google/wiki40b huggingface dataset:
Jim Leighton

Seurajoukkueura

Leighton pelasi suurimman osan urastaan skotlantilaisessa Aberdeenin joukkueessa vuosina 1978–1988 ja 1997–2000 kaikkiaan 382 liigaottelua. Välissä hän kävi pelaamassa muissa seuroissa kotimaassaan Skotlannissa sekä Englannissa.
1980-luvun alku oli menestyksekästä aikaa Aberdeenissa. Alex Fergusonin valmentajaman joukkueen luottovahtina toiminut Leighton voitti tuolloin seurassa Skotlannin liigamestaruuden kolmesti (1980, 1984 ja 1985), Skotlannin Cupin neljästi, Skotlannin liigacupin kahdesti ja vuonna 1983 Cup-voittajien Cupin, jonka loppuottelussa kaatui Real Madrid.
Vuonna 1988 Leighton siirtyi Aberdeenista Fergusonin mukana Manchester Unitediin, jossa alku sujui lupaavasti, mutta sittemmin Leightonin epävarmat otteet lisääntyivät ja lopulta Les Sealey vei häneltä ykkösmaalivahdin paikan vuonna 1990. Leighton jumittui kakkosvahdin tontille ja kävi lainalla Arsenalissa, missä ei kuitenkaan pelannut otteluakaan, Readingissä ja Sheffield Unitedissa ennen siirtymistään takaisin Skotlantiin Dundeen joukkueeseen.
Pelattuaan Dundeessa vain yhden kauden ajan Leighton siirtyi Hibernianiin, mikä oli selkeä piristysruiske hänen uralleen. Kaikkiaan hän pelasi seurassa vakituisena ykkösmaalivahtina viiden kauden ajan ennen paluutaan 1997 Aberdeeniin. Aberdeenissa Leighton pelasi aina kauteen 1999/2000 saakka. Hän lopetti uransa tappioon päättyneeseen vuoden 2000 Skotlannin cupin loppuotteluun Glasgow Rangersia vastaan. Ottelussa hän joutui loukkaantumisen takia jättämään kentän kun ottelua oli kulunut vain kolme minuuttia.

Maajoukkueura

Leightonin maajoukkueura alkoi vuonna 1982. Hän kuului jo joukkueen kokoonpanoon 1982 Espanjan MM-kisoissa, mutta ei vielä tuolloin päässyt pelaamaan. Tolppien välissä hän debytoi saman vuoden lokakuussa Itä-Saksaa vastaan ja parin vuoden kuluessa vakiinnutti paikkansa maajoukkueen ykköstorjujana. Hän edusti maataan 1986, 1990 ja 1998 kuluessa. 1990-luvulla maajoukkueen ykkösmaalivahdin paikasta esiintyi jonkinasteista kilpailua Andy Goramin kanssa, mutta arvoturnauksissa Leighton oli aina ykkösvalinta veräjänvartijaksi. Leighton lopetti maajoukkueuransa 40-vuotiaana vuonna 1998. 
Kaikkiaan Leighton pelasi maajoukkueessa 91 ottelua ja on ottelujen määrällä kakkosena tilastoissa heti Kenny Dalglishin jälkeen. Hänet on valittu Skotlantilaisen jalkapallon Hall of Fameen.
Sirpa Lappalainen

Sirpa Sinikka Lappalainen (s. 19. maaliskuuta 1958) on suomalainen taidemaalari ja -graafikko. Hän syntyi Imatralla ja debytoi vuonna 1979.
Lappalainen lähti vuonna 1980 opiskelemaan Lahteen, johon hän on asettunut vakituisesti. Hän on varsinaisena jäsenenä sekä Taidemaalariliitossa että Suomen Taidegraafikoissa.
Jean Langlais

Jean-Marie-Hyacinthe Langlais (15. helmikuuta 1907 La Fontenelle – 8. toukokuuta 1991 Pariisi) oli ranskalainen taidemusiikin säveltäjä, urkuri ja improvisoija. Hän kierteli konserttiurkurina ympäri Eurooppaa ja Yhdysvalloissa.
Langlais syntyi La Fontenellen kylässä. Hän sokeutui kahden vuoden iässä. Myöhemmin hänet lähetettiin Pariisin konservatorioon, jossa häntä opettivat Marcel Dupré, Paul Dukas ja André Marchal. Langlais toimi vuosikymmenten ajan Sainte-Clotilde-basilikan pääurkurina Pariisissa - se onkin eräs kaupungin täkeimpiä pyhättöjä urkumusiikin kannalta, olivathan samaa virkaa ennen Langlais'ta hoitaneet niin ikään maineikkaat säveltäjät César Franck, Gabriel Pierné ja Charles Tournemire. 
Langlais sävelsi 254 opusnumerollista teosta. Hän ansioitui etenkin urkumusiikin saralla, mutta sävelsi myös mm. pianomusiikkia ja messuja.
Suurjärv (Kurtna)

Maantietoa

Suurjärvi muodostuu kahdesta erikokoisesta järvialtaasta, joista eteläisin on pienin ja se on nimeltään Peenjärv. Altaita yhdistää 70 metrinen salmi, joka jää kahdenterävän niemenkärjen väliin. Järven pinta-ala on 34 ha (hehtaaria) ja se on 1,1 kilometriä pitkä ja 500 metriä leveä. Siihen laskee kolme metsäojaa ja sen laskujoki on Vasavere jõgi, joka alkaa järven luoteispäästä. Se laskee Suomenlahteen. Kartan mukaan myös eteläpäästä alkava oja on laskuoja, joka laskee Niinisaaren järveen ja sieltä Konsun järveen. Järven valuma-alueen laajuus on 10,5 km² (neliökilometriä).
Järvi on luodattu ja sen keskisyvyys on 4,4 metriä ja suurin syvyys 6,9 metriä. Järven laskennalliseksi tilavuudeksi voidaan määrittää 0,0015 km³ (kuutiokilometriä) eli 1,5 miljoonaa m³ . Järven rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä ja sen rannat ovat pääosin suota. Peenjärven eteläpäässä on hiekkapohjaista metsämaata, jonka rannat ovat hiekkaisia. Järven pohjassa on mutaa. Järvi on myös autio.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 3) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa lämpötilakerrostuu (viroksi keskmise karedusega kihistunud veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti samanaikaisesti sekä kovavetiseksi järveksi että miksotrofiseksi järveksi  (viroksi kalgiveeline miksotroofne tai kalgiveeline segatoiteline, KM). Silloin järven veden kalkkipitoisuus on joko keskikorkea tai korkea ja sen ravinnepitoisuudet ovat korkeat ja se on rehevöitynyt. Järven vedessä on myös korkea humuspitoisuus.

Luontoarvot

Järvi on suhteellisen kalaisa. Siinä elävät lahna, ahven, särki, hauki, sorva ja suutari.
Love Never Dies

Love Never Dies on Sir Andrew Lloyd Webberin jatko-osa The Phantom of the Opera -musikaalille. Love Never Dies sai ensi-iltansa Lontoon West Endissä 9.3.2010 Adelphi Theatressa.
Lloyd Webber kehitteli jatko-osaa The Phantom of the Operalle 15 vuotta. Love Never Dies -musikaalin tapahtumat sijoittuvat Coney Islandille, noin kymmenen vuoden päähän The Phantom of the Operan tapahtumista. Mukana ovat Phantomista tutut hahmot.
Telapreviiri

Ominaisuudet ja käyttö

Telapreviiri sitoutuu hepatiittiviruksen NS34A-proteaasiin ja muodostaa kovalenttisen sidoksen entsyymin aktiivisen kohdan seriiniaminohapon kanssa. Sitoutuminen tapahtuu ketoamidiryhmästä. Tällöin entsyymin toiminta estyy, eikä se kykene pilkkomaan erästä viruksen polyproteiinia pienemmiksi viruksen lisääntymisen kannalta olennaisiksi proteiineiksi. Telapreviiri tehoaa parhaiten hepatiittiviruksen genotyyppiin HCV-1. Genotyyppeihin HCV-2 ja HCV-3 sen teho on vähäistä. Telapreviiri annostellaan tablettina. Sitä käytetään yhdessä ribaviriinin ja pegyloidun interferoni-α:n kanssa. Telapreviiri hyväksyttiin markkinoille Euroopan unionin alueella ja Yhdysvalloissa vuonna 2011 ja vedettiin markkinoilta vuonna 2014 tehokkaampien lääkkeiden tultua markkinoille.

Haittavaikutukset

Telapreviiri voi haittavaikutuksina aiheuttaa huonovointisuutta, oksentelua, ripulia, iho-oireita, kuten kutinaa ja ihottumaa sekä luuydintoksisuudesta aiheutuvaa anemiaa. Myös ribaviriini ja interferoni voivat aiheuttaa anemiaa, ja telapreviiri vahvistaa niiden vaikutusta.
Peristasis

Peristasis (m.kreik. περίστασις) eli peristyyli (περίστυλον, peristylon) on antiikin kreikkalaisessa arkkitehtuurissa peripteraalitemppelin naosta eli ydinrakennusta kaikilta neljältä sivulta ympäröivä pylväikkö ja pylväikkökäytävä. 
Peristasis tuki temppelin kattoa. Sen pylväät edustivat jotakin pylväsjärjestelmää, kreikkalaisissa temppeleissä useimmiten doorilaista tai joonialaista tyyliä. Pylväiden päällä lepäsivät arkkitraavit ja muu entablatuuri eli palkisto. Peristasiksen pylväikkökäytävää voitiin käyttää temppelin kiertämiseen kulttimenoissa.
Nimitys peristasis viittaa ennen kaikkea temppeliä kiertävään pylväikköön. Siitä voidaan käyttää myös nimitystä peristyyli, mutta useimmiten tämä viittaa rakennuksen sisäpihaa ympäröivään peristyylipylväikköön.
Suomen Rautatiemuseo

Kalusto

Rautatiemuseon hallussa on seuraavaa kalustoa:
Tiksotropia

Tiksotropia eli lepojähmeys on sellaisen ominaisuus materiaalissa, että sen viskositeetti vähenee ainetta sekoitettaessa. Se on myös käänteinen taipumus juoksevuuden asteittaiseen vähenemiseen aineen seisoessa häiritsemättä. Materiaalin juoksevuus palautuu, kun siihen tuodaan energiaa esimerkiksi sekoittamalla. Tyypillisiä tiksotrooppisia materiaaleja ovat maalit, kovettumaton märkä betoni ja viljapohjaiset puurot.
Additiivinen merkintä

Additiivinen merkintä tarkoittaa sellaisia luvun esitystapoja, joissa luvun arvo ilmaistaan ryhmällä merkkejä, joiden arvot lasketaan yhteen. Vain osa luvuista ilmaistaan lukumerkillä ja muut luvut muodostetaan näiden summan avulla. Nykyään käytetään additiivisia merkintöjä harvoin ja niillä onkin lähinnä historiallista merkitystä. Näiden tilalle on tullut intialaisarabialaiset numerot, paikkamerkintä ja desimaalijärjestelmä.
Muinaisilla kansoilla on ollut runsaasti lukujen merkintätapoja, joiden perusidea on ollut additiivinen, mutta jossa on sovellettu muitakin merkitsemisperiaatteita. Esimerkiksi kiinalaisilla oli additiivisen numeromerkintä, jota laajennettiin moninkertaistavilla luvuilla. Babylonialaisilla oli käytössään additiivisesti merkityillä pienillä luvuilla laajennettu paikkamerkintä.
Idea on varsin yksinkertainen. Vanha tukkimiehen kirjanpito on selvä esimerkki, jossa ykköstä sisältävää lukujärjestelmää sovelletaan additiivisesti. Kun kirjoitetaan luku viisi, merkitään vain 5 kappaletta ykkösiä eli /////. Jos lukumerkistöön kuuluu vaikka luvut / eli yksi ja X eli kolme, tulkitaan //XXX luvuksi 1 + 1 + 3 + 3 + 3 eli luvuksi yksitoista. Lukua esittävät merkit muutetaan luvuiksi, joiden summa on merkitty luku.

Muita additiivisia lukumerkintöjä

Alkujaan matemaatikon ja historioitsijan Geneviève Guitelin laatima ja J. D. Barrowin päivittämässä luokittelussa mainittu additiivisiksi muutama muukin lukumerkintä. Atsteekit käyttivät 20-kantaista lukujärjestelmää, joka oli additiivinen. Kreikkalaiset käyttivät attikalaista lukumerkintää, joka roomalaisten numeroiden tavoin perustui lukuihin 1, 5, 10, 50, 100, 500,... Myöhemmin he siirtyivät intialaisten vaikutuksesta toiseen additiiviseen merkintään, jossa luvuille 1 - 9 annettiin aakkosten ensimmäiset kirjaimet, luvuille 10, 20, ..., 90 aakkosten seuraavat kirjaimet ja sadoille vastaavasti loput kirjaimista. Luku merkittiin näitä lukuja hyväksi käyttäen ja alle tuhat olevia lukuja voitiin esittää kolmella merkillä. Heprealainen merkintä ja arabialainen Abjad-merkintä matkivat tätä järjestelmää, joskin niissä käytettiin omia aakkosia.
Heli Kajo

Euroviisuissa

Kajo osallistui Suomen euroviisukarsintoihin 2010 kappaleella ”Annankadun kulmassa”. Kajo lähetti kappaleensa alun perin avoimeen kilpailuun mutta pääsikin kutsuartistien joukkoon. Kappale kilpaili toisessa alkukarsinnassa numerolla 3. Kappale selviytyi finaaliin, jossa se sijoittui kuudenneksi. Kappale kuitenkin palkittiin euroviisufanien jakamalla Viisukuppilan fanipalkinnolla.
Juho Heikki Kala

Juho Heikki Kala (19. kesäkuuta 1864 Kauhava – 11. kesäkuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen päätoimittaja ja tilastokonttorin johtaja.
Kalan vanhemmat olivat kunnankirjuri Eljas Herman Kala (ent. Nukala) ja Susanna Vilhelmiina Sippola. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän lyseosta 1883 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1891 ja maisteriksi 1894.
Kala toimi Uusi Aura-lehden päätoimittajana 1899–1904 ja sen jälkeen hän oli Rautatiehallituksen tilastokonttorin johtajana 1904–1929.
Kalan syntymäkodissa Kauhavan Hahtomaan Kalan torpassa perustettiin juhannuksena 1881 Suomen emsimmäinen nuorisoseura. Juho Heikki Kala oli yksi perustavan kokouksen pöytäkirjan viidestä allekirjoittajasta. Kauhavalle perustettiin 1950-luvulla J. H. Kala-seura joka pystytti puretun Kalan torpan päärakennuksen paikalle muualta siirretyn samantyylisen rakennuksen. 
Juho Heikki Kala oli naimisissa vuodesta 1897 Maija Erika Forsgrénin kanssa. Heidän poikansa oli diplomaatti Toivo Ilmari Kala.
Väinö Järvenpää

Väinö Kalevi Järvenpää (s. 25. syyskuuta 1933 Ii) on entinen suomalainen nyrkkeilijä.
"Väiski" Järvenpää edusti Suomea Rooman 1960 olympialaisissa ja hävisi 60-kiloisten sarjan ensimmäisellä kierroksella romanialaiselle Josif Mihalicille tuomariäänin 2–3. Luzernin EM-kilpailuissa 1959 hän voitti 63,5 kilogramman sarjassa ensimmäisessä ottelussaan belgialaisen Andre Billietin pistein 5–0 mutta hävisi toisessa ottelussaan itävaltalaiselle Rupert Königille pistein 1–4 ja päätyi sijoille 5–8. Belgradin EM-kilpailuissa 1961 hän voitti tšekkoslovakialaisen Ladislaw Reczeyn pistein 5–0 mutta hävisi ranskalaiselle Paul Cosentinolle pistein 1–4 ja sijoittui jälleen sijoille 5–8.
Järvenpää voitti Pohjoismaiden mestaruuden 63,5-kiloisten sarjassa vuonna 1959.
Seuratasolla Järvenpää edusti huippuvuosinaan Kokkolan Jymyä, johon kuuluivat myös kaksi muuta tuon ajan maajoukkuenyrkkeilijää, Olli Mäki ja Paavo Roininen. Lisäksi hän edusti Reisjärven Pilkettä, Iin Yritystä ja Oulun Pyrintöä. Järvenpää voitti Suomen mestaruuden 63,5 kilogramman sarjassa vuosina 1959 ja 1961. Hän saavutti SM-hopeaa 60-kiloisissa vuosina 1955 ja 1958. Hän voitti neljä TUL:n mestaruutta.
Väinö Järvenpään veljenpoika Hannu Järvenpää menestyi jääkiekkoilijana.
Ben Nicholson

Tausta

Nicholson syntyi taidemaalari Sir William Nicholsonin perheeseen ja hän kävi lyhyen aikaa Slade School of Fine Art -taidekoulua Lontoossa 1910-11. Muutoin hän oli maalarina valtaosin itseoppinut. Hän matkusteli laajalti Euroopassa vuosina 1911 ja 1914 sekä vieraili Kaliforniassa 1917, pitäen matkoillaan näkemästä arkkitehtuurista ja maisemista yksityiskohtaista luonnospäiväkirjaa. Nicholson ryhtyi maalaamaan päätoimisesti 1920, aloittaen perinteisellä, realistisella tyylillä. Aluksi hän kuvasi lähinnä asetelmia ja maisemia.

Ura

Vuonna 1921 Nicholson matkusti Pariisiin ja tutustui kubistisiin taideteoksiin, jotka vaikuttivat hänen ensimmäisiin abstraktiin suuntaan meneviin asetelmateoksiinsa. Ensimmäisen täysin abstraktin työn Nicholson teki vuonna 1924. 1920-luvun edetessä Nicholson alkoi esitellä mannermaista modernismia englantilaiseen taiteeseen yhdessä toisen vaimonsa, kuvanveistäjä Barbara Hepworthin ja Henry Mooren kanssa.
Hepworth ja Nicholson liittyivät pariisilaiseen Abstraction-Création -ryhmään, joka pyrki edistämään puhtaan abstraktia taidetta, vuonna 1933. Nicholson tapasi myös hollantilaisen maalarin Piet Mondrianin, jonka vaikutuksesta Nicholsonin töihin alkoi tulla voimakkaasti yksinkertaistettua geometriaa. Tälle ajalle tyypillisiä töitä ovat muun muassa valkeaksi maalatut reliefit, joissa on lähinnä ympyröitä ja nelikulmioita. Hän toimitti yhdessä taiteilija Naum Gabon ja arkkitehti sir Leslie Martinin kanssa teoksen Circle: An International Survey of Constructivist Art, joka manifestoi konstruktivismin ja muidenkin modernien taidesuuntien puolesta Englannissa.
Nicholson palasi maisema- ja asetelma-aiheisiin 1940-luvulla, maalaten usein yksinkertaistettuja asetelma-aiheita laajalti abstraktien sommitelmien sisälle. Myöhemmät työt jatkoivat abstraktion ja representaation vaihtelua.
Eugène de Beauharnais

Eugène de Beauharnais (3. syyskuuta 1781 – 21. helmikuuta 1824) oli ranskalainen sotilas ja keisari Napoleonin poikapuoli, joka toimi Italian kuningaskunnan varakuninkaana 1805–1815.
Eugène de Beauharnaisin isä Alexandre Beauharnais kuoli 1794 ja äiti Joséphine de Beauharnais meni leskeksi jäätyään naimisiin Napoleon Bonaparten kanssa. Eugène oli isänsä kuoleman jälkeen puusepän oppipoikana, mutta päästyään sotilasuralle hän yleni nopeasti. Uranousu oli osittain oman kyvykkyyden, osittain isäpuolen ansiota. Napoleon korotti hänet 1804 Ranskan prinssiksi ja nimitti hänet seuraavana vuonna Italian varakuninkaaksi.
Eugène de Beauharnais menestyi hyvin varakuninkaana ja voitti 1809 Raabin taistelun sodassa Itävaltaa vastaan. Tämän voiton ansiosta Napoleon saavutti helpommin voiton Wagramin taistelussa. Beauharnais menestyi 1812 Borodinon taistelussa Venäjän sotaretkellä ja kunnostautui myös perääntymisen aikana. Hän pysyi uskollisena Napoleonille aina tämän kruunusta luopumiseen asti 1814. Vuoden 1815 satapäiväisen keisarikunnan aikana Beauharnais säilytti puolueettomuutensa. Napoleonin vallasta luopumisen myötä Beauharnaisin poliittinen ura katkesi.
Beauharnaisin appi, Baijerin kuningas Maksimilian I Joosef myönsi hänelle Leuchtenbergin herttuan ja Eichstättin ruhtinaan arvon. Eugène de Beauharnaisin sisar Hortense de Beauharnais oli naimisissa Napoleonin veljen Louis Bonaparten kanssa ja Eugènen neljästä tyttärestä Joséphine oli Ruotsin kuningas Oskar I:n puoliso.
Raino Westerholm

Raino Olavi Westerholm (20. marraskuuta 1919 Kuusankoski – 1. kesäkuuta 2017 Helsinki) oli Suomen kristillisen liiton kansanedustaja ja pitkäaikainen puheenjohtaja. Westerholm toimi kansanedustajana 1970−1979, ja puoluejohtajavuosinaan 1973–1982 hän luotsasi SKL:n useisiin vaalivoittoihin. Westerholm oli syyskuusta 2016 lähtien kuolemaansa saakka vanhin elossa ollut kansanedustajana toiminut henkilö.
Westerholm asetettiin kristillisten presidenttiehdokkaaksi kahdesti. Vuoden 1978 vaalissa hän sai omalta puolueeltaan 24 valitsijamiestä, ja lisäksi yksi Urho Kekkosen vaaliliiton kokoomuslainen valitsijamies antoi äänensä Westerholmille. Vuoden 1982 vaalissa Westerholmin takana oli SKL:n lisäksi Suomen kansan yhtenäisyyden puolue, mutta hän ei saanut ainuttakaan valitsijamiestä.
Kymen vaalipiiristä eduskuntaan valittu Westerholm oli koulutukseltaan metsänhoitaja (Helsingin yliopisto 1943). Hän työskenteli Kymi Oy:n asutusosastossa vuosina 1945−1950, metsäosastossa vuosina 1951−1973 ja kiinteistöosastossa vuosina 1973−1979. Kotiseudullaan Westerholm kuului muun muassa Kuusankosken kauppalan- ja kaupunginvaltuustoon sekä kirkkovaltuustoon. Sotilasarvoltaan hän oli majuri. Hän avioitui vuonna 1945 libristi Sirkka-Liisa Eirolan (1917–2017) kanssa, ja he saivat neljä lasta.
Smarties

Smarties on makeinen, jossa värikäs päällyste ja sisällä suklaata. Smarties-makeiset ovat suuressa suosiossa Kanadassa, Isossa-Britanniassa, Irlannissa, Australiassa, Espanjassa, Kreikassa ja Etelä-Afrikassa. Niiden kehittämisen aloitti H.I. Rowntree & Co. vuonna 1882. Nykyään Smartiesia valmistaa Nestle.
Smartiesit ovat pyöreän linssin muotoisia, läpimitaltaan 5 mm korkeita ja 15 mm leveitä. Niitä on saatavilla kahdeksaa eri väriä: punaista, oranssia, keltaista, vihreää, sinistä, violettia, vaaleanpunaista ja ruskeaa. Joissakin maissa tosin siniset Smartiet on korvattu valkoisilla.

Historia

Rowntree's-makeisyritys valmisti "Chocolate Beans" -suklaapapuja jo vuodesta 1882 lähtien Yorkissa, Englannissa. Kyseinen tuote uudelleennimettiin "Smarties Chocolate Beansiksi" vuonna 1937. Vuonna 1977 Rowntrees pakotettiin kuitenkin poistamaan kaksi sanaa (chocolate ja beans) tuotteensa nimestä noudattaakseen standardeja vaatimuksia, sillä sana "beans" (pavut) katsottiin harhaanjohtavaksi. Sen jälkeen nimeksi vaihtui "Milk Crisp Sugar Shell". Myöhemmin se uudelleennimettiin "Smartiesiksi".
Smarties-makeisia ei valmisteta enää Yorkissa. Tuotanto on siirretty sieltä Saksaan, jossa kolmasosa tuotannosta oli jo valmiiksi. Euroopan ulkopuolella Nestlen suurin Smarties-makeistehdas on Kanadassa, jossa Nestle on valmistanut Smartieseja jo vuodesta 1918.

Värit

Ensimmäisten Smarties-värien joukossa olivat vaaleanruskeat Smarties-makeiset. Ne korvattiin vuonna 1988 sinisellä Smartiella. Ennen vuotta 1958 tummanruskeat Smarties-makeiset maistuivat suklaalta, kun taas vaaleanruskea maistui kahvilta. Oranssien Smarties-makeisten suklaa oli, ja Iso-Britanniassa on edelleenkin, appelsiininmakuista.
Vuonna 2006 tiedotettiin, että Nestle aikoo poistaa kaikki keinotekoiset väriaineet Smarties-makeisista Iso-Britanniassa, johtuen siitä kun kuluttajat olivat huolissaan kemiallisten väriaineiden vaikutuksesta lasten terveydelle. Nestle päätti korvata kaikki keinotekoiset väriaineet luonnollisilla, mutta koska heillä ei ollut käytössä sinistä luonnollista väriainetta, siniset Smartiet poistettiin valikoimasta. Tämä aiheutti myös harhaluuloja, että ainoastaan siniset Smartiet olisivat aiheuttaneet lapsiin hyperaktiivisuutta. Niiden tilalle tulivat valkoiset Smartiet. Valkoiset Smartiet kuitenkin vedettiin myöhemmin pois markkinoilta ja siniset Smartiesit otettiin Iso-Britanniassa takaisin valikoimaan helmikuussa 2008, käyttäen niiden väriaineena syanobakteeri Spirulinasta tuotettua väriainetta.
Kanadassa keinotekoiset väriaineet poistettiin Smartieseista maaliskuussa 2009. Uusi kokoelma sisälsi keltaisen, ruskean, oranssin, punaisen, vihreän, vaaleanpunaisen ja purppuran värisiä makeisia. Siniset Smartiet tulivat sielläkin takaisin valikoimaan toukokuussa 2010. Punaisten Smartiesien väriaine valmistettiin ennen kokenillikirvasta. Väri valmistettiin uuttamalla naaraspuolisista kokenillikirvoista. Iso-Britanniassa punaiset Smartiet värjätään nykyisin punakaalista saatavalla väriaineella. Tästä huolimatta ne eivät kuitenkaan ole sopivia kasvissyöjille, koska ne sisältävät heraa, joka on tuotettu maidosta eläinperäisen juoksutteen avulla.
Joseph Lubin

Joseph Lubin on kanadalainen yrittäjä, joka on opiskellut tietojenkäsittelytiedettä. Hän on ollut mukana perustamassa useita yrityksiä ja projekteja, mukaan lukien Sveitsissä päämajansa pitävää Ethereumia. Lubin on myös perustanut ConsenSys -yrityksen, joka on Brooklynissa sijaitseva ohjelmistotuotanto-yritys.
Kekälepeippo

Levinneisyys

Kekälepeippoa tavataan Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Myanmarissa ja Nepalissa. Lajin populaatiota ei ole arvioitu, mutta se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Kanelihaaste

Kanelihaaste eli Cinnamon challenge on Internet-ilmiöksi noussut hengenvaarallinen syöntikilpailu, jossa henkilö yrittää syödä tai niellä ruokalusikallisen jauhettua kanelia alle 60 sekunnissa juomatta mitään. Video suorituksesta ladataan internetiin. Haaste on erittäin vaikea, koska kaneli kuivattaa nopeasti suun ja tekee nielemisestä vaikeaa. Haaste on ollut olemassa vuodesta 2001, ja se lisäsi suosiotaan vuosina 2007 ja 2012. Monet ihmiset ovat lisänneet videoitaan YouTubeen tai muille yhteisöllisille verkkosivustoille yrittäessään suoriutua haasteesta.
Sorsanputki

Ulkonäkö ja koko

Monivuotinen sorsanputki kasvaa 100–150 cm korkeaksi. Sen varsi on pysty, särmikäs ja kalju. Uposlehdet ovat kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäisiä ja hyvin kapealiuskaisia. Ilmalehdet ovat kaksi- tai kolmeparisia, lehdykät 5–10 cm soikeita tai puikeita ja sahalaitaisia. Kukinnon pää- ja pikkusarjat ovat suojuksellisia. Pääsarjan suojuksen lehdet ovat isoja ja lehtimäisiä. Kukkien teriöt ovat valkoisia. Sorsanputki kukkii heinä-elokuussa. Sorsanputki leviää sekä siemenistä että rönsyistä.
Sorsanputki on erittäin myrkyllinen putkikasvi.

Levinneisyys

Sorsanputken levinneisyysalue ulottuu Espanjasta Keski- ja Itä-Euroopan kautta aina Länsi-Siperiaan saakka. Etelässä sen levinneisyysalue ulottuu Etelä-Italiaan ja Kaukasukselle, pohjoisessa Britteinsaarille, Etelä-Ruotsiiin, Etelä-Suomeen ja Venäjän Karjalaan.
Suomessa sorsanputkea on tavattu vain muutamassa paikassa etelärannikolla. Näistä vakituisia kasvupaikkoja on ollut ilmeisesti vain kaksi: Uudenkaupungin Sirppujoen alajuoksulla sekä Haminan Vehkalahden Summanjoen suulla ja läheisissä merenlahdissa. Lajia tavataan enää vain Haminan kasvupaikalla, ja siksi se on Suomessa erityisesti suojeltava laji.

Elinympäristö

Sorsanputki kasvaa matalassa vedessä, mieluiten hitaasti virtaavien jokien suojaisissa, savipohjaisissa lahdekkeissa sekä jokisuilla suojaisilla paikoilla murtovedessä. Se viihtyy myös runsasravinteisissa järvissä ja pienvesissä. Kasvupaikoiltaan sorsanputki on ravinteisuuden osalta varsin vaatelias. Suomessa lajia uhkaa lähinnä laiton kerääminen. Kasvupaikkoja on tuhoutunut myös vesistöjen ruoppaamisen yhteydessä.