google/wiki40b huggingface dataset:
Kapteeni Keltaparta

Juoni

Merirosvokapteeni Keltaparta (Chapman) onnistuu suorittamaan koko 20-vuotisen, veropetoksesta saamansa vankeustuomion huolimatta raskaista vuosista, jotka hän vietti terrorisoiden valtameriä. Koska hän ei ole paljastanut valtavan aarteensa sijaintia, kasvattaa Kuninkaallinen laivasto hänen vankeuttaan 140 vuodella toivoen salaa, että hän pakenisi etsimään aarrettaan.
Keltaparta pääseekin pakenemaan ja lähtee aarteenetsintään poikansa Danin (jonka isästä ei ole ihan täyttä varmuutta), Danista huolta pitäneen lordi Lambournin (Cook) ja tämän ystävän tohtori Gilpinin (Hordern) kanssa. Valitettavasti aarteen perässä ovat myös Keltaparran entinen, petollinen puosu Moon (Boyle) apurinsa Gilbertin (Feldman) kanssa sekä Kuninkaallisen laivaston komentaja Clement (Idle) apunaan kuuro Pew (Cleese) ja Danin äiti Betty (Kahn)...

Vastaanotto

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvasi elokuvaa ”tyrmistyttävän epähauskaksi” huolimatta nimekkäistä näyttelijöistä. Hän antoi elokuvalle tähtien sijasta pommin, mikä vastaa sanallista arviota ”täysin epäonnistunut tekele”.
Matt Beleskey

Pelaajaura

Beleskey kasvoi pikkukaupunki Midhurstissa, Ontariossa ja pelasi jääkiekkoa Barrie Icemanissä. Hänet varattiin toisella kierroksella numerolla 21 OHL:ssä pelaavaan Belleville Bullsiin vuonna 2004. 
NHL:ään Beleskey varattiin vuoden 2006 varaustilaisuudesa numerolla 112. Hänen ammattilaisuransa alkoi vuonna 2008 neljän vuoden junioriuran jälkeen. Hän teki NHL-debyyttinsä kaudella 2008–2009, kun esiintyi Ducksissa kahdessa pelissä. Hän pelasi kuitenkin suurimman osan kaudesta AHL-joukkue Iowa Chopsissa. Beleskey pelasi 2012–2013 työsulun aikana EIHL:ssä pelaavassa Coventry Blazessa.
Aneheimista Beleskey siirtyi kaudeksi 2015–2016 Boston Bruinsiin. Hän pelasi Bostonissa siirtotakarajalle, helmikuuhun 2018 saakka. Kunnes siirtyi yhdessä Ryan Spoonerin ja 2018 1. kierroksen varasvuoron kanssa New York Rangersiin vaihdossa Rick Nashiin.
Norv Turner

Norval Eugene Turner (s. 17. toukokuuta 1952 Camp Lejeune, Pohjois-Carolina) on yhdysvaltalainen amerikkalaisen jalkapallon valmentaja, joka toimii Cleveland Brownsin hyökkäyksen koordinaattorina. Hän on toiminut NFL:ssä San Diego Chargersin, Washington Redskinsin ja Oakland Raidersin päävalmentajana. Turner toimi 1990-luvun alussa Dallas Cowboysin hyökkäyksen koordinaattorina ja oli mukana voittamassa Super Bowlia vuosina 1992 ja 1993.

Lapsuus

Norv Turner varttui Pohjois-Kalifornian Martinezissa, hänen isänsä oli merijalkaväen kersantti, joka palveli maataan toisessa maailmansodassa sekä Korean sodassa. Norvalin ollessa kaksivuotias alkoholisoitunut isä jätti viisilapsisen perheen. Perhe joutui elämään sosiaalituen varassa ja Norval teki paljon töitä mm. lehdenjakana.

Ura pelaajana

Turner oli lahjakas pelinrakentaja amerikkalaisessa jalkapallossa ja sai stipendin Oregonin yliopistoon. Peliaika siellä oli kuitenkin tiukassa sillä aloittavana pelinrakentajan pelasi tuleva Hall of Fame-pelaaja Dan Fouts. Oregonin valmentajat näkivät Turnerissa lahjakkuutta valmentajan uralle ja peliuran jälkeen Turner jatkoi yliopistossa valmentajana.

