google/wiki40b huggingface dataset:
Wimme Saari

Varhaisvaiheet ja koulutus

Saari syntyi ja kasvoi Enontekiön Kelottijärvellä. Hän joutui käymään koulua sisäoppilaitoksissa, joista pääsi kotiin vain viikonlopuksi. Hän kouluttautui sähköasentajaksi ja äänitarkkailijaksi.

Ura

Työssään äänitarkkailijana Yleisradiossa hän löysi sukunsa vanhoja joikunauhoja, joilla joikasivat hänen enonsa sekä hänen äitinsä serkku. ”Nehän avasivat minulle ovet vanhaan Saamenmaahan ja tähän uraan. Kovasti innostuneena yritin opetella heidän joikunsa – kun kerran ensi kertaa kuulin.” Saari tunsi halua ryhtyä joikaamaan, mutta asiassa oli kahdenlaisia esteitä. Ensinnäkin hänen kasvuympäristössään oli joikaamista pidetty syntinä, ja toisaalta hän ajatteli, että oma lähestymistapa joikaamiseen pilaisi perinteen. Hän joikasi ensin perinteisellä tavalla, mutta sanoo, että se “alkoi tympäistä ja tuntua lopulta vankilalta. Sitten päätin karata ja hypätä kielekkeeltä. Katsoa, että kantavatko ne siivet.”
Musiikkiuransa Saari aloitti trubaduurina kitaran kanssa ja toimi Tallari-, Pohjantahti- ja Hedningarna-yhtyeiden laulusolistina.
Yhteistyö Tapani Rinteen kanssa alkoi vuonna 1990, jolloin Saari esiintyi Rinneradion albumilla Dance And Vision. Saari kehitti uuden joikutyylin yhdistämällä joikuun ambient-vaikutteita.
Myöhemmin muun muassa muusikot Matti Wallenius sekä Jari Kokkonen ovat luoneet hänen kanssaan akustisesta elektroniseen ulottuvaa äänimaisemaa joikaamisen taustalle.
2000-luvulla Saari piti noin kuuden vuoden levytystauon Gapmu-levyn jälkeen. Vuonna 2009 levyllä Mun Wimme palasi yhteistyöhön uransa alkuvaiheen kumppanin Tapani Rinteen kanssa. Rinne tuotti levyn, ja hänen lisäkseen levyllä vierailevat muun muassa Ulla Pirttijärvi, Pekka Lehti, Iro Haarla, Pekka Kuusisto ja Teho Majamäki.
Vuonna 2019 Saaren ympärille syntyi pienimuotoinen kohu, kun Kouvolassa Anjalankosken seurakunnan kirkkoherra kielsi häntä esiintymästä Sippolan kirkossa. Saari oli kuitenkin jo 25 vuoden ajan esiintynyt kirkoissa, ja asiassa saatiin aikaan sopuratkaisu ja Saari sai esiintyä suunnitellusti.

Yksityiselämä

Saari on ollut naimisissa muusikko Tellu Turkan kanssa, ja asui Liperin Viinijärvellä. He ovat kasvattaneet neljä yhteistä lastaan Viinijärvellä. Saari oli parinkymmenen vuoden ajan koti-isänä ja hoiti alkuvaiheessa kaikki lapset itse, sillä omat lapsuuden kokemukset ovat saaneet hänet kammoksumaan kaikenlaisia laitoksia. Saari on puhunut lapsilleen pohjoissaamea. Nyttemmin hän on eronnut ja asuu Joensuussa.
Nadežda Petrović

Nadežda Petrović, serbiaksi Надежда Петровић, (11. tai 12. lokakuuta 1873 Čačak – 3. huhtikuuta 1915 Valjevo) oli serbialainen taidemaalari. Hänen tyylisuuntansa olivat impressionismi ja fauvismi.

