 2012 Pariisi) oli suomalainen kuvataiteilija, joka opiskeli Suomen Taideakatemian koulussa Ateneumissa vuosina 1965–1969. Suurin osa taiteilijan tuotannosta valmistui Ranskassa, jonne hän asettui vuonna 1973.
Manninen hallitsi useita maalaustekniikoita (öljyvärimaalaus, akryyli, akvarelli, liitu, piirustus), mutta erityisesti naivismi oli hänelle mieleinen taidesuuntaus.

Perhe ja lapsuus

Sini Manninen syntyi Pohjois-Karjalassa Joensuussa Elis Mannisen ja Elisabethin (s. Budnik) nuorimpana lapsena. Lapsuutensa Manninen vietti Joensuussa, jossa hänen isänsä Elis toimi pappina. Perheen vapaa-ajan asunto sijaitsi kotikaupungin lähellä, muutaman kilometrin päässä Liperin keskustasta. Kesäpaikan luonto, sen värit ja eläimet olivat Manniselle loputon inspiraation lähde. 
Vuonna 1965 Manninen muutti Helsinkiin ja aloitti opiskelut Suomen Taideakatemian koulussa Ateneumissa, josta hän valmistui vuonna 1969. Samalla vuosikurssilla opiskelivat muun muassa Saara Tikka, Inari Krohn, Tarja Unkari, Kari Lindström ja Risto Vilhunen.
Vuosina 1970–1973 Manninen asui Norjassa, missä hän hankki elantonsa työskentelemällä sillitehtaassa. Vuosina 1970–1977 hän osallistui myös Oslon nuorten taiteilijoiden toimintaan.

Pariisilaiselämää

Norjassa Manninen tutustui tulevaan elämänkumppaniinsa, ranskalaiseen kuvataiteilija Jacques Blankiin. Pariskunta asettui vuonna 1973 Pariisiin, Montmartren kaupunginosaan. 
Pariisin vuosinaan Manninen osallistui useisiin näyttelyihin niin Ranskassa kuin muuallakin maailmalla. Arki kului Pariisin Montmartella Place du Tertren taiteilijatorilla, missä pariskunta maalasi ja möi töitään. Vuonna 1980 Manniselle myönnettiin Pariisin Taiteilijakaupungin säätiön apuraha. Samana vuonna syntyi pariskunnan ensimmäinen lapsi ja vuonna 1982 perhe kasvoi toisella lapsella. 
Jacques Blankin isän Lucien Blankin kuoltua vuonna 1988, pariskunta päätti ryhtyä etsimään sopivaa paikkaa, missä tehdä taidetta ja kasvattaa lapsia.

Maalaiselämää

Vuonna 1990 perhe muutti Länsi-Ranskaan pieneen Confolensin kaupunkiin Charentesin alueelle. Siitä huolimatta pariskunta piti toimeentulon kannalta tarpeellisena säilyttää asuntonsa Pariisissa. Taiteilijat palasivat säännöllisesti Pariisiin työskennelläkseen Place du Tertrellä .  Manninen osallistui useisiin yhteis- ja yksityisnäyttelyihin. Tämän lisäksi joitakin taiteilijan teoksia on esillä naivistisen taiteen museossa (Musée d'art naïf de Vicq) Ile de Francessa sekä Matanzasin taidemuseossa Kuubassa (Museo de Arte de Matanzas).

Jälkeläiset

Taiteilijan kuoleman jälkeen perustettu yhdistys Sini’s Heart in Art päätti jatkaa taiteilijan ja hänen maalaustensa tunnetuksi tekemistä.
Mihail Clodt von Jürgensburg