Ura valmentajana

Turner nousi 1990-luvun alussa NFL:n arvostetuimipien hyökkäyksen koordinaattoreiden joukkoon johtaessaan Dallas Cowboysien hyökkäystä Jimmy Johnsonin alaisuudessa. Turner oli voittamassa Super Bowlia kausien 1992 ja 1993 päätteeksi. Washington Redskins palkkasi Turnerin päävalmentajakseen vuonna 1994. Turner alaisuudessa tulokset olivat keskikertaisia ja tie playoffeihin avautui vasta viidennellä kaudella vuonna 1999. Kesken seuraavan kauden Turner sai potkut. Vuonna 2004 Oakland Raidersin omistaja Al Davis palkkasi Turnerin päävalmentajaksi. Hänen kaksi kauttaan Oaklandissa olivat vaikeita ja tuloksena oli 9 voittoa ja 23 tappiota. 
Kaudeksi 2007 Turner palkattiin San Diego Chargersin peräsimeen. Hän seurasi Marty Schottenheimeria, jonka johdolla San Diego oli voittanut edellisellä kaudella 14 ottelua ja hävinnyt vain 2. Erimielisyydet toimitusjohtaja A.J. Smithin kanssa sekä huono pudotuspelimenestys johtivat kuitenkin potkuihin. Turner johdatti Chargersin pudotuspeleihin kolmella ensimmäisellä kaudellaan. Paikka Super Bowlissa jäi kuitenkin haaveeksi. Suurin pettymys tuli kaudella 2009, kun pudotuspelien ensimmäisessä ottelussa San Diego hävisi New York Jetsille kotonaan, vaikka takana oli erinomainen runkosarja. Tuon pelin jälkeen pudotuspelit ovat jääneet haaveeksi ja kausina 2010–2012 Chargersin otteita vaivasi epätasaisuus.  Kauden 2012 päätteeksi Turner sai potkut. Cleveland Browns palkkasi Turnerin hyökkäyksen koordinaattoriksi kaudelle 2013. Vuoden Browns-pestin jälkeen hän siirtyi Minnesota Vikingsin organisaatioon.
Kuninkaallisen laivaston luokitusjärjestelmä

Kuninkaallisen laivaston luokitusjärjestelmä ja sen edeltäjät olivat järjestelmiä, joilla luokiteltiin Yhdistyneen kuningaskunnan merivoimien käytössä olevat sotalaivat 1600-luvun alusta 1800-luvun puoleen väliin saakka. 
Käytännöksi vuoden 1618 aikoihin otettu luokitusjärjestelmä kuitenkin muuttui jatkuvasti, kun siihen sovellettiin eri kriteerejä. Aluksi luokitellut alukset jaettiin neljään luokkaan ja myöhemmin kuuteen. Kriteerejä olivat mm. niiden täysmiehistö, tykkimiehistö, tykkien luku ja paino. Luokittelulla ei ollut juuri käytännön taktista merkitystä, mutta se saattoi vaikuttaa ajasta ja järjestelmästä riippuen esimerkiksi alusten kapteenien ja upseerien palkkaluokkiin.

Kaarle I 1626

Kaarle I määräsi hallintonsa alussa 1626 tehtäväksi uuden luettelon, jossa suurille laivoille annettiin ensimmäistä kertaa luokat, joskin luokkaa merkitsevän termin rate tilalla oli tuolloin vielä arvoa tai sijaa merkitsevä rank. Niinpä esimerkiksi Ship Royal oli nyt first-rank tai pitemmin ship of the first rank. Luettelon nimi kuului kokonaisuudessaan "Uudet luokat merimiesten palkkoja varten, hänen kuninkaansa laivaston komission vahvistamat, hänen kuninkaansa useiden laivaluokkien ja upseerien arvojärjestyksen mukaan". Luokkia oli nyt kuitenkin kuusi, jotka jaettiin kukin kahteen alaluokkaan niiden rajoituksina toimivien ääripäiden mukaan. Järjestelmässä määriteltiin paremminkin palkkaluokat, kuin laivojen koot tai tykkiluvut ja eri kokoisten laivojen kapteeneille ja upseereille maksettiin eri kokoista palkkaa.