Elämä

Petrovičin isä opetti kirjallisuutta ja taidetta ja oli taidekeräilijä. Myös hänen äitinsä oli opettaja. Hänen taiteellinen lahjakkuutensa tuli esille, ja Serbian opetusministeriö myönsi hänelle stipendin taideopiskelua varten.
Saatuaan stipendin Pertrović matkusti vuonna 1898 Müncheniin, missä hän opiskeli Anton Ažben oppilaana. Opiskeluaikanaan hän vaikuttui Paul Kleen, Julius Exterin, Alexei von Jawlenskyn ja Wassily Kandinskyn töistä ja tyyleistä. Kirjeissään kotiinsa hän ilmoitti, että hänen elämänsä on nyt omistettu taiteelle, ja hän purki erään virkamiehen kanssa solmimansa kihlauksen.
Ensimmäisen oman näyttelynsä Petrović piti Belgradissa vuonna 1900. Hän osallistui innokkaasti maansa järjestöelämään ja oli perustamassa Serbian taiteilijaseuraa ja hyväntekeväisyyteen keskittynyttä Serbian sisarten seuraa. Hän kirjoitti maansa ensimmäiset taidekatsaukset ja esitteli aikansa eurooppalaista taidetta kotimaassaan. 
Kotimaan maisemat olivat Petrovićille inspiraationa, ja hän teki monia maalausmatkoja. Hän matkusti Pariisiin saamaan uusia vaikutteita ja oleskeli siellä kaksi vuotta. 
Ensimmäisen Balkanin sodan puhjettua Petrović katsoi velvollisuudekseen palata kotimaahan. Hän palveli sodassa sairaanhoitajana. Sodassa hän maalasi viimeiset teoksensa. Sotilaita auttaessaan hän sairastui koleraan. 
Kun ensimmäinen maailmansota alkoi, Petrović oli Italiassa. Itävalta-Unkari oli hyökännyt Serbiaan, ja Petrović piti jälleen velvollisuutenaan auttaa. Hän työskenteli hoitajana Valjevon sairaalassa, kunnes sairastui lavantautiin ja kuoli.
Bamboo Engineering

Bamboo Engineering on brittiläinen autourheilutalli, joka kilpailee World Touring Car Championship-sarjassa. Talli perustettiin vuonna 2009 jolloin se osallistui Britannian Touring Car Championsip (BTCC)-sarjaan. Vuonna 2010 talli osallistui WTCC-sarjaan, jossa se sijoittui Yokohama Trophy -luokassa toiseksi. Vuonna 2011 talli jäi pisteissä viidenneksi ja vuonna 2012 neljänneksi.
Vuonna 2013 talli osallistui GP3-sarjaan korvaten Atech CRS GP -tallin. Talli saavutti kauden aikan yhden voiton ja  75 pistettä sijoittuen tallipisteissä kuudenneksi. Kauden jälkeen tallin korvasi saksalainen Hilmer Motorsport-talli.
Miroslav Stevanović

Seurajoukkueura

2. tammikuuta 2013 Stevanović siirtyi Sevillaan viisivuotisella sopimuksella. Hän pelasi ensimmäisen ottelunsa joukkueessa 9. tammikuuta 2013 Copa del Reyssä Mallorcaa vastaan.

Maajoukkueura

Stevanović pelasi ensimmäisen maaottelunsa vuonna 2012. Hän on pelannut kaikkiaan 13 maaottelua ja tehnyt niissä yhden maalin.
Beduiinit

Beduiinit (arabian sanasta badawi, بدوي, 'aavikon asukas') ovat paimentolaisarabeja, joiden asuinaluetta ovat laajat autiomaat Saharan Atlantin puoleiselta rannikolta Siinaihin, Negeviin ja aina Arabian autiomaan itäisille rannikoille. Beduiineiksi nimitetään toisinaan myös joitakin ei-arabeja, pääasiassa Punaisenmeren rannikkoa asuttavia bejoja.
János Ranolder

János Ranolder (16. toukokuuta 1806 – 12. syyskuuta 1875) oli unkarilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin diakoniksi 8. lokakuuta 1828 ja papiksi 17. toukokuuta 1829. Hänet valittiin 27. lokakuuta 1849 Veszprémin hiippakunnan johtoon, ja piispaksi vihkiminen seurasi 12. toukokuuta 1850. Pääkonsekraattorina toimi Ján Krstitel Scitovszky, jota avustivat Sigismondo Deáky ja György Girk.
Ranolder osallistui Vatikaanin ensimmäiseen kirkolliskokoukseen. Hän kuoli 69-vuotiaana virassa.
Bruce Catton