Paroni Mihail Konstantinovitš Clodt von Jürgensburg (ven. Михаил Константинович Клодт фон Юргенсбург, Mihail Konstantinovitš Klodt fon Jurgensburg; 11. tammikuuta 1833 (J: 30. joulukuuta 1832) Pietari - 29. toukokuuta (J: 16. toukokuuta) 1902 Pietari) oli venäläinen realistinen maisemamaalari.
Mihail Clodt syntyi vapaaherralliseen Clodt von Jürgensburgin perheeseen. Hänen isänsä Konstantin Clodt oli Venäjän ensimmäinen puukaivertaja ja hänen setänsä Peter Clodt von Jürgensburg oli kuuluisa venäläinen kuvanveistäjä. Mihail Clodt von Jürgensburgin sisko oli Suomeen asettunut kulttuurivaikuttaja Elisabeth Järnefelt, ja hän oli näin muun muassa taidemaalari Eero Järnefeltin eno.
Hän oppi piirtämään Pietarin Kaivosinstituutissa, sitten Keisarillisessa taideakatemiassa vuosina 1851–1858. Saatuaan kultamitalin hänelle myönnettiin kolmivuotinen apuraha maalauksen opiskeluun Ranskassa, Sveitsissä ja Italiassa, mutta hän palasi matkoiltaan vuoden kuluttua. Hän valitti, etteivät ulkomaalaiset maisemat inspiroineet häntä ja että ranskalainen ja italialainen maalauskoulukunta on venäläistä huonolaatuisempaa. Palaamisensa jälkeen Clodt sai luvan käyttää loput apurahoistaan Venäjällä matkusteluun.
Vuonna 1863 Clodt sai tunnustusta teoksestaan Iso tie syksyllä. Jopa korkeammat ylistykset hän sai teoksestaan Kynnöksellä (1872) ja Metsätie puolenpäivän aikaan (1878). Tarkkailijat ylistivät hänen omistautumistaan venäläiselle maisemalle, yksityiskohtien huomioimiselle ja hänen teostensa stereoskooppisuutta. Toisaalta suosittu taidekriitikko Vladimir Stasov näki monissa Clodtin teoksissa pikkumaista naturalismia ja "orjallista todellisuuden seuraamista". Esimerkkinä tällaisesta teoksesta hän piti teosta Lehmät juomassa (1879). Niin omistautumisellaan venäläiselle maisemalle ja pikkumaisessa naturalismissaan Clodt oli todennäköisesti Ivan Šiškinin edeltäjä.
Mihail Clodt oli Vaeltajien perustajajäsen, mutta Vaeltajat eivät pitäneet häntä yhtenä omistaan. Se johtui osittain Clodtin terävästä kritiikistä ja erityisesti sen vuoksi, että hän piti professuurinsa Keisarillisessa taideakatemiassa (1871–1886). Kritisoituaan erityisen terävästi Arhip Kuindžia Clodt pakotettiin katkaisemaan välinsä Vaeltajiin. Pian hän vetäytyi myös Taideakatemiasta.
Clodt ei maalannut mitään arvokasta 1870-luvun jälkeen. Puoliksi sokea ja taloudellisesti murtunut taiteilija kuoli vuonna 1902.
Australian rangaistussiirtolat

Historia

Euroopassa alkoi jo 1600-luvun alussa levitä ajatus vankien kuljettamisesta uusiin siirtomaihin. Brittiläiset alkoivat kuljettaa vankejaan Amerikkaan vuoden 1718 asetuksen jälkeen. Kuljetukset loppuivat 1775, kun Yhdysvalloissa alkoivat tapahtumat, jotka johtivat itsenäisyyteen. Australiasta tuli 1778 uusi vankien sijoituspaikka, ja ensimmäiset vangit saapuivat Sydneyn Port Jacksoniin vuonna 1788. Vuosien 1787 ja 1868 välisenä aikana Australiaan kuljetettiin peräti 166 000 vankia.
Australian rangaistussiirtoloissa pyrittiin siihen, että vangit pystyisivät jatkamaan elämäänsä uudisasukkaina tuomionsa kärsittyään. Useimmat vangeista jäivätkin maahan, sillä matka takaisin Eurooppaan oli pitkä. Rangaistusjärjestelmään kuului kevyempiä ja ankarampia laitoksia. Paikoin vangit elivät samoilla asuinalueilla kuin vapaat uudisasukkaat mutta esimerkiksi Norfolkinsaaren ja Port Arthurin rangaistussiirtolat tunnettiin ankaruudestaan ympäri brittiläistä imperiumia. Vankilaitos pysyi voimissaan vielä pitkään vankienkuljetuksen jälkeen, jopa toisen maailmansodan alkuhetkille saakka. Viimeinen käytössä ollut rangaistussiirtola, Fremantlen vankila suljettiin 1990-luvun alkupuolella.

Kohteet

Ympäri Australiaa sijaitsee noin 3 000 kohdetta, jotka liittyvät brittiläisiin Australian rangaistussiirtoloihin. Niistä 11 on valittu maailmanperintöluetteloon. Kohteista neljä on Uudessa Etelä-Walesissa, yksi Norfolkinsaarella, viisi Tasmaniassa ja yksi Länsi-Australiassa.
Uuden Etelä-Walesin kohteisiin kuuluvat Parramattassa sijaitseva Old Government House, jossa hallinnoitiin vankienhoitolaitosta, Sydneyn Hyde Park Barracks ja Cockatoo Island sekä vankien rakennuttama, hyvin säilynyt Great North Road -tie.
Tasmaniassa on noin 60 rakennelmaa käsittävä Port Arthurin historiallinen alue, Hobartin Cascadesin naistentehdas, Maria Islandilla sijaitseva Darlington Probation Station, Coal Minesin historiallinen alue, jossa vankeja käytettiin hiilikaivoksessa työvoimana, ja Brickendonin ja Woolmersin tilat, joilla tilalliset käyttivät työvoimana nuoria vankeja.
Norfolkinsaarelta Unescon maailmanperintökohteeseen kuuluu Kingstonin ja Arthurs Valen historiallinen alue ja Länsi-Australista Fremantlen vankila.
Jokipiin Pellava

Historiaa

Yritys sai alkunsa Asser Laurilan vuonna 1920 perustamasta Pystylänkosken sahasta. Yksiraaminen saha ja jauhomylly valmistuivat keväällä 1921. Tukkeja uitettiin sahalle Jalasjokea pitkin vuoteen 1948 saakka. Sahatavara vietiin pääosin ulkomaille, etenkin Britanniaan. Se kuljetettiin hevoskärryillä tai reellä Kurikan rautatieasemalle vietäväksi junalla satamaan. 
Tulipalot tuhosivat sahan ja myllyn maan tasalle ensin 1927 ja toisen kerran 1937, tiilirakenteista konehuonetta lukuun ottamatta. Ne rakennettiin aina uudelleen ja toimivat myös läpi sotavuosien, jolloin valmistettiin muun muassa ratapölkkyjä saksalaisten kenttäratoihin Lapissa ja Kainuussa.
1930-luvulla tuli mukaan myös kotimaisen villan kehruu ja sotien jälkeen kotimainen pellava. Tietoa ja koneita pellavan käsittelyyn haettiin Tanskasta. 1950-luvulla Asserin pojat Juhani ja Risto Laurila aloittivat pellavalangan kutomisen kankaiksi ja päättivät keskittyä siihen lopettamalla sahatoiminnan sekä villan ja pellavan kehruun. Vuonna 1962 tulivat yritykseen ensimmäiset automaattikutomakoneet ja seuraavana vuonna ensimmäiset jacquard-koneet, joilla voitiin kutoa kankaisiin reunatekstejä. Nimipyyheliinoista tulikin yksi pääartikkeleista, ja niitä myytiin muun muassa Valtionrautateille ja sairaaloille.
1960-luvulla perustettiin ompelimo tekemään pellavakankaista valmiita tuotteita. Yrityksen oma tuotekehitys tuotti tuloksena pellavafroteen, josta alettiin valmistaa saunatekstiilejä 1973. Ensimmäiset froteekoneet rakennettiin itse tavallisista kutomakoneista, mutta 1980-luvun alussa hankittiin froteekone Belgiasta.
Vuonna 1989 yrityksen nimi muuttui Jokipiin Villa- ja Pellavakehräämöstä Jokipiin Pellavaksi. Nykyisin yrityksen johdossa on Laurilan suvun kolmas polvi.

Yritys tänään

Yrityksen käyttämät pellavalangat tulevat nykyisin Länsi-Euroopan maista, joissa pellava on myös kasvatettu. Kankaiden kutominen ja tuotteiden valmistus on yhä keskittynyt Suomeen ja Jokipiin kylään. Tuotteet täyttävät Öko-Tex standardin eli niiden valmistuksessa ei käytetä haitallisia kemikaaleja.
Yrityksen tuotteita ovat suunnitelleet muun muassa Raija Jokinen, Henna Mantere, Ristomatti Ratia, Jukka Rintala ja Anu Saari. Jokipiin Pellavan tuotannosta menee vientiin noin 10 prosenttia, lähinnä Saksaan, Japaniin ja Yhdysvaltoihin. Suomessa valtaosa yrityksen tuotteista myydään liikelahjoina. Yrityksellä on oman jälleenmyyjäverkoston lisäksi myös oma verkkokauppa ja tehtaanmyymälä.
Lämpöhirsi

Lämpöhirsi talopakettirakennuksissa käytettävä rakennuksen ulkoseinätyyppi, ulkonäöltään hirsiseinää muistuttava rankarakenne. Kantava rakenne perustuu puutolpparunkoon, joka on lämpöeristetty. Lämmöneristeenä voidaan käyttää puukuitu- tai mineraalivillapohjaisia eristeitä, ilmansulku ja höyrynsulku valitaan rakenteen mukaan. Rungon ulkopuolella on paksuhkosta, niin sanotusta hirsipaneelista tai ohuesta lamellihirrestä tehty ulkoverhous, joka kiinnitetään runkoon. Paneloinnin takana käytetään yleensä koolausta ja tuulensuojalevyä, massiivisen ulkovuorauksen yhteydessä voi verhous olla kiinni suoraan rungossa. Sisäpuolella voi olla puupanelointi tai rakennuslevy.
Lämpöhirrellä saavutetaan normaalin rankarakenteen mukainen lämmöneristys, samalla kun rakennuksen ulkonäkö muistuttaa hirsirakennusta. Rankarakenteen lämpöhirsiseinä ei myöskään vajoa, eikä se tarvitse varausta ikkuna- ja oviaukkoihin.
Lämpöhirsitalojen valmistajia on Suomessa lukuisia.
Maria Hammarénin mäki

Historia

Puisto oli pitkään vailla virallista nimeä. Viheraluerekisterissä sitä nimitettiin Tuhkimontien puistoksi. Puisto sai nimensä 31. tammikuuta 2005 alueella asuneen maanviljelyä sekä kauppapuutarhatoimintaa harjoittaneen Maria Johanssonin (o.s. Hammarén 6.5.1867- 24.6.1960) mukaan, joka asui tällä mäellä lapsineen ja lastenlapsineen lähes sata vuotta. Tuhkimontien ja Roihuvuorentien välisellä alueella toteutettiin rakennusliike Saton aluerakennushanke, jonka suunnitteli arkkitehti Jorma Järvi. 
Vanha kaupungista alueelle johtava tie sivusi mäkeä, ja sitä on kutsuttukin aikanaan Hammarénin mäeksi (Hammaréns backe). Tie kulki pitkin nykyistä Jättiläisentietä, sivusi kyseistä mäkeä, jatkui nykyisen Tuhkimontien kohdalla ja sen jälkeen jokseenkin Roihuvuorentien nykyisellä linjalla kaartuen edelleen Tulisuontielle päin. Puistossa on säilynyt vanhan pihapiirin tuntua, vaikka kaikki rakennukset perustuksineen ovat hävinneet. Puiston halki kulkeva käytävä on vanhan pihatien paikalla. Vanhan suotuisan asuinpaikan maasto, koivikko ja vanhat männyt, omenapuu, syreenit (Syringa vulgaris), ja suopayrtit (Saponaria officinalis) ovat säilyneet. Myös vanha ruusupensas on säilynyt. Maastossa on vielä pari vanhan suuren männyn kantoa.
Alueella on myös kookkaita kiviä, joista yhteen Johanssonin suku on myös kaupungin luvalla kiinnittänyt muistolaatan esiäidilleen, joka edustaa sukunsa ohella myös alueen entistä enemmistöä, pienviljelijä- ja maanviljelijäväestöä. Muistolaatan eteen suvun jäsenten istuttama tuija saattaa kasvaessaan pahasti peittää kiven ja laatan.

Nykypäivä

Maria Hammarénin mäki on osa Roihuvuoren nähtävyyksiä. Puiston läpi kulkee hiekkatie, jonka varrella on neljä puistopenkkiä. Puiston hiekkatien molemmat päät katkeavat suoraan ajorataan, eikä suojatiehen, kävelytiehen tai kevyen liikenteen muuhun väylään. Tämä tulee ottaa huomioon puistossa liikkuessa tai sen ohi ajaessa ajoneuvolla. Puiston poikkeuksellinen kevyenliikenteen toteutusmalli ei kuitenkaan sulje pois tieliikennelain antamia velvollisuuksia Tuhkimontiellä ajoneuvolla liikkuville, sen §23 ja §30 mukaan.
Alueen puista valtaosa, noin 40, on rauduskoivuja, ja muita tunnettuja puita ovat vaahtera ja mänty. Nisäkkäistä oravat ja rusakot viihtyvät parhaiten alueella. Harvinaisempi vieras alueella on kettu. Puistossa on muistomerkkinä kiveen hakattu laatta. Puiston omistaa Helsingin kaupunki.
Pääosin puistoa käytetään läpikulkuun, mutta on myös paljon ihmisiä, jotka pysähtyvät puistossa istumaan hetkeksi. Roihuvuoressa on ihmisten lisäksi paljon koiria ja puistossa niitä tapaa päivittäin.
Bertta Valtonen

Bertta Valtonen, o.s. Räisänen, (27. huhtikuuta 1900 Uukuniemi – 6. helmikuuta 1980 Kuusankoski) oli suomalainen kätilö. Hän toimi yli neljä vuosikymmentä kätilönä Pohjois-Karjalassa, Karjalankannaksella, Laatokan Karjalassa, Pohjois-Savossa, Etelä-Karjalassa, Itä-Karjalassa, Pohjois-Pohjanmaalla ja Uudellamaalla.

Elämäkerta

Bertta Valtonen syntyi nuorimpana tyttärenä nahkurimestari Räisäsen perheeseen Uukuniemellä. Käytyään kutomakurssin ja talouskoulun hän hakeutui opiskelemaan Helsingin Kätilöopistoon ja valmistui sieltä kätilöksi vuonna 1922. Aluksi hän työskenteli kätilön viransijaisena Enossa Pohjois-Karjalassa. Toimittuaan Pohjois-Pohjanmaalla Iin kunnassa vakinaisen kätilön toimessa kahden vuoden ajan, hän siirtyi Liperiin Pohjois-Karjalaan ja hoiti siellä sekä synnytyslaitosta että kunnankätilön tehtäviä kaksi vuotta. Vuonna 1925 hän siirtyi vuodeksi vastaperustettuun kätilöpiiriin Sakkolan Petäjäjärvelle Karjalankannakselle. Bertta Räisänen avioitui Matti Valtosen kanssa vuonna 1926. Avioliitosta syntyi vuonna 1944 poika, Vesa. Matti Valtonen kuoli vuonna 1953. Avioiduttuaan Bertta Valtonen muutti Sortavalaan, missä hänen puolisonsa palveli Rannikkotykistössä Laatokan merikomppaniassa. Sortavalassa Bertta Valtonen toimi kätilönä kaupungin synnytyslaitoksella. Rannikkotykistörykmentin muutettua kesällä 1932 Lahdenpohjan kauppalaan Bertta Valtonen työskenteli mm. varuskunnan kätilönä. Vuoteen 1939 saakka hän asui puolisonsa työn takia Laatokan Oiton saaressa. 
Talvisodan jälkeen Bertta Valtonen joutui lähtemään evakkoon Savonlinnan kautta Varkauteen, missä hän työskenteli Varkauden tehtaan synnytyslaitoksessa. Sieltä hän sai ensin komennuksen Tornion sairaalan kätilön viransijaiseksi ja sen jälkeen Naistenklinikalle Helsinkiin.
Jatkosodan aikana vuonna 1941 Bertta Valtonen sai Lääkintöhallitukselta komennuksen Petroskoihin eli Äänislinnaan kätilöksi synnytyslaitokselle, missä hän työskenteli vuoteen 1943 saakka. Sieltä hänet komennettiin Pohjois-Karjalaan  Kontiolahdelle  Romppalan piiriin vastaperustettuun toimeen paikkakunnan ensimmäiseksi kätilöksi. 
Sotien jälkeen Bertta Valtonen työskenteli vuoteen 1948 asti syntymäpitäjässään Uukuniemellä. Vuonna 1949 hän siirtyi viimeiseen virkapaikkaansa Muhokselle ja ehti olla siellä yksitoista vuotta eläkkeelle jäämiseensä saakka vuonna 1961. Asetuttuaan asumaan Lohjalle hän hoiti kätilön viransijaisuuksia Lohjan seudun sairaalassa, mutta hakeutui sittemmin uuteen ammattiin tehdasompelijaksi Vaaksan vaatetustehtaalle kuudeksi vuodeksi.
Viimeiset vuotensa Bertta Valtonen vietti Kuusankoskella, missä hänen poikansa toimi aluesairaalan talouspäällikkönä. Bertta Valtosen vuonna 1977 ilmestyneet muistelmat Kätilönä Karjalassa ja vähän muuallakin saavuttivat suuren suosion, ja kirjasta otettiin useita painoksia. Tekijänpalkkion muistelija lahjoitti Suomen punaisen ristin katastrofirahastoon ja Kaunialan sotavammasairaalalle. 
Bertta Valtosen harrastuksena oli käsitöiden ja yhdistystoiminnan lisäksi kuorolaulu.
Brave New World

Historia ja äänittäminen

Lokakuussa 1999 yhtye aloitti Brave New Worldin äänitysessiot Guillaume Tell -studiolla. Yhtye salasi tuottajan henkilöllisyyttä usean kuukauden ajan, mutta pian alkoi kiertää sana, että Kevin Shirley tuottaisi albumin. Shirley oli aikaisemmin työskennellyt sangen erilaisten artistien kanssa, kuten The Black Crowesin, Aerosmithin, Dream Theaterin ja Silverchairin. 
Brave New Worldin äänityssessiot olivat kaikkien yhtyeen jäsenien mielestä miellyttäviä. Shirleytä kuvailtiin määrätietoiseksi, reiluksi ja halukkaaksi kuuntelemaan muiden ehdotuksia. Yhtye ja tuottaja vietti illat ottamalla leppoisasti ja juomalla ranskalaista olutta.   
Steve Harris oli mukana kirjoitamassa kaikkia kappaleita ja hän kirjoitti kaksi Janick Gersin ja Dave Murrayn kanssa ja yhden yksin. Bruce Dickinson oli mukana kirjoittamassa neljää kappaletta, Gers myös neljää, Murray kolmea ja Adrian Smith kahta kappaletta. Dickinson kuvaili albumista seuraavaa:
»Kaikki suhtautuivat aika rennosti siihen tulivatko heidän tekemänsä laulut levylle vai eivät. – – Jokainen tiesi, että oli tehtävä kompromisseja. Meidän koko vuotemme oli tarkkaan suunniteltu, joten me olimme aika timmissä kunnossa – vähän niin kuin urheilijat – mennessämme studioon. Ja tietenkin me äänitimme laulut soittamalla ne studiossa livenä sisään.» 
(Bruce Dickinson)

Julkaisu, menestys ja kiertue

Brave New World julkaistiin 29. toukokuuta 2000. Yhdysvalloissa albumin julkaisivat Sony Music Entertainment ja Portrait Records, muualla monikansallinen levy-yhtiö EMI. Albumi julkaistiin CD- ja vinyylilevynä, sekä joissain maissa myös C-kasettina. Listaykköseksi albumi nousi Ruotsissa, Suomessa albumin sijoitus albumilistalla oli toinen ja yhtyeen kotimaassa Britanniassa albumi ylsi parhaimmillaan seitsemänneksi. Albumilistan kolmanneksi Brave New World nousi Italiassa, Ranskassa ja Saksassa, Norjassa neljänneksi, Sveitsissä yhdeksänneksi, Itävallassa kymmenenneksi, Belgiassa sijalle 12. ja Alankomaissa sijalle 16. Yhdysvaltojen Billboard 200-listalla albumin sijoitus oli 39. Brave New World toi yhtyeelle kultalevyn Suomessa, Britanniassa, Saksassa, Ruotsissa, Kanadassa, Puolassa ja Brasiliassa.
Albumin ensimmäinen single ”The Wicker Man” julkaistiin Britanniassa 8. toukokuuta 2000, ja se nousi parhaimmillaan brittilistan yhdeksännelle sijalle. Toinen single ”Out of the Silent Planet” julkaistiin 23. lokakuuta ja sen sijoitus Britanniassa oli 20.
Albumia seurasi menestyksekäs Brave New World Tour -maailmankiertue, joka käynnistyi 2. kesäkuuta 2000 Ranskasta ja päättyi 19. tammikuuta vuonna 2001 Brasilian Rio de Janeiroon Rock in Rio -festivaalitapahtumaan, jossa yhtye esiintyi 250 000 hengen yleisön edessä ja taltioi myös vuonna 2002 julkaistun livealbumin ja -DVD:n Rock in Rio.