google/wiki40b huggingface dataset:
Dysmenorrea

Dysmenorrea (joskus algomenorrea) tarkoittaa kivulloisia kuukautisia. Sairaudeksi se katsotaan, jos kipu on niin kova, että se häiritsee normaalia elämää.
Dysmenorrea jaetaan tavallisesti kahteen ryhmään, primääriseen ja sekundaariseen dysmenorreaan.

Primäärinen dysmenorrea

Primäärinen dysmenorrea tarkoittaa sitä, että naisella on kuukautiskivut huomattavan kovat itse menstruaation alkamisesta lähtien. Kivut ovat yleensä kovimmillaan hieman ennen kuukautisten alkamista. Kipu johtuu prostaglandiinisynteesistä. Eräät prostaglandiinit saavat kohdun supistelemaan ylenpalttisesti, mistä seurauksena on kipu. Primäärinen dysmenorrea ei vaikuta suoraan esimerkiksi lapsensaantimahdollisuuksiin eikä siitä ole muutakaan vaaraa, mutta kokemuksena se voi olla varsin epämiellyttävä. Hoitona käytetään tulehduskipulääkkeitä, yhdistelmäehkäisypillereitä tai hormonikierukkaa. Suomalaisissa tutkimuksissa on fenamaatteihin kuuluvalla tolfenaamihapolla osoitettu olevan hyvä teho dysmenorrean kipujen hoidossa.

Sekundaarinen dysmenorrea

Sekundaarisesta dysmenorreasta puhutaan, jos kuukautisten kivulloisuus johtuu jostain muusta syystä. Kysymyksessä voi olla tulehdus, endometrioosi, myoma tai raskauden ehkäisyyn tarkoitettu kierukka. Tässä tapauksessa kannattaa hoitaa ensisijaisesti perussyy, mutta tulehduskipulääkkeillä voi kyllä lievittää oireita.
Cael Sanderson

Vapaapainiura

Aktiiviurallaan 182 senttimetriä pitkä ja 84 kilogrammaa painava Sanderson kilpaili 84-kiloisten sarjassa. Hänen suurin saavutuksensa oli olympiavoitto tuosta sarjasta vuoden 2004 kesäolympialaisista Ateenasta. MM-kilpailuista Sanderson saavutti hopeaa vuodelta 2003 New Yorkista. Pan-Amerikan kisoista hän saavutti pronssia niin ikään vuodelta 2003.
Sanderson oli koko uransa ajan amatööripainija. Häntä pidetään yhtenä lähihistorian parhaista amerikkalaisista amatööripainijoista.
Alapihlajan kivi

Alapihlajan kivi on Virolahdella Ala-Pihlajan kylässä Porolahden pohjoisrannalla sijaitseva vuoden 1721 Uudenkaupungin rauhan rajakivi.
Rajakivi on noin 4 metriä korkea kallio jonka länsisivulla on venäläisten tekemä hakkausmerkintä jossa on vuosiluku 1722. Ruotsalaisten hakkausmerkintöjä ei kalliossa ole. 
Uudenkaupungin rauhan rajankäynnistä on Virolahdella säilynyt Alapihlajan kiven lisäksi yhdeksän muuta rajakiveä : Hurppu, Heijarinkivi, Everstienkivi, Itäkivi, Käyhkäntien kivi, Kirkkotien kivi, Sahantauksen kivi, Kallionpellon kivi ja Lepkankaan kivi.
Karakorum (kaupunki)

Karakorum oli kaupunki nykisen Mongolian pohjoisosassa.
Se oli Mongolivaltakunnan eräänlainen pääkaupunki joitakin vuosikymmeniä. Sen rauniot sijaitsevat Arkhangain provinssin kaakkoisnurkassa Mongoliassa. Alueelta on löydetty merkkejä metallinvalmistuksesta, nuolenpäitä, rautapatoja, lasihelmiä, kiinalaisia kolikoita yms.

Historia

Tsingis-kaani asettui alueelle noin 1220 ja alkoi sieltä käsin johtaa Kiinan sotatoimiaan.  Karakorumia on usein sanottu mongolien pääkaupungiksi, mutta oikeastaan Tsingis-kaani eli liikuteltavassa telttaleirissään kaupungin ulkopuolella, ja Karakorum toimi tämän "varsinaisen pääkaupungin" huoltotukikohtana. Tsingisiä seurannut Ögödei rakennutti Karakorumiin muurit ja linnakkeen sekä suuntasi silkkitien kaupan sinne, jolloin kaupungista tuli vähäksi aikaa maailman merkittävimpiä taloudellisia ja poliittisia keskuksia. Kublai siirsi pääkaupungin nykyisen Pekingin alueelle vuonna 1267. Sen jälkeen Karakorumista tuli provinsiaalinen kaupunki, vaikkakin pohjoinen yuan-dynastia hetkeksi siirsi pääkaupunkinsa sinne. Kiinalaiset hävittivät Karakorumin ja surmasivat sen asukkaat 1388, jolloin kaupunki ilmeisesti autioitui lopullisesti.
Matkapassi

Matkapassi on brittiläinen matkailuun keskittyvä televisiosarja. Se on luultavasti maailman suosituin matkailusarja. Sen inspiraationlähteenä on Lonely Planet -matkaoppaat. Sitä on tehty vuodesta 1994 lähtien ja yksi jakso on tunnin mittainen. Sitä näytetään yli neljässäkymmenessä maassa ja kuudessa maanosassa. 
Joka jaksossa on oma matkailija, joista tunnetuimpia ovat Ian Wright, Justine Shapiro, Holly Morris ja Megan McCormick. Sen lisäksi välillä on erikoisjaksoja, jotka keskittyvät muun muassa maailman parhaisiin ruokiin, festivaaleihin, rantoihin ym. Suomessa sarjaa on esittänyt Yleisradio eli Yle TV2.
Can-Am (mönkijämerkki)

Historia

Joseph-Armand Bombardier hankki ensimmäisen patentin telalliseen ajoneuvoon vuonna 1937. Bombardier perusti vuonna 1942 yrityksen, joka alkoi valmistamaa moottorikelkkoja. Yrityksen ensimmäinen mönkijä esiteltiin vuonna 1998, ja vuonna 2006 Bombardier-mönkijöiden nimeksi vaihdettiin Can-Am.
Charles George Gordon

Charles George Gordon (28. tammikuuta 1833 – 26. tammikuuta 1885), joka tunnetaan myös lisänimellä "Gordon Kiinalainen" oli brittiläinen kenraalimajuri. Parhaiten hänet tunnetaan hänen käymistään taisteluista Kiinassa ja Pohjois-Afrikassa.
Vuonna 1854 Charles Gordon osallistui Krimin sotaan, minkä jälkeen hän työskenteli Kiinan hallitusta palvellen vuodet 1863–1865. 1864 hän oli mukana kukistamassa Taiping-kapinaa, mikä yhdessä hänen Aasiassa suorittamien tutkimusmatkojensa kanssa aikaansai sen, että hän sai lempinimekseen "Gordon Kiinalainen".
Vuonna 1874 Charles Gordon siirtyi Egyptiin. Hänet nimitettiin 1877 Brittiläisen imperiumin hallinnoiman Sudanin kuvernööriksi, ja tässä tehtävässä hän toimi vuoteen 1880 asti yrittäen ehkäistä orjakauppaa alueella. Vuoden 1880 jälkeen hän oleskeli jonkin aikaa Etelä-Afrikassa, kunnes sai jälleen 1884 kutsun palata Sudaniin auttamaan siellä mahdistiarmeijan kanssa taistelevia egyptiläisjoukkoja.
Sudanissa Charles Gordon piiritettiin Khartumin kaupunkiin, missä hän kävi vastarintaa mahdistiarmeijan joukkoja vastaan kymmenen kuukautta. Näiden kymmenen kuukauden jälkeen hän sai surmansa kaupungissa käydyissä taisteluissa, juuri ennen apujoukkojen saapumista.
Aleksandre Qazbegi