Charles Bruce Catton (9. lokakuuta 1899 Petoskey, Michigan − 28. elokuuta 1978 Frankfort, Michigan) oli yhdysvaltalainen historioitsija, tietokirjailija ja toimittaja, joka tunnetaan parhaiten Yhdysvaltain sisällissotaa käsittelevistä kirjoistaan. Catton popularisoi historiaa käyttämällä värikkäitä hahmoja ja historiaan perustuvia lyhyitä kertomuksia faktojen, päivämäärien ja analyysien ohessa. Hän voitti Pulitzer-palkinnon vuonna 1954 kirjallaan A Stillness at Appomattox, joka kertoo Ulysses S. Grantin viimeisistä taisteluista Virginiassa.
Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Catton työskenteli toimittajana Cleveland Newsissä, Boston Americanissa (1920–1924) ja The Plain Dealerissä (1925). Vuodet 1926–1941 hän työskenteli Newspaper Enterprise Associationissa kirjoittaen pääkirjoituksia ja kirja-arvosteluja sekä toimi Washingtonin-kirjeenvaihtajana. Catton yritti kahdesti saada Oberlin Collegessa keskeytyneet opintonsa loppuun, mutta sanomalehtityön vuoksi se ei onnistunut. Oberlin myönsi hänelle kunniatohtorin arvon vuonna 1956. Tämän lisäksi hänellä on useita muita kunniatohtorin arvoja eri yhdysvaltalaisista yliopistoista.
Toisen maailmansodan aikana Catton oli liian vanha asevelvolliseksi, joten hän toimi War Production Boardin informaatiopäällikkönä. Sodan jälkeen hän toimi vastaavissa tehtävissä talousministeriössä ja sisäasiainministeriössä. Cattonin ensimmäinen kirja War Lords of Washington ilmestyi vuonna 1948. Virkamiehenä Catton oli vuoteen 1952, jonka jälkeen hän siirtyi kokopäiväiseksi kirjailijaksi ja toimittajaksi. Vuonna 1954 hän aloitti uuden American Heritage -lehden toimittajana.

Bruce Catton -palkinto

Society of American Historians myönsi yhteistyössä American Heritage Publishing Companyn kanssa vuosina 1984–2006 Bruce Catton -palkintoa. Se on elämäntyöpalkinto historiaan liittyvästä kirjoittamisesta. Palkinnon ovat saaneet Dumas Malone (1984), C. Vann Woodward (1986), Richard B. Morris (1988), Henry Steele Commager (1990), Edmund S. Morgan (1992), John Hope Franklin (1994), Arthur Schlesinger Jr. (1996), Richard N. Current (1998), Bernard Bailyn (2000), Gerda Lerner (2002), David Brion Davis (2004), ja David Herbert Donald (2006).
Robert Koch

Postulaattien historia

Kochin postulaatit kehitettiin 19. vuosisadalla yleiseksi ohjeeksi silloisilla menetelmillä isoloitavissa olevien patogeenien tunnistamiselle. Jo Kochin aikana tunnistettiin, että tietyt tartunnanaiheuttajat olivat syyllisiä sairauksiin vaikka ne eivät täyttäneet kaikkia postulaatteja. Yritykset soveltaa Kochin postulaatteja jäykästi virustautien diagnosoimiseen 19. vuosisadan loppupuolella, aikana jolloin viruksia ei voitu nähdä eikä niitä osattu eristää näytteistä, on voinut hidastaa virologian tieteenhaaran varhaista kehitystä. Nykypäivänä, useita tartunnanaiheuttajia hyväksytään sairauksien aiheuttajiksi vaikka ne eivät täytä kaikkia Kochin postulaateista. Näin ollen, vaikka Kochin postulaatit ovat edelleen historiallisti merkittäviä ja jatkavat mibrobiologisen diagnosoinnin valaistamista, kaikkien neljän postulaatin täyttyminen ei ole vaatimus syy-yhteyden osoitukseen.
Kochin postulaateilla on myös ollut vaikutus tieteilijöihin, jotka ovat tutkineet mikrobisia patogeeneja molekyyläärisestä näkökulmasta. 1980-luvulla kehitettiin molekyläärinen versio Kochin postulaateista ohjaamaan mikrobeista löytyvien virulenssitekijöitä koodaavien geenien tunnistamisessa.
New York Drama Critics’ Circle