Mukana tykit 1632

Vuonna 1632 Kaarle I hyväksyi korvaavan ja tarkemman luettelon. Edeltäjästä tuli nyt käyttää nimeä "vanha luettelo", jonka "uusi luettelo" korvasi. Luettelossa oli 38 laivaa, joista 4 kuului ensimmäiseen, 11 toiseen, 4 kolmanteen, 2 neljänteen, 10 viidenteen ja 2 kuudenteen luokkaan. Luettelossa kerrottiin myös jokaisen laivan tyyppi, miehistön lukumäärä, laivojen ulottuvuudet ja aseistuksen määrä.
Daegu Stadium

Daegu Stadium (대구 스타디움) on Etelä-Korean Daegussa sijaitseva urheilustadion. Stadionille mahtuu 66 000 katsojaa ja se on valmistunut vuonna 2001. Stadionilla pelattiin jalkapallon MM-kisojen otteluita vuonna 2002 ja sillä järjestettiin yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailut vuonna 2011.
Arrow-luokka

Suunnittelu ja valmistus

Krimin sota edellytti Itämeren ja Mustanmeren matalissa rannikkovesissä toimintakykyisten alusten valmistamista. Luokan kuusi puurunkoista, potkurein varustettu alusta valmistettiin vuonna 1854 Amiraliteetin suunnittelutoimiston piirustusten pohjalta. Alusten valmistus toteutettiin kahdella kaupallisella Thames-joen varrella sijainneella telakalla: R & H Greenin Blackwallin telakalla ja C. J. Mare and Companyn telakalla Leamouthissa.
Alusten höyrykoneina oli 160 hevosvoiman kaksisylinterinen yksivaihe moottori, jolla pyöritettiin yhdessä akselissa ollutta potkuria. Lisäksi alukset oli varustettu parkkitakilalla. Niiden aseistuksena oli kaksi 68 naulan 95 cwt Lancaster MLR -tykkiä ja neljä 32 naulan 25 cwt -tykkiä.
Marco Delvecchio

Seurajoukkueura

Ascolin lisäksi Delvecchio on edustanut lukuisia muitakin seuroja: Interiä, Veneziaa, Udinesea, Romaa, Bresciaa ja Parmaa. Näistä kaikki Veneziaa lukuun ottamatta pelasivat pääsarjatasolla. Parhaiten hänet muistetaan AS Romasta, jossa hän pelasi suurimman osan urastaan. Myös Delvecchion uran huippuvuodet ajoittuvat nimenomaan Roman-aikoihin: pääkaupungissa hän voitti vuonna 2001 Italian mestaruuden ja Italian supercupin. Hän pelasi seuran paidassa 269 liigaottelua ja teki niissä 77 maalia. Italian ulkopuolisia seuroja Delvecchio ei koskaan edustanut.
Parmasta Delvecchio siirtyi Ascoliin vuonna 2006, jossa maalinteko oli hukassa hänen onnistuttuaan tekemään 10 ottelussa kaksi maalia. Ascoli päätti purkaa hyökkääjän sopimuksen, minkä jälkeen Delvecchio oli lähes vuoden ilman seuraa. 31. heinäkuuta 2008 hän löysi itselleen uuden seuran Italian kuudenneksi korkeimmalla sarjatasolla Eccellenzassa pelaavasta Pescatori Ostiasta.

Maajoukkueura

Helmikuussa 1999 Norjaa vastaan maajoukkuedebyyttinsä tehnyt Delvecchio pelasi vuosina 1999-2003 19 ottelua Italian A-maajoukkueessa. Hän teki otteluissa kolme maalia, joista yhden 2000 EM-kisojen finaalissa Ranskaa vastaan. Italia hävisi kuitenkin ottelun jatkoajalla 2-1 David Trezeguet’n kultaisella maalilla. Delvecchio edusti Italiaa myös 2002 MM-kisoissa.
Otto Tolonen

Otto Tolonen (s. 1980 Espoo) on professori ja Suomen kansainvälisesti menestyneimpiä klassisen kitaran taiteilijoita.