Aleksandre Qazbegi (georg. ალექსანდრე ყაზბეგი; s. 1848, Stepantsminda, k. 1893) oli georgialainen kirjailija. Hän keskittyi tuotannossaan maan vuoristolaisten elämän kuvaukseen. Hän käänsi myös eurooppalaista kirjallisuutta georgiaksi.
Qazbegi syntyi Pohjois-Georgian vuoristoalueella historialliseen Khevin maakuntaan ja monet hänen teoksensa käsittelivätkin maan vuoristolaisten elämää, tapoja ja heidän kokemaansa sortoa. Qazbegi julkaisi ensimmäiset teoksensa muutettuaan synnyinseudultaan Tbilisiin vuonna 1879. Hän aloitti tällöin myös työskentelyn Droeba-sanomalehdelle. Hänen vuonna 1881 julkaistu romaaninsa Elgudža aiheutti skandaalin ja kiellettiin, sillä se kuvasi vuoristolaisia ja heidän tsaarinvallan vastaista kamppailuaan positiivisesti. Se saavutti kuitenkin suuren suosion. Elgudžaa seurasivat muun muassa teokset Eliso (1882), Mamismkvleli (1882), Tsiko (1883) ja Khevisberi Gotša (1884).
Qazbegin synnyinkaupungissa Stepantsmindassa on hänen kotimuseonsa ja hänelle omistettu monumentti.
Guebwiller

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyyksiä ovat useat uskonnolliset rakennukset. Näitä ovat 1200-luvulta peräisin oleva romaaninen Saint-Légerin kirkko, 1700-luvulta oleva Notre-Dame de Guebwiller, dominikaaninen luostari sekä synagoga, jotka kaikki kuuluvat Ranskan historiallisten monumenttien listalle. Kaupungin keskustassa oleva museo Musée Théodore Deck on nimetty paikallisen keraamikon mukaan. Museossa on esillä keramiikkaa ja paikallista historiaa.
Cantieri navali Odero

Cantieri navali Odero oli italialainen telakka, joka oli toiminnassa vuosina 1846 – 1949.

Historia

Westermanin veljekset perustivat yrityksen vuonna 1846 Genovan Sestri Ponenteen. Vuonna 1872 Nicolò Odero valtasi yrityksen. Muggianossa toiminut Ansaldon San Giorgion telakka sekä aseita valmistanut Vickers-Terni sulautettiin yritykseen, josta muodostui Attilio Oderon hallinnoima Odero-Terni. Yritys sulautui kaksi vuotta myöhemmin Livornossa sijainneeseen Cantiere navale fratelli Orlandoon. Näin muodostunut yritys nimettiin Società per la Costruzione di Navi, Macchine et Artiglierie Odero-Terni-Orlando (OTO), josta myöhemmin muodostui edelleen OTO Melara. Telakka suljettiin vuonna 1949.
Opiskelijakirjasto

Opiskelijakirjasto oli yksi niistä Helsingin yliopiston kirjastoista, jotka yhdistettiin vuonna 2012 uuteen Helsingin yliopiston kirjastoon ja sen keskustakampuksen pääkirjastoon.
Opiskelijakirjasto profiloitui palvelemaan erityisesti keskustakampuksen perustutkinto-opiskelijoiden tarpeita. Kirjasto lainasi ennen kaikkea kurssikirjallisuutta, ja lisäksi sillä oli laajat kokoelmat sekä muuta tieteellistä kirjallisuutta että kaunokirjallisuutta. Vuonna 2004 kirjaston painetun kokoelman laajuus oli yhteensä 340 000 nidettä, minkä lisäksi sinne tuli yli kaksi sataa kausijulkaisua.