New York Drama Critics’ Circle on New Yorkissa toimivien teatterikriitikoiden muodostama ryhmä, joka tunnetaan erityisesti vuosittain jaettavista palkinnoistaan teatterialan saavutuksille Broadwayllä ja muissa kaupungin teattereissa. Sen muodostavat 22 vaihtuvaa teatterikriitikkoa, jotka kuitenkin edustavat varsin pysyvästi tiettyjä newyorkilaisia tai valtakunnallisia medioita.
Järjestön perustivat 1935 newyorkilaisessa Algonquin-hotellissa kokoontunut ryhmä, johon kuuluivat muiden muassa Brooks Atkinson, Walter Winchell ja Robert Benchley. Vuodesta 2005 sen puheenjohtajana on toiminut Time Out New Yorkin kriitikko Adam Feldman.
New York Drama Critics’ Circlen näytelmille ja musikaaleille jakamat palkinnot ovat teatterialan arvostetuimpia Tony-palkintojen ja Pulitzer-palkintojen ohella.
New Yorkin alueen elokuva-arvostelijoilla on vastaava palkintoja jakava järjestö New York Film Critics Circle.

New York Drama Critics’ Circle Award

Järjestö kokoontuu kahdesti vuodessa valitsemaan teatterien syys- ja kevätnäytäntökausien parhaat suoritukset. Tärkein järjestön jakama palkinto on parhaan näytelmän palkinto, joka voidaan jakaa sekä parhaalle amerikkalaiselle että parhaalle ulkomaiselle näytelmälle. Vuodesta 1945 on jaettu palkinto myös parhaalle musikaalille. Näiden lisäksi voidaan harkinnan mukaan jakaa erikoismainintoja (special citations) ansioituneille näyttelijöille ja teatteriseurueille.
Näytelmäpalkinnot ovat suuruudeltaan korkeintaan 2 000 dollaria. Palkinnot jaetaan pienimuotoisissa seremonioissa kahdesti vuodessa.
Critical legal studies

Critical legal studies -liike (CLS) oli 1970- ja 1980-luvuilla Yhdysvalloissa vaikuttanut oikeusajattelun tapa, joka kehittyi amerikkalaisen oikeusrealismin kritiikistä. CLS kritisoi vallitsevia oikeusjärjestelmiä, ja se pohjautuu hyvinkin erilaisiin juridisiin ja yhteiskuntateoreettisiin perinteisiin. Yksi päällimmäisistä kritiikin kohteista oli tuohon aikaan esiintynyt liberalistinen käsitys oikeuden ja yhteiskunnan välisestä suhteesta.
Šimozero (kylä)

Šimozero (ven. Шимозеро, vepsäksi Šimgär'v, joskus suomeksi Simjärvi) on kyläyhteisö samannimisen Šimozeron rannalla Vytegran piirissä Vologdan alueella Venäjällä. Šimozero on ollut yksi tärkeimmistä vepsäläiskylistä, joka sijaitsi itäisellä Vepsänmaalla Oštasta etelään. Šimozerossa asui noin 5 000 asukasta, mutta he joutuivat muuttamaan kotiseudultaan Oštaan ja Ojattijoen varsien vepsäläiskyliin, kun Šimozero julistettiin perspektiivittömäksi kyläksi. Tästä syystä kylissä suljettiin koulut, sairaalat ja postitoimistot. Myöskään teiden kunnostamiseen ei annettu varoja. Kylän viimeiset asukkaat joutuivat poistumaan 1950-luvun loppuun mennessä.
Nykyisin kylän asemasta ei ole tarkkaa tietoa.
Dimitrij Ovtcharov

Ura

Ovtcharov voitti Pekingin olympialaisissa 2008 hopeaa joukkuepelissä, joukkueeseen kuuluivat lisäksi Timo Boll ja Christian Süß, mutta kaksinpelissä pelit päättyivät neljännellä kierroksella. Lontoon olympialaisista Ovtcharov voitti kaksi mitalia pronssia kaksinpelistä ja joukkuepelistä.
Collège de France

Collège de France on Pariisissa sijaitseva korkeampi tutkimuslaitos (Grand établissement). Se antaa myös opetusta, mutta vain professoreille ja tutkijoille.
Collège de France on perustettu 1530 Frans I:n aloitteesta. Humanismin innoittamana sen oli tarkoitus olla Sorbonnen vaihtoehto ja keskittyä sellaisiin opinaloihin kuin heprean ja kreikan kielet ja matematiikka. Alkujaan sen nimi oli Collège Royal, sittemmin Collège des Trois Langues (latinaksi: Collegium Trilingue), Collège National, Collège Impérial, ja nimen Collège de France se sai 1870. Se sijaitsee Pariisin viidennessä arrondissementissa.
Collège de Francessa on ainutlaatuista, että se on avoin kaikille, tosin ei korkeampien kurssien osalta. Sen tavoitteena on opettaa tiedettä todellisuudessa, ja siksi tutkijat ovat nykyajan vaikutusvaltaisimpia henkilöitä omalla alallaan. Vaikka oppilaitoksen motto on Docet Omnia (”opeta kaikkea”), on Maurice Merleau-Pontyin lause ”Non pas des vérités acquises, c’est l’idée d’une recherche libre” (’ei valmiita totuuksia, vaan vapaata tutkimusta’) kaiverrettu koulun sisäänkäyntiin kultakirjaimin.
Collège de Francessa ei voi suorittaa tutkintoja, mutta siellä on tutkimuslaboratorioita ja yksi Euroopan parhaista tutkimuskirjastoista, jossa on harvinaisia kirjoja eri alojen osastoissa, kuten historia, yhteiskuntatieteet, humanistiset tieteet, kemia ja fysiikka.
Erkan Zengin

Seurajoukkueura

Zengin edusti juniorina Norsborgs IF:ää ja Hammarby IF:ää. Miesten tasolla hänen ensimmäinen joukkueensa oli Hammarby IF:n juniorijoukkueistaan yli-ikäisiksi kasvaneille pelaajilleen perustama Hammarby TFF. Sieltä Zengin nousi edustusjoukkueeseen, jossa pelasi ensimmäisen ottelunsa Ruotsin pääsarjassa Allsvenskanissa kaudella 2004. Yhteensä Zengin pelasi seurassa 92 pääsarjaottelua kausina 2004–2008. Tammikuussa 2009 Hammarby IF lainasi hänet Turkin Superliigassa pelaavaan Beşiktaşiin. Zengin pelasi kevään aikana kaksi sarjaottelua ja oli voittamassa sekä Turkin-mestaruutta että Turkin cupia. Heinäkuussa 2009 Beşiktaş hankki hänet pysyvästi 400 000 euron siirtosummalla.
Kaudella 2009–2010 Zengin ei pelannut Beşiktaşissa ainuttakaan sarjaottelua. Hänet lainattiin tammikuussa 2010 samassa sarjassa pelaavaan Eskişehirsporiin. Siellä Zengin pelasi kevätkauden aikana 12 sarjaottelua. Heinäkuussa 2010 hän siirtyi seuraan pysyvästi ilmaisella siirrolla. Zengin kuului seuran runkopelaajiin seuraavien neljän ja puolen kauden ajan pelaten niiden aikana 133 Superliigan ottelua. Tammikuussa 2015 hän vaihtoi jälleen seuraa Superliigan sisällä, kun Trabzonspor hankki hänet 2,25 miljoonan euron siirtosummalla. Siellä Zengin pelasi loppukauden aikana 15 liigaottelua.

Maajoukkueura

Zengin kuului Turkin maajoukkuerinkiin alle 15-, alle 18- ja alle 19-vuotiaissa, mutta alle 21-vuotiaissa hän siirtyi edustamaan Ruotsia. Hän teki ensiesiintymisensä Ruotsin A-maajoukkueessa 26. maaliskuuta 2013, kun joukkue pelasi maalittoman ystävyysottelun Slovakiaa vastaan. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki 8. syyskuuta 2014, kun Ruotsi pelasi vieraissa 1–1-tasapelin Itävaltaa vastaan EM-kilpailujen 2016 karsinnoissa.
Mika Ervaskari

Mika Ervaskari on suomalainen muusikko, koulutukseltaan klassinen pianisti. Hän oli Stratovarius-yhtyeen alkuperäinen kosketinsoittaja, mutta erosi vuonna 1987 vähän ennen kuin yhtye sai ensimmäisen levytyssopimuksensa. Myöhemmin Ervaskari on soittanut koskettimia Stratovarius-kitaristi Timo Tolkin toisella sooloalbumilla Hymn to Life (2002), kappaleessa ”Now I Understand”.
Pervenche Berès

Pervenche Berès (s. 10. maaliskuuta 1957) on ranskalainen Sosialistisen puolueen poliitikko. Hänestä tuli Euroopan parlamentin jäsen vuonna 1994, ja hänet on valittu uusille kausille vaaleissa 1999, 2004, 2009 ja 2014.
Siguldas bobsleja un kamaniņu trase

Historia

1960-luvun lopussa Siguldan kaupunginvaltuusto hyväksyi uuden kelkkailuradan rakentamisen, mutta vasta vuonna 1986 kelkkailurata valmistui neuvostoliittolaisten harjoittelukeskukseksi. Vuoden 2008 remontissa radalle asennettiin keinotekoinen jäädytysjärjestelmä ja vuonna 2014 radan infrastruktuuria modernisoitiin.
Umberto Lenzi

Umberto Lenzi (6. elokuuta 1931 Massa Marittima, Toscana – 19. lokakuuta 2017 Rooma) oli italialainen elokuvaohjaaja. Hän syntyi Massa Marittimassa, eteläisessä Toscanassa. 
Lenzi ohjasi uransa aikana kymmeniä elokuvia. Hänet tunnetaan kauhuelokuvistaan, joista kuuluisin on eksploitaatioelokuva Cannibal Ferox (1981). Lenzi loi kiisteltyyn elokuvaan sekä ohjauksen että käsikirjoituksen.
Jakob Axel Levonius

Jakob Axel Levonius (21. helmikuuta 1861 Suomussalmi  – 27. helmikuuta 1932 Helsinki) oli kanslianeuvos, pankinjohtaja, pankkiylitarkastaja ja valtiopäiväedustaja.
Levoniuksen vanhemmat olivat henkikirjoittaja Konstantin Levonius ja Maria Charlotta Aejmelaeus ja puoliso vuodesta 1889 Eva Aejmelaeus (s. 1865). Valmistuttuaan juristiksi hän muutti Ouluun, josta hänet valittiin kolme kertaa porvareiden edustajana valtiopäiville 1890-luvulla. Tornion kaupungin pormestarina Levonius toimi lyhyen aikaa 1904, kunnes siirtyi Kansallis-Osakepankin johtokunnan jäseneksi. Pankissa hän työskenteli parikymmentä vuotta, toimien laki- ja hallintoasioiden mutta myös luototuksen ja yhteiskuntasuhteiden parissa. Hän toimi myös pankkialan kehitys- ja yhteistyössä, kuten shekkilakikomitean puheenjohtajana ja 1912-1918 Suomen Liikemies-Yhdistyksen puheenjohtajana ja sen perustaman Kauppalehden hallinnossa. Levoniuksen toiminta 1918 perustetun Keskuskauppakamarin varapuheenjohtajana kymmenen vuoden ajan oli erittäin merkittävä, pankissa häntä kutsuttiinkin lempinimellä "Kauppakamari". Eläkkeelle jäätyään Levonius toimi vielä muutaman vuoden pankkitarkastusviraston johtajana eli pankkiylitarkastajana. Kanslianeuvoksen arvonimi hänelle  myönnettiin 1931.
Ruskopitta

Levinneisyys

Ruskopittaa tavataan Bangladeshissa, Bhutanissa, Kiinassa, Intiassa, Laosissa, Myanmarissa, Nepalissa ja Vietnamissa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 668 000 km². Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Doolin

Doolin (iiriksi Dúlainn) on rannikkokylä Claren kreivikunnassa Irlannissa Atlantin rannikolla. Sitä reunustaa Lisdoonvarnan kylpyläkaupunki. Doolin tunnetaan perinteisen irlantilaisen musiikin keskuksena. Lähialueella on lukuisia kivi- ja rautakautisia muinaisjäännöksiä. Doonagoren ja Ballinalacken linnat sijaitsevat myös alueella.
Doolin on yksi kolmesta satamasta, josta Aransaarten lautat lähtevät. Doolin sijaitsee myös Cliffs of Moherin lähettyvillä ja bussi Limerickistä/Ennisistä pysähtyy sekä kallioilla että Doolinissa matkallaan Galwayhin. Seutu kuuluu Burren-alueeseen.
Laajalle levittäytynyt kylä koostuu sataman lisäksi kolmesta selkeämmin erottuvasta alueesta: Roadfordista, Fisher Streetistä ja Fitz's Crossista. Jokaisessa näistä kolmesta keskuksesta on pubeja ja majoituspaikkoja.
Aille-joki virtaa Burrenin kukkuloita alas Doolinin ohi mereen. Pieni Crab Islandin saari sijaitsee lyhyen matkan päässä satamasta. Doolinin luola sijaitsee lähellä Roadfordia.
Kaukokartoitus

Kaukokartoitus (engl. remote sensing, josta toisinaan lyhenne RS) on etämittausta, jossa mittalaite kulkee yleensä lentokoneen, helikopterin tai satelliitin mukana.
Yleensä avaruustutkimuksessa kaukokartoituksena pidetään vain Maan havainnointia avaruusaluksesta käsin (engl. Earth observation, yleinen lyhenne EO). Esimerkiksi Marsin havainnointi sitä kiertävältä luotaimelta pidetään planeettatutkimuksena ja NASAn Hubble-avaruusteleskoopin tekemät kaukohavainnot kuuluvat tähtitieteeseen.
Kaukokartoitussatelliitit havainnoivat, esimerkiksi kuvaavat, Maan pintaa (mukaan lukien meret ja muut vesistöt) ja ilmakehää sekä mittaavat maan geoidia, vetovoimaa ja magneettikenttää eri aallonpituuksilla.
Osa satelliiteista on sääsatelliitteja, osa eri alojen tutkimussatelliitteja. Sotilaallisia kaukokartoitussatelliitteja ovat tiedustelu- eli vakoilusatelliitit, jotka on listattu ao. artikkelissa.

Kaukokartoitus Suomessa

Kaukokartoitus Suomessa sai alkunsa Suomen ilmavoimien lentokuvauksena, johon tykistön kenraali Nenonen toi merkittävän panoksen 1920- ja 1930-luvulla. Ilmavoimien koneita käytettiin luonnonvarojen kartoitukseen yhteistoiminnassa Geologisen tutkimuskeskuksen, Geodeettisen laitoksen jne. mittauskampanjoissa. Veljekset Karhumäki on ollut merkittävä ilmavalokuvien ottaja.
1970-luvulla Suomessa alettiin vastaanottaa NOAAn sääsatelliittien dataa. 1980-luvulla Suomi liittyi EUMETSAT-sääsatelliittijärjestöön. 2000-luvulla useat tutkimusryhmät käyttävät useiden avaruusjärjestöjen kuvamateriaalia tutkimustyössään. Avaruustekniikan opetus Suomessa on painottunut kaukokartoitukseen. Kaukokartoitusaineistoja hyödynnetään runsaasti myös metsätaloudessa ja metsäntutkimuksessa. Metsän kaukokartoituksessa keskitytään juuri nyt lentokoneesta tehtävään laserkeilaukseen, jonka avulla saadaan jopa maastomittauksia tarkempaa 3D-puustotietoa.
Chapter 11

