google/wiki40b huggingface dataset:
Beşiktaş JK

Historia

Seura perustettiin Beşiktaş Jimnastik Kulübün nimellä vuonna 1903, Osmanien valtakunnan aikaan, jolloin urheiluseuratoiminta oli vielä kiellettyä. Seuran jäsenet alkoivat harrastaa 1902 salaa muun muassa painia, painonnostoa ja voimistelua, ja virallinen perustaminen tapahtui seuraavana vuonna sulttaanin erikoisluvalla. Varsinaisesti urheiluseuratoiminta maassa sallittiin vasta vuonna 1909 ja lakien muututtua seura perustettiin uudelleen nimellä Beşiktaş Osmanli Jimnastik Kulubü.
Pian uudelleen perustamisen jälkeen kaksi paikallista jalkapalloseuraa yhdistyi Beşiktaşiin ja jalkapallosta tuli seuran suurin laji. Beşiktaş hallitsi turkkilaista jalkapalloilua 1940-luvulla. Tuolloin syntyi myös seuran lempinimi Mustat kotkat.
Turkin mestaruudesta pelattiin ensimmäisen kerran 1957. Beşiktaş voitti ensimmäisen mestaruuden ja vuoteen 1986 mennessä mestaruuksia kertyi seitsemän. 1990-luku oli Beşiktaşin kulta-aikaa. Seura voitti kolme mestaruutta peräkkäin 1990–1992 englantilaisen Gordon Milnen valmentamana. Muun muassa kaudella 1991–1992 Beşiktaş ei hävinnyt yhtään ottelua.
2000-luvulla Beşiktaş on saavuttanut kolme Turkin mestaruutta.
Ilkka (runo)

Ilkka on Kaarlo Kramsun kirjoittama runo, joka kertoo nuijasodan kapinapäälliköstä Jaakko Ilkasta. Runon tunnetuimmat säkeet ovat sananparreksi muodostuneet ”Ken vaivojansa vaikertaa, / On vaivojensa vanki. / Ei oikeutta maassa saa, / Ken itse sit' ei hanki.” Runossa Kramsu esittää nuijasodan kansallisena sekä yhteiskunnallisena vapaustaisteluna ja Ilkan Suomen kansan aatteellisena herättäjänä. Tekstin on katsottu muovanneen suomalaista identiteettiä.
Ilkka kuului alkujaan runosikermään, jonka Kramsu kirjoitti Pohjalaisen osakunnan kirjoituskilpailuun ja josta hänet vuonna 1877 palkittiin 175 markan rahapalkinnolla. Runo herätti jo tuolloin huomiota, ja Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen julkaisi sen toimittamassaan Kirjallisessa Kuukausilehdessä. Runo julkaistiin myös Kramsun esikoiskokoelmassa Runoelmia vuonna 1878. Kokoelmassa sitä seurasi toinen nuijasota-aiheinen runo, Santavuoren tappelu. Kramsu teki kokoelmasta vuonna 1887 uuden version, johon hän lisäsi vielä kolmannen nuijasotarunon Hannu Krankka. Kramsu käytti näiden runojen innoittajana löyhästi Yrjö-Koskisen nuijasotaa käsitelleitä historiantutkimuksia. Ilkka ei kuitenkaan kuvaa tarkasti historiallisia tapahtumia. Siinä väitetään Jaakko Ilkan kuolleen hirsipuussa, vaikka todellisuudessa hänet mestattiin.
Kramsun nuijasotarunoissa korostuu vapautuminen orjuudesta. Niiden poliittista sanomaa on eri aikoina tulkittu lukijasta riippuen eri tavoin, muun muassa kielitaistelun, Suomen Venäjän-suhteen tai sosialistisen vallankumouksen allegoriana. V. A. Koskenniemi piti Ilkkaa kuuluisimpana suomalaisena historiallisena balladina.
Leevi Madetoja on säveltänyt runon sanoihin yksinlaulun.
Paksupäät (perhosyläheimo)

Piirteitä

Paksupäihin kuuluu noin 4 000 pientä tai keskikokoista perhoslajia, jotka kaikki kuuluvat heimoon, paksupääperhoset Hesperiidae. Yläheimoon kuuluvien lajien määrä on suurin Amerikoissa, joiden trooppisilla alueilla tavataan myös hyvin läheistä sukua olevan Hedyloidea-yläheimon lajeja. Vaikka paksupäät eroavat kehityshistorialtaan ja monien tuntomerkkien suhteen varsinaisista päiväperhosista (Papilionoidea), ne usein esitetään silti päiväperhosina.
Paksupäillä on nuijamaiset tuntosarvet, kuten kaikilla päiväperhosillakin. Niillä on ryhmän nimen mukaisesti leveä pää ja tuntosarvet ovat vähintään kahden tuntosarvien tyvijaokkeen mitan päässä toisistaan. Vartalo on lihaksikas ja keskiruumiissa on laaja, Y-kirjaimen muotoinen hartialevy. Paksupäiden etu- ja takasiipeä yhdistää hakanen, jollaista varsinaisilla päiväperhosilla ei ole. Lepäävä perhonen pitää siipiään tunnusomaisessa asennossa, jossa etusiivet ovat pystyssä ja takasiivet levällään. Toukalla on pään ja muun vartalon välillä kaulamainen kaventuma. Aikuiset paksupäät syövät kukkien mettä, toukat elävät ravintokasveilla vapaina.
In The Mood