Historiaa

Opiskelijakirjasto oli alun perin Ylioppilaskunnan kirjasto. Se perustettiin Yleinen Ylioppilaskirjasto (ruots. Allmänna Studentbibliotek) -nimisenä jo vuonna 1858, kun yliopiston osakuntien vanhat kirjastot yhdistettiin. Yleinen Ylioppilaskirjasto toimi aluksi Pihlflycktin talossa (nykyinen osoite Hallituskatu 3) vuoteen 1870 asti ja sen jälkeen Ylioppilastalossa (nykyään Vanha ylioppilastalo, Mannerheimintie 3). Vuonna 1892 kirjasto sai oman rakennuksen ja uudeksi nimekseen (vuoteen 1974 asti) Ylioppilaskunnan kirjasto (Studentkårens bibliotek). 
Kirjaston pitkäaikainen johtaja, vuodesta 1942 aina vuoteen 1969 asti, oli kirjastoneuvos Kaarlo Lausti.
Vuonna 1974 ylioppilaskunta luovutti kirjaston valtiolle, ja vuodet 1974–1996 kirjasto kuului hallinnollisesti Helsingin yliopiston kirjastoon (nyk. Kansalliskirjasto). Vuonna 1997 Opiskelijakirjasto kuitenkin irrotettiin Helsingin yliopiston kirjastosta yliopiston konsistorin alaiseksi erillislaitokseksi. 
Kirjasto siirtyi vuonna 1996 Domus Academicalta entiseen Pukevan tavarataloon Vuorikadulle. Korttelin sisäpihalle rakennetussa uudisrakennuksessa toimiva oppimiskeskus Aleksandria avattiin vuonna 2003. Vuonna 2009 Opiskelijakirjasto siirtyi osoitteeseen Fabianinkatu 32. Vuonna 2010 Opiskelijakirjaston entisten tilojen paikalle aletiin rakentaa uutta kirjastorakennusta Helsingin yliopiston kirjaston Keskustakampuksen kirjastolle. Tämä Kaisa-taloksi kutsuttu rakennus avautui yleisölle syksyllä 2012. Opiskelijakirjaston kokoelmat ja palvelut on sulautettu keskustakampuksen kirjastoon.
Australianhaukkapöllö

Koko ja ulkonäkö

Naaraan pituus on 27–36 cm, siipien kärkiväli 70–85 cm ja paino keskimäärin 194–360 g. Koiraan mitat ovat 23–36 cm, 70–85 cm ja 170–298 g. Se on pienin australialaisista pöllöistä. Yleisväritykseltään pöllö on päältä tummanruskea harvoin vaalein täplin, ja alapuolelta vaalea tummin pitkittäisjuovin. Naama on vaalea ja silmät keltaiset. Nuori lintu on vaaleampi kuin vanha. Pyrstö on suhteellisen pitkä, mistä syystä se lennossa muistuttaa haukkaa. Enimmäkseen yölintu, joka kuitenkin voi saalistaa myös päivällä, etenkin pilvisinä päivinä. Laulu muistuttaa käen kukuntaa, mistä se on saanut Australian alkuperäisasukkailta nimensä Boobook. Saalistaessaan se voi äännellä kimakasti.
12 alalajia tunnetaan.

Esiintyminen

Australia, Tasmania, Timor, Uusi-Seelanti, Uuden Guinean eteläosat ja niitä ympäröivät saaret. Australian yleisin pöllö. Lajia ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Kaikenlaiset metsät trooppisista sademetsistä ja eukalyptusmetsiköistä kaupunkien puistoihin.

Lisääntyminen

Pesintäaika on elo-syyskuussa. Pesä on puunkolossa. Valkoisia munia on tavallisesti 2–3, joskus jopa 5. Naaras hautoo noin 35 päivää, ja poikaset lähtevät pesästä 5–6 viikon ikäisinä. Molemmat emot hoitavat poikasia.

Ravinto

Syö etupäässä pikkujyrsijöitä ja lintuja mutta myös hyönteisiä ja muita selkärangattomia. Saalistaa sekä ilmasta että maasta.
Sound system

Sound system on reggaeta äänilevyiltä soittava kokoonpano, joka koostuu DJ:istä eli jamaikalaisittain selektoreista sekä jamaikalaisittain deejayistä eli MC:istä eli mikrofonimiehistä.
Termi sound system viittaa myös fyysiseen äänentoistolaitteistoon, jolla musiikkia soitetaan.
Sound system eli suomalaisittain soundi on levytetyn reggaen tärkein äänitorvi. Soundi koostuu selektoreista eli levyvalikoitsijoista ja mikrofonimiehistä, jotka perinteisesti soittavat omilla PA-laitteistoillaan omia dubplate- ja muita äänilevyvalikoimiaan. Mikrofonimiesten tehtävä soundissa on tärkeä: He juontavat levyjä sisään sekä pitävät juonnoillaan ja viihdytyksellään yleisön kiinnostusta yllä.
Tunnetuimpiin sound systemeihin maailmalla kuuluvat jamaikalaiset Stone Love, Bass Odyssey ja Killamanjaro, newyorkilainen LP International, Channel One Sound System, King Shiloh Soundsystem sekä saksalainen Sentinel, joka voitti vuoden 2005 World Clashin New Yorkissa.
Tunnetuimpia suomalaisia soundeja ovat Komposti, Lion Head, MPV, Intergalaktik Sound System, Tulitauko Sound, Black Bear Sound, Pouta Sound, Ghetto Blaster Sound, Cool Runnings, Healing of the Nation, Ivah Sound, Jah Equity Sound System, Family Sound ja Black Hula sekä ainoa jamaikalainen soundi Suomessa, Super One Sound.
Barosaurus

Elintavat

Barosaurus söi ravinnokseen puiden lehtiä ja saniaisia muiden sauropodien tapaan. Lähisukulaistensa Apatosauruksen ja Diplodocuksen tavoin Barosaurus eli laumoissa. Laumoissa eläessään Barosaurukset olivat paremmassa turvassa isoilta teropodeilta, kuten Allosauruksilta ja Ceratosauruksilta. Suuri koko suojasi aikuista Barosaurusta monilta vihollisilta. Sen lisäksi sillä oli pitkä, piiskamainen hännänkärki, jolla se löi vihollisiaan. Barosaurus saattoi nousta myös kahdelle raajalle näyttääkseen suuremmalta pelotellakseen saalistajat pois. Takaraajoillaan seistessään Barosaurus oli jopa 15 metriä korkea.
Myöhäisjurakautisessa Pohjois-Amerikassa eli samaan aikaan muitakin sauropodeja, kuten Apatosaurus, Brachiosaurus, Camarasaurus, Diplodocus ja Haplocanthosaurus.
Tomorrow Never Knows

Kappale

Lennon kirjoitti ”Tomorrow Never Knowsin” LSD:n inspiroimana. Hän omi kappaleen alkutekstit suoraan Timothy Learyn kirjasta Psychedelic Experience, johon ne puolestaan oli lainattu ikivanhasta tiibetiläisestä kuolleiden kirjasta. Lennon kertoi tuottaja George Martinille haluavansa kappaleen kuulostavan siltä kuin idän pyhä mies pitäisi messua tuhannen munkin säestämänä. Lennonin ääni kuulosti samanaikaisesti kaukaiselta ja etäiseltä. Kompressorit, limitterit, oskillaattorit, viivelaitteet ja varispeed-nauhurit mullistivat aiemmat tavat käsitellä musiikkia. Tätä tekniikkaa hyödyntämällä synnytettiin kappaleelle kokonaan uudenlaisia äänikuvia. Eräs hyvä esimerkki tällaisesta on Paul McCartneyn nauru, joka soitettiin takaperin ja vääristeltiin kuulostamaan merilokkien kutsuhuudoilta.
Quanzhou-laiva

Quanzhou-laiva on 1200-luvulla purjehtineen kiinalaisen džonkin hylky, joka on uponnut lähellä Quanzhoun kaupunkia Fujianin maakunnassa. Vuonna 1973 löydetty hylky on merkittävä meriarkeolginen löytö, joka kertoo tuon ajan laivanrakennustekniikasta ja merenkulusta.

Hylkylöytö

Hylyn kaivaukset aloitettiin vuonna 1974 noin 2-3 metrin syvyydestä Quanzhoun lahden rantamudasta. Kaivauksia johti paikallinen arkeologi, professori Zhuang Weij Xiamenin yliopistosta. Todennäköisesti paikalla oli 1200-luvulla kanava. Quanzhoun loistoaikana paikalla oli yksi Kiinan pääsatamista, jota kutsuttiin Houzhou-satamaksi (后渚港, Houzhougang). Laivan osat, jotka jäivät alkuperäisen vedenpinnan yläpuolella, ovat kadonneet, mutta rungon mutaan hautautuneet osat ovat säilyneet kohtuullisen hyvin. Ajoituksen kannalta tärkeimmät todisteet olivat hylystä löytyneet 504 kuparikolikkoa. Niistä 70 ajoittuu Song-dynastiaan, viimeisimmät pian vuoden 1272 jälkeiseen aikaan. Tämän avulla arkeologit ovat päätelleet aluksen uponneen joitain vuosia vuoden 1272 jälkeen eli Eteläisen Song-dynastian viimeisinä vuosina. Eteläisen Song-dynastian valloittivat mongolit vuonna 1279. On arveltu, että laivan miehistön upotti laivan matalaan veteen, jotta lasti ei joutuisi mongolien käsiin.

Laivatyyppi

Arkeologisten tutkimusten mukaan alus oli 34,6 metriä pitkä ja 9,8 metriä leveä kolmimastoinen purjelaiva. Säilyneiden vedenalaisten osien pituus oli 24 metriä, leveys 9,15 metriä ja syväys 2 metriä. Laivan onlon arveltu olleen keskikokoinen pitkänmatkan kauppalaiva. Laiva oli jaettu 12 laipiolla 13 osastoon. Rakenteen tutkiminen on paljastanut piirteitä niin Kiinan rannikolta kuin eteläisestä Aasista. Esimerkiksi lankut oli tiivistettu puusta uutetulla liimalla, joka tunnetaan nimellä chu-nam. Sitä saatiin Satingran satamasta, läheltä nykypäivän Songkhlata Etelä-Thaimaassa. Tämä on voinut tarkoittaa sitä, että Quanzhoun kauppiailla oli yhteisö esimerkiksi Satingraan satamassa.

Lasti

Edellä mainittujen kuparikolikoiden lisäksi laivasta löydettiin seitsemän rautakolikkoa sekä 2 000 merikotilonkuorta, jotka ovat mahdollisesti peräisin eteläisestä Itä-Aasiasta tai Hainanista. Varsinainen lasti oli suitsuketikkuja, joita löytyi 12 osastossa kaikkiaan noin 2 400 kiloa. Lisäksi oli pieniä määriä muita arvokkaita tuotteita: viisi "kiinalaista litraa" mustapippuria, Somaliasta peräisin olevaa ambraa, 6,3 grammaa olibaanihartsia todennäköisesti Arabian niemimaalta, 4 kiloa elohopeaa, pieni määrä lohikäärmeen vereksi kutsuttua väriainetta, hematiittia ja yksi kilpikonnan kuori.

Laivan nykyinen tila

Laiva on nykyään säilytetty Quanzhoun merentakaisten suhteiden museossa (泉州海外交通史博物馆), jossa on erityinen "Quonzhuon lahden muinaiset alukset" -näyttely. Se on sijoitettu paviljonkiin, joka on rakennetettu Quanzhoun Kaiyuan-temppelin alueelle. Näyttelyssä on myös malli aluksesta sellaisena, miltä se olisi voinut aikanaan näyttää.
Tiilihylky

Tiilihylky on Helsingin edustalla Isosaaren lounaispuolella sijaitsevan Svartbådanin luodon pohjoisrantaan uponnut hylky.
Hylky oli alun perin puinen purjekuljetusalus, joka oli tiililastissa matkalla kohti Helsinkiä, kun se ajoi matalikolle. Alus hajosi pahoin jo tässä vaiheessa, mutta osa lastista saatiin pelastettua. Alus hajosi lähes täysin ja sen emäpuu upposi noin 20 metrin syvyyteen loivasti laskeutuvaa rinnettä pitkin. Loput lastista hajosi pitkin matkaa.
Hylystä tuli suosittu sukelluskohde harrastuksen yleistyessä. Sen ympäristössä vesi on virtausten johdosta kirkasta ja kylmää. Hylyn alla asustaa vakinaisesti suuri yhdyskunta kivinilkkoja.

Löytöaika ja hylyn nimi

Sukeltajan tie-kirjan mukaan hylyn alkuperäinen nimi oli Henrietta, ja sen löysivät 1950-luvun alussa kaksi varhaista harrastesukeltajaa, romutuskelpoisia hylkyjä etsinyt romukauppias Jouko ”Romu” Koskinen ja toimittaja Erkki Koivusalo. He kirjasivat tiedot ylös, mutta hylky sai jäädä rauhaan Koskisen todettua sen nostokelvottomaksi; tiiletkin olivat jo aivan liian kauan vedessä lionneita.
Harrastajasukeltajien ylläpitämä hylyt.net sivusto kertoo nimeksi Bändaren I ja sukellusseura Sub Aqua Club Marinus kertoo löytäneensä kuvia hylystä jo 1930-luvulta.
Nils Lerche

Nils Leo Lerche (22. lokakuuta 1905 Helsinki – 1986) oli suomalainen säveltäjä.

Henkilöhistoria

Lerchen vanhemmat olivat liikemies Leopold Lerche ja Adèle Parviainen ja puoliso vuodesta 1930 Signe Ulrika (Ulla) Furuhjelm. Hän tuli ylioppilaaksi 1927 ja opiskeli musiikkia Bengt von Törnen ja Bengt Carlsonin johdolla ja sai diplomin Wienin uudesta konservatoriosta 1937. Sävellyskonsertit Lerche piti Helsingissä 1940 ja 1944.
Seija Kurunmäki

Seija Kurunmäki (s. 1956) on maatalous- ja metsätieteiden maisteri, HHJ ja ruoka-alan palkittu vaikuttaja.
Kurunmäki on toiminut noin 40 vuoden uransa aikana markkinoinnin ja viestinnän päällikkö- ja johtotehtävissä, viestinnän ammattilaisena ja yrittäjänä. Vuosina 2013-2018 Kurunmäki toimi Suomalaisen ruokakultuurin edistämissäätiön eli ELO-säätiön toimitusjohtajana. Hänen aikanaan säätiön tunnettuus ja vaikuttavuus saatiin merkittävään kasvuun. 
Vuonna 2018 Kurunmäki palasi yrittäjäksi omaan viestintäalan yritykseensä Kuule Oy:hyn, jossa toimii ruokavaikuttajana, puhujana ja fasilitaattorina, erikoisalana kestävä kehitys, ruokajärjestelmän kokonaisuus ja ilmastoviestintä ovat ruokavaikuttajan. Hän luotaa alan ilmiötä twitterissä ja onkotolkkua-blogissaan. Lasten ilmastoahdistuksesta huolestuneena hän keräsi 2019 kokoon aktiivisia ja osaavia ammattilaisia Aktivistimummot-liikkeen perustajiksi. Tavoite on monipuolistaa keskustelua ja lisätä päättäjien ja aikuisten todellisia tekoja.
Suomi100-juhlavuonna Kurunmäki veti laajaa yhteistyöhanketta Syödään yhdessä. Hän loi myös yhteistyöprojektin, jonka tuloksena Suomi sai vuonna 2017 kansallisruoan, joka oli ruisleipä. Työstään ruoka-alalla ja Syödään yhdessä -hankkeessa Kurunmäki valittiin vuonna 2017 Agronomiliiton Vuoden Vaikuttajaksi ja hän sai myös Ruokatoimittajat ry:n Ideasipulipalkinnon 2018 . Samana vuonna ansiokas työ ruokakulttuurin edistämiseksi huomioitiin Jaakko Kolmonen-rahaston palkinnolla . Vuonna 2014 Kurunmäki palkittiin Tiedonjyvä- palkinnolla.
Vuonna 2005 perustamansa viestintää ja tutkimuksia tekevän Kuule Oy:n puitteissa hän on johtanut monien ruokakulttuuria ja ruokavientiä edistävien hankkeiden viestintää mm. Sitran ja maa- ja metsätalousministeriön toimeksiannosta. Niiden tuloksena syntyi Tulevaisuusuutiset 2030 ja 2040. sekä kirja Järkipuheita ruoasta.
Seija Kurunmäki on suorittanut HHJ-tutkinnon. Hän on Juustopöytä ry: n puheenjohtaja, Hotelli- ja ravintolamuseosäätiön hallituksen sekä Uudenmaan Vanhustenpalveluyhdistyksen hallituksen jäsen.
Yamaha YZ125

Yamaha YZ 125cc on yksi Yamaha Corporationin valmistamista kaksitahtisista moottoripyöristä. Suomessa on muutamia Yamaha YZ:etoja A1-rekisteröityjä kevytmoottoripyöriä.
Seppo Rustanius

Seppo Rustanius (s. 7. huhtikuuta 1943 Tampere) on suomalainen elokuvaohjaaja, joka tunnetaan Suomen sisällissotaa punaisten näkökulmasta käsittelevistä dokumenttielokuvistaan. Hän on opiskellut teologiaa Helsingin yliopistossa, tiedotusoppia Tampereen yliopistossa sekä elokuva-alaa Pariisissa.
Rustaniuksen dokumentteja ovat muun muassa Suomen sisällissodan naiskaarteista kertova Punaiset esiliinat, Edvard Gyllingin elämää käsittelevä Syytteitä utopistille, Stalinin vainojen suomalaisuhreista kertova Karjalainen kiirastuli, Kronstadtin kapinan pakolaisia käsittelevä Jään yli sekä Muurmannin legioonan suomalaisista kertova Kuninkaan punikit. Vuonna 1981 valmistunut televisiodokumentti Sotapapit kertoo suomalaisten sotilaspappien toiminnasta vuoden 1918 sisällissodan ja toisen maailmansodan aikana. Elokuva kuitenkin hyllytettiin puolustusvoimien vaatimuksesta, kun se kielsi arkistomateriaalinsa käyttöluvan. Puolustusvoimat ilmoitti myös sanoutuvansa irti kuvasta, jonka elokuva sotilaspapeista antoi. Lopulta Yleisradio esitti elokuvan lokakuussa 1982 sensuroituna, niin että siitä oli poistettu neljä kohtausta. 
Lisäksi Rustanius on julkaissut Suomen sisällissodan vankileirejä käsittelevän teoksen Punavankileirit 1918 yhdessä Tuulikki Pekkalaisen kanssa.