Chapter 11 tarkoittaa Yhdysvaltojen liittovaltion konkurssilain määräyksiä, jotka sääntelevat yrityksen uudelleenjärjestelyä tilanteessa, jossa yritys ei pysty suoriutumaan veloistaan. Menettely on samankaltainen kuin Suomen lainsäädännön mukainen yrityssaneeraus.  Chapter 7 taas tarkoittaa säännöksiä yrityksen likvidoinnista, joka on hyvin lähellä Suomen lainsäädännön mukaista konkurssia.
Pääsiäispupu

Pääsiäispupu tai pääsiäisjänis on kuvitteellinen jänis, joka tuo lapsille suklaamunia pääsiäisen aikaan monissa Länsi-Euroopan kulttuureissa ja Australiassa. Munia piilottava myyttinen eläin ei ole kaikkialla jänis: Sveitsissä munat tuo käki, ja Saksan joissakin osissa kettu, haikara tai hanhi.
Pääsiäisjäniksessä heijastuu esikristillinen Ostarâ, ja hedelmällisyysmyytti. Jänishän on tunnettu nopeasta lisääntymissyklistään. Pääsiäismuna liittyy tiiviimmin kristillisen mytologiaan, mutta molemmilla on yhteys kevääseen ja kuolema-elämä -vastakkainasetteluun kevään kynnyksellä.
Saksan Münchenissä oli Pääsiäispupumuseo.
The Cavern Club

The Cavern Club on yökerho Liverpoolissa, Isossa-Britanniassa. Paikka oli 1960-luvulla suosittu ja merkittävä Merseybeat-yhtyeiden kuten The Beatlesin esiintymispaikka.
Cavern avattiin 16. tammikuuta 1957. Sen perustaja oli Alan Sytner, joka käytti kerhon mallina pariisilaista jazz-klubia nimeltä Le Caveau de la Huchette. Kellariin rakennettu luolamainen kerho oli kuuma, kostea ja haiseva, mutta suosittu. Kerhon omistajaksi tuli vuonna 1960 Ray McFall. Hän meni konkurssiin, ja kerho suljettiin väliaikaisesti vuonna 1966. Alf Geoghegan osti sen 1960-luvun lopulla. British Rail pakkolunasti kerhon vuonna 1973, ja purki ja täytti alkuperäisen kerhotilan tarkoituksenaan rakentaa paikalle uusi metrolinja. Vuoden 1980 jälkeen kerho kuitenkin rakennettiin uudelleen ja avattiin neljä vuotta myöhemmin. Paikan on omistanut vuodesta 1991 Dave Jones.
Alkuvuosina The Cavern Clubissa soitettiin jazzia, mutta 1960-luvulla se siirtyi rock and rolliin. Kerhossa soittivat usein esimerkiksi John Lennonin johtama The Quarrymen ja sen jälkeen 1960-luvun alussa The Beatles ja Gerry & The Pacemakers. Nykyisin kerhossa esiintyy niin 60-lukulaisia kuin modernejakin artisteja.
Jukka Turunen (muusikko)

Jukka Turunen on suomalainen basisti, kuvataiteilija ja runoilija. Hän on syntynyt vuonna 1963 Heinävedellä. Hän soitti Electric Blue Peggy Sue and the Revolutionions from Mars -yhtyeessä vuosina 1986–1994 käyttäen taiteilijanimeä Kale. Tätä ennen hän oli soittanut yhtyeissä Xböö ja Après Demain, joista jälkimmäinen julkaisi singlen Johanna-yhtiön kautta. 1990-luvun puolivälissä hän soitti hetken aikaa trip hop yhtye Bright Peoplessa kunnes muutti New Yorkiin vuonna 1996. 1980- ja 1990-luvuilla Turunen on sanoittanut joitain kappaleita Radiopuhelimet-yhtyeelle. Vuonna 2008 hän julkaisi omakustanteena runokirjan Integroitunut ihmissyöjä, joka sisältää muun muassa islam-kriittisiä runoja.