Opinnot ja ura

Tolonen aloitti opinnot vuonna 1995 Sibelius-Akatemiassa, jossa hän opiskeli Timo Korhosen ja Jukka Savijoen johdolla ja josta hän valmistui musiikin maisteriksi keväällä 2008. Tolonen on täydentänyt opintojaan Weimarin musiikkikorkeakoulussa Saksassa sekä Sienan kesäakatemiassa Italiassa. Tolonen on opettanut mestarikursseilla Saksassa, Italiassa, Yhdysvalloissa ja Brasiliassa. Tolonen nimitettiin kuusivuotiseen virkaan kitaraprofessoriksi Norjan valtiolliseen musiikkikorkeakouluun (Norges Musikkhøgskole) marraskuusta 2018. Hän on ensimmäinen suomalainen klassisen kitaran professori. Tolonen opettaa myös tuntiopettajana Sibelius-Akatemiassa.

Konsertit

Tolonen on konsertoinut Suomen ja muiden Pohjoismaiden lisäksi runsaasti ympäri maailmaa. Hän on esiintynyt Yhdysvalloissa Nashvillen Virtuoso Showcase konserttisarjassa, Cincinnatissa sekä Sibelius-Akatemian edustajana kiertueella Michiganissa, Milwaukeessa ja Illinoissa. Etelä-Amerikassa Tolonen on konsertoinut Argentiinassa Manuel de Falla-museossa Cordobassa sekä Belo Horizonten kitarafestivaalilla Brasiliassa. Lisäksi Tolonen on konsertoinut Moskovan International House of Musicissa ja Rachmaninov-salissa, Baltiassa sekä runsaasti Keski-Euroopassa.
Tolosen soolo- ja kamarimusiikkiohjelmistot koostuvat renessanssin luuttu- ja vihuelateoksista aina nykypäivän musiikkiin. Hän on esiintynyt muun muassa Radion sinfoniaorkesterin, Jyväskylä Sinfoniettan, Sibelius-Akatemian Sinfoniaorkesterin, saksalaisen Cursächsichen Philharmonien ja puolalaisen AUKSO-kamariorkesterin solistina.

Tjango! -yhtye

Tolonen vaikuttaa hanuristi Antti Leinosen, viulisti Tero Hyväluoman ja kontrabasisti Tarmo Anttilan kanssa Tjango! –yhtyeessä. Tjango! esittää omien sävellyksiensä lisäksi tunnettua ja tuntemattomampaa ranskalaista ja latinalaisamerikkalaista musiikkia sekä jazz-standardeja. Yhtyeen ensialbumi julkaistiin tammikuussa 2014.

Palkinnot ja tunnustukset

Tolonen on palkittu lukuisissa kilpailuissa vuodesta 1995 alkaen. Marraskuussa 2008 hän voitti arvostetun kansainvälisen Andres Segovia -kitarakilpailun Espanjan Granadan Herradurassa. Saman vuoden elokuussa hän sijoittui kolmanneksi Guitar Foundation of American kansainvälisessä kitarakilpailussa San Franciscossa. Kilpailuun osallistui 51 kitaristia eri puolilta maailmaa. Heinäkuussa 2004 Tolonen sijoittui toiseksi The 3rd Australian Guitar Competition -kitarakilpailussa Australiassa. Kilpailuun osallistui 21 kitaristia neljältä mantereelta.
Heinäkuussa 2002 Tolonen voitti kansainvälisen kitarakilpailun Templinin kitarafestivaaleilla Berliinissä. Kilpailu oli tarkoitettu alle 25-vuotiaille kitaristeille ja se painottui klassiseen nykymusiikkiin. Vuoden 2001 huhtikuussa Tolonen sijoittui toiseksi Pariisin Ville d'Antonyssa järjestetyssä kansainvälisessä kitarakilpailussa. Kilpailuun osallistui 30 kitaristia useista Euroopan maista sekä Yhdysvalloista ja Argentiinasta.
De Beers

De Beers on englantilaisen liikemiehen Cecil Rhodesin perustama kansainvälinen konserni, joka keskittyy timanttien etsimiseen, kaivamiseen ja kauppaan. Emoyritys on perustettu 1888. Nykyisin konserni toimii yli 20 maassa viidellä mantereella, ja sillä on lähes 22 000 työntekijää. Konsernin 15 kaivoksesta tulee noin 40 prosenttia maailman raakatimanteista. Kaivokset sijaitsevat Botswanassa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa ja Tansaniassa.
De Beers aloitti toimintansa leimallisesti valkoisten siirtomaaisäntien yrityksenä. Vuonna 2005 se myi 25 %:n osuuden Etelä-Afrikan kaivoksia hallinnoivasta yrityksestään De Beers Consolidated Minesisistä (DBCM) Ponhalo-yhtymälle. Ponhalossa on mukana tahoja eri osista eteläafrikkalaista yhteiskuntaa: kaivosten työntekijöitä, ammattiliittoja ja liikemiehiä.
Viljo S. Määttälä

Viljo Sakari Määttälä (5. syyskuuta 1923 Toholampi – 30. toukokuuta 2016 Kannus) oli maakuntaneuvos, opettaja, toimittaja ja tietokirjailija, joka toimi muun muassa Yleisradion ohjelmapäällikkönä.

Henkilöhistoria

Viljo Määttälän vanhemmat olivat maanviljelijä Johan Väinö Määttälä ja Iida Maria Kinnunen ja puoliso vuodesta 1947 Aili Esteri Kinaret. Määttälä opiskeli Suomen Nuoriso-opistossa 1946–1947. Hän oli Keskipohjanmaan toimittaja 1948–1949, kansakoulunopettaja Toholammilla 1949–1952, Keski-Pohjanmaan nuorisoseuran toiminnanjohtaja 1952–1962 ja maakuntaliiton 1962–1965 ja Yleisradion Keski-Pohjanmaan toimituksen esimies ja ohjelmapäällikkö vuodesta 1966. Määttälä oli Toholammin kunnanvaltuuston jäsen 1952–1964 ja kunnanhallituksen puheenjohtaja 1957–1962. Hänellä oli useita luottamustoimia, kuten Kaustisen Kansanmusiikkifestivaalien hallituksen ja valtion säveltaidetoimikunnan puheenjohtajuus. Vuonna 1977 maakuntaneuvoksen arvonimen saanut Määttälä oli myös filosofian kunniahtohtori.
Linda Eder

Linda Eder (s. 3. helmikuuta 1961) on yhdysvaltalainen laulaja ja näyttelijä. Hän oli vuosina 1998–2005 naimisissa muusikko Frank Wildhornin kanssa.
Katja Woywood

Katja Woywood (synt. Kathinka Wozichewski) (s. 10. toukokuuta 1971 Länsi-Berliini, Saksa) on saksalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan rooleistaan saksalaisissa televisiosarjoissa. Hän on näytellyt muun muassa sarjoissa Kettu, Kahden keikka, Siska, Derrick, Rikospaikalla, Gegen den Wind, SOKO 5113, SOKO Leipzig, SOKO Kitzbühel ja Alarm für Cobra 11 - Die Autobahnpolizei. Hän on näytellyt myös muutamissa elokuvissa.

Yksityiselämä

Katja Woywood on naimisissa näyttelijä Marco Girnthin kanssa, he avioituivat elokuussa 1998. Heillä on yksi poika.
Johannes Ockeghem

Johannes Ockeghem (noin 1410 – 6. helmikuuta 1497) oli belgialainen säveltäjä.
Ockeghemin varhaisesta elämästä ei ole paljoa tietoa. Hän syntyi Saint-Ghislainin kaupungissa ja opiskeli mahdollisesti Gilles Binchoisin johdolla. Ockeghem aloitti uransa laulajana kuorossa. Vuosina 1443–1444 hän toimi Antwerpenissä. Noin vuonna 1452 hän muutti Pariisiin.
Vuosina 1446–1448 Ockeghem palveli Kaarle I:tä, Bourbonin herttuaa, tämän hovissa Moulinsissa. 1450-luvun alkupuolella hän muutti Pariisiin, jossa toimi kirkkokuoron johtajana Ranskan hovissa sekä St. Martin-de-Toursin luostarin rahastonhoitajana. Kuningas Ludvig XI:n kuoltua Ockeghemin olinpaikoista on hyvin vähän tietoa, mutta hänen tiedetään käyneen ainakin Bruggessa ja Toursissa, joista jälkimmäisessä hän luultavasti kuoli vuonna 1497, koska jätti sinne testamentin.
Ockeghem ei ollut erityisen tuottoisa säveltäjä ottaen huomioon hänen uransa pituuden ja maineensa levinneisyyden. Monien hänen sävellystensä luullaan nykyään olevan jonkun muun säveltäjän tekemiä. Jäljellä olevia, varmasti Ockeghemin säveltämiä teoksia ovat muun muassa hänen 14 messuaan, erillinen Credo-osa, viisi motettia, motetti-chanson ja 21 chansonia.
Ockeghem sävelsi myös vanhimman säilyneen polyfonisen sielunmessun (Requiem).
Ockeghem käytti cantus firmus –tekniikkaa noin puolissa messuistaan ja lisäsi monesti niihin myös lainattua materiaalia. Toinen hänen sävellyksilleen tyypillinen ominaisuus on äänien rytmillisen muodon muuttelu niiden itsenäisyyden säilyttämiseksi.
Josquin des Prez ja monet hollantilaiset säveltäjät saivat vaikutteita Ockeghemin musiikista. Hänen ekspressiivistä musiikkiaan tunnettiin ympäri Eurooppaa. Ockeghemin messu, Missa prolationum, joka koostuu ainoastaan mittauskaanoneista, sekä Missa cuiusvis toni, joka on suunniteltu esitettäväksi missä tahansa moodissa, kuuluvat 1400-luvun kuuluisimpiin teoksiin. Kun Ockeghem kuoli, des Prez sävelsi motetin La déploration de la mort de Johannes Ockeghem kunnioittaakseen hänen muistoaan.
Ankenström

Ankenström (engl. Duckworth the Butler) on Ankronikka-piirrossarjassa ensiesiintymisensä saanut Disney-hahmo. Hän on Roope Ankan ahkera ja sivistynyt hovimestari. Ankenström esiteltiin jo sarjan ensimmäisessä jaksossa ja Ankronikka: Kadonneen lampun metsästäjät, esiintyi monessa sarjan jaksossa sen jälkeenkin. Ankenström nähdään myös lukuisissa Ankronikka-sarjakuvissa DuckTales, (joskus jopa ainoana Ankronikka-hahmona).
Alkuperäisenä äänenään sarjassa hänellä oli Chuck McCan ja suomenkielisessä Ilkka Moisio.
Suur-Romania-puolue

Suur-Romania-puolue (romaniaksi Partidul România Mare) on romanialainen äärioikeistolainen puolue. Sen johtaja on Corneliu Vadim Tudor. Puolueen ohjelmaan kuuluu nationalismi, ksenofobia Romanian unkarilaisia ja romaneja kohtaan, homofobia, antisemitismi ja romanialaisten asuttamien alueiden liittäminen Romaniaan.
Puolueen perustivat 1991 Tudor ja kirjailija Eugen Barbu. Sitä edelsi România Mare -lehti, joka on edelleen puolueen pää-äänenkannattaja. Myöhemmin Tudor perusti päivälehden Tricolorul. Lehdessä on pysyvä kolumni Unguri, jossa hyökätään Romanian unkarilaisten puolueen väitettyjä romanialaisvastaisia salaliittohankkeita vastaan.
Puolue osallistui Nicolae Văcăroiun hallitukseen 1993–1995. Vuoden 2000 presidentinvaaleissa sen ehdokas Tudor sai ensimmäisellä kierroksella toiseksi eniten ääniä ja jäi toiselle kierroksella suurella erolla toiseksi Ion Iliesculle.
Puolue sai neljä prosenttia äänistä ja 22 edustajaa vuoden 1992 vaaleissa, vuonna 1996 5 prosenttia ja 27 edustajaa ja vuonna 2000 23 prosenttia ja 126 edustajaa parlamenttiin. Vuoden 2004 presidentinvaali Tudor sai 12 prosenttia äänistä ja jäi kolmanneksi.
Vuonna 2003 Tudor sanoutui irti juutalaisvastaisuudesta ja holokaustin kieltämisestä ja puolueen edustajat tekivät matkan Auschwitzin keskitysleirimuseoon Puolaan. Tudor pystytti myös patsaan surmatulle Jitzhak Rabinille Brașoviin. Juutalainen Nati Meir valittiin myös puolueen listalta edustajainhuoneeseen, mutta hän erosi ryhmästä huhtikuussa 2005 syytettyään Tudoria ja puoluetta edelleen antisemitismistä.
Maaliskuussa 2005 Tudor astui hetkeksi syrjään puolueen johdosta Corneliu Ciontun hyväksi tavoitteena siirtyminen kohti poliittista keskustaa ja liittyminen konservatiivien Euroopan kansanpuolueen ryhmään europarlamentissa. EPP kuitenkin hylkäsi puolueen jäsenyyden. Heinäkuussa 2005 Tudor julisti uuden johdon etäännyttäneen puolueen tavoitteistaan ja erotti uuden johdon ja palautti nimen Suur-Romania puolueeksi.
Romanian liityttyä 2007 Euroopan unioniin viisi puolueen jäsentä valittiin Euroopan parlamenttiin, jossa sen edustajat liittyivät uuteen Identiteetti, perinteet ja itsemääräämisoikeus -ryhmään, joka pian hajosi.
Puolue menetti kaikki parlamenttipaikkansa vuoden 2008 vaaleissa, jossa se sai 3,15 prosenttia äänistä ja kaikki europarlamenttipaikkansa vuoden 2009 vaaleissa.
Raman Hrabarenka

Seuraura

Hrabarenka siirtyi Pohjois-Amerikkaan jo 17-vuotiaana kaudeksi 2009–2010, jonka hän pelasi EJHL-joukkue Philadelphia Revolutionissa. QMJHL-joukkue Cape Breton Screaming Eagles varasi Hrabarenkan 36. pelaajana CHL:n varaustilaisuudessa 2010. Hän siirtyi joukkueeseen kaudeksi 2010–2011. Kesken kauden 2011–2012, vuoden 2012 vaihteessa Screaming Eagles kauppasi Hrabarenkan Drummondville Voltigeursiin vaihdossa kesän 2013 kuudennen kierroksen varausvuoroon.
Syyskuussa 2012 NHL-varaamaton Hrabarenka siirtyi try-outille AHL-joukkue Albany Devilsiin. Hän sai harjoitusleirin päätteeksi vuoden mittaisen jatkosopimuksen lokakuussa. Hrabarenkan tulokaskausi AHL:ssä toi 34 runkosarjaottelussa tehot 1+4=5. Heinäkuussa 2013 hän teki kolmivuotisen tulokassopimuksen NHL-joukkue New Jersey Devilsin kanssa. Hrabarenka pelasi kautensa pääosin Albanyssa, jonka tehokkain puolustaja hän oli tehoilla 6+15=21. Hrabarenka pelasi kauden aikana myös viisi ottelua ECHL-joukkue Elmira Jackalsissa. Kaudella 2014–2015 hän debytoi New Jerseyn NHL-joukkueessa, jossa Hrabarenka pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen NHL-ottelunsa runkosarjan toiseksi viimeisellä kierroksella 9. huhtikuuta 2015 vieraissa Tampa Bay Lightningia vastaan. Hän sai ottelussa jääaikaa 11.55 minuuttia. Kauden 2015–2016 Hrabarenka pelasi kokonaan farmissa.
Elokuussa 2016 Hrabarenka teki ammattilaistry-out -sopimuksen Toronto Maple Leafsin kanssa. Hän jäi lokakuussa kuitenkin ilman jatkosopimusta. Hrabarenka oli ilman sopimusta joulukuuhun asti, kunnes hän teki loppukauden 2016–2017 kattavan sopimuksen kotimaansa KHL-joukkueen Dinamo Minskin kanssa. Hrabarenkan ensimmäinen kausi toi siellä 16 runkosarja- ja yhdessä playoff-ottelussa tehot 2+6=8. Hän edusti joukkuetta kauden aikana myös Spengler Cupissa. Kaudeksi 2017–2018 Hrabarenka siirtyi jatkamaan KHL-uraansa vuoden mittaisella sopimuksella Neftehimik Nižnekamskin riveihin. Lokakuussa 2017 seura kuitenkin kauppasi hänet kiinalaisjoukkue Kunlun Red Stariin rahallista korvausta vastaan.

Maajoukkueura

Hrabarenka edusti Valko-Venäjää MM-kilpailuissa vuosina 2012, 2013, 2014 ja 2017. Vuoden 2013 turnauksessa hänet valittiin Tanskaa vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Vuoden 2014 turnauksessa Hrabarenka voitti Valko-Venäjän sisäisen tehotilaston lukemalla +6. Hän pelasi myös Pyeongchangin olympiakisojen 2018 karsinnoissa.
Hrabarenka pelasi myös alle 20-vuotiaiden IA-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2012, jolloin hän voitti hopeaa ja oli nostamassa Valko-Venäjää seuraavaksi vuodeksi A-sarjaan. Hrabarenka jakoi turnauksen tehotilaston voiton Saksan Konrad Abeltshauserin kanssa lukemalla +10 ja hänet valittiin joukkueensa parhaaksi pelaajaksi. Hrabarenka pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuosina 2008 ja 2009, joista jälkimmäinen turnaus eteni I-divisioonassa ja päättyi A-lohkon kultaan sekä sarjanousuun.
Daniele Rugani

Seurajoukkueura

Rugani on Empoli FC:n kasvatti. Hän siirtyi vuonna 2012 lainalle Juventukseen, josta hän siirtyi kaudeksi 2013-2014 Serie B:ssä tuolloin pelanneeseen kasvattajaseuraansa. Pelaajan oikeuksista puolet kuului tuolloin Juventukselle ja puolet Empolille. Rugani pelasi kaudella 2013-2014 Serie B:ssä 40 ottelua tehden kaksi maalia, kun Empoli nousi Serie A:han. Hän jatkoi Empolissa ja teki pääsarjadebyyttinsä elokuussa 2014 Udinesea vastaan. Avausmaalinsa hän iski seuraavassa kuussa AC Cesenaa vastaan. Helmikuussa 2015 Juventus osti Empolin puolen Ruganin pelaajaoikeuksista, mutta Rugani jatkoi loppukauden Empolissa. Hän pelasi läpimurtokaudellaan täydet minuutit joka ottelussa tehden kaksi maalia ja Empoli säilyi sarjassa. Kauden päätteeksi Rugani valittiin sarjan tähdistöjoukkueeseen.
Kesällä 2015 Rugani palasi takaisin Juventuksen joukkueeseen. Hän teki debyyttinsä Mestarien liigassa syyskuussa 2015 Sevillaa vastaan. Juventus-debyyttinsä Serie A:ssa Rugani teki joulukuussa 2015 Carpia vastaan. Kaudella 2015–2016 Rugani pelasi 17 Serie A -ottelua ja juhli Serie A:n, Italian cupin ja Italian supercupin voittoa.

Maajoukkueura

Rugani on edustanut Italiaa monissa nuorten maajoukkueissa. Vuosina 2014–2015 Rugani pelasi Italian alle 21-vuotiaiden maajoukkueessa 15 ottelua onnistuen maalinteossa kahdesti. Hän kuului joukkueeseen vuoden 2015 ikäluokan EM-kilpailuissa. 
Italian jalkapallomaajoukkueen mukaan Rugani kutsuttiin ensimmäisen kerran marraskuussa 2014. Hänet nimettiin Italian alustavaan ryhmään vuoden 2016 EM-kilpailuihin.