Musiikki ja tyyli

Yhtyeen musiikillista linjaa on hankala kuvailla lyhyesti, mutta ohjelmistossa on vahvasti edustettuna kitaravetoinen rytmimusiikki, jossa on vaikutteita erityisesti 1950- ja 1960-luvuilta. In The Mood on tunnettu tyylillisestä tinkimättömyydestään, energisestä lavaesiintymisestään sekä siitä, että esitettävä ohjelmisto poikkeaa olennaisesti muista tanssilavoja ja -ravintoloita kiertävistä yhtyeistä. Lisäksi esiintymiset noudattavat harvoin tiukkaa kaavaa: spontaaniudelle ja yllätyksellisyydelle on jätetty tarkoituksella tilaa.
In The Mood sovittaa kappaleet itse: sovituksissa on yhtyeen jäsenten kirjavan musiikillisen taustan ansiosta elementtejä niin rautalankamusiikista, jazzista, bluesista, countrysta, rockista, punkista, soulista kuin funkistakin. Yhtyeellä on ohjelmistossaan myös enenevässä määrin omaa tuotantoa, jossa on vaikutteita useista edellä mainituista tyyleistä. Tärkeänä perusperiaatteenaan In The Mood pitää sitä, että vaikka sen esittämä musiikki on tanssittavaa, siinä on sisältöä erityisesti musiikin kuuntelijalle.

Kokoonpano

Yhtyeen alkuperäisjäseniä ovat kitaristi Ilari Haavisto sekä basisti Paavo Rahkila. In The Moodin nykyinen solisti (vuodesta 2013) on Suvi Karjula, joka tuli suuremman yleisön tietoisuuteen jo ennen yhtyeeseen liittymistään menestyttyään Seinäjoen Tangomarkkinoilla. Yhtyeen aiemmat solistit olivat Maija Tenkanen sekä Mariina Niittymäki. Kesäkuussa 2015 toiseksi kitaristiksi liittyi Turo Rytkyn tilalle Jukka-Pekka Berg, joka vaikutti yhtyeessä kesäkuuhun 2018 asti. Helmikuussa 2016 yhtyeen rumpaliksi Pasi Järvisen tilalle kiinnitettiin Dmitri Dmitrenko.
Romain Rolland

Elämä

Romain Rolland opiskeli École Normale Supérieure -eliittiyliopistossa. Hän kirjoitti tohtorintutkintonsa aiheesta ”Modernin lyyrisen teatterin lähteet – oopperan historia Euroopassa ennen Lullya ja Scarlattia”. Valmistumisen jälkeen Rolland toimi opettajana sekä musiikin historian ja taidehistorian professorina. Hän luopui korkeakoulu-urastaan vuonna 1912, kun hän pystyi elättämään itseään kirjoittamisella.
Rolland oli koko ikänsä aktiivinen pasifisti. Hän osallistui sodan aikana Punaisen Ristin toimintaan. Sodan jälkeen hänestä tuli yksi aikansa tunnetuimmista intellektuelleista. Hän perusti Europe-lehden ja pyrki edistämään Ranskan ja Saksan välisiä suhteita. Maksim Gorkin kutsusta hän matkusti vuonna 1935 Moskovaan, jossa Stalin otti hänet vastaan ranskalaisen älymystön edustajana. Rolland kuoli 78-vuotiaana vuonna 1944 saksalaisten miehittämässä Vézelayssa.

Tuotanto

Rollandin ensimmäiset teokset liittyivät musiikkiin ja taiteeseen. Hän kirjoitti kirjat Beethovenista (1903) ja Tolstoista (La vie de Tolstoi, 1911). Vuosina 1904–1912 Rolland kirjoitti kymmenosaista kehitysromaaniaan Jean-Christophe. Vuonna 1924 ilmestynyt kirja Mahatma Gandhista teki Gandhia osaltaan tunnetuksi Euroopassa. Toinen laaja, moniosainen teos oli Lumottu sielu vuosilta 1924–1927. Rolland kirjoitti ahkerasti myös kirjeitä ja päiväkirjaa, ja ne on myös julkaistu hänen kuolemansa jälkeen.
Frans Rapola

Frans Oskar (F. O.) Rapola (23. joulukuuta 1862 Sääksmäki – 20. maaliskuuta 1910 Helsinki) oli oppikoulun lehtori ja suomalaisen puolueen kansanedustaja.

Elämä

Rapolan vanhemmat olivat ratsutilallinen Juho Kustaa Rapola ja Eufrosyne Lovisa Sirén Sääksmäen Rapolasta. Hän pääsi ylioppilaaksi 1882 ja suoritti filosofian kandidaatin tutkinnon 1886. Rapola oli Helsingin suomalaisen normaalilyseon historian ja suomen kielen kollegana 1887–1891 ja Savonlinnan reaalilyseon lehtorina 1891–1895. Viimeksi Rapola toimi Porin lyseon lehtorina vuosina 1895–1910. Hän julkaisi joukon suosittuja mukailtuja suomennoksia historian oppikirjoista, samoin kuin ainekirjoitusoppaan. Vuonna 1908 ilmestyi Rapolan laatima maakuntakuvaus Häme.

Poliittinen ura

Frans Rapola toimi säätyvaltiopäivien pikakirjoittajana vuosina 1885 ja 1891. Hän oli myös innokas raittius- ja kansanvalistusmies, joka kirjoitti muun muassa Kansanvalistusseuran kalenterin. Rapola oli suomalaisen puolueen kansanedustaja vuosina 1907–1910, edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä. Rapolan kuoltua kesken vaalikauden, hänen seuraajakseen tuli Hjalmar Nordling eli kirjailija Hj. Nortamo. Frans Rapola on haudattu Poriin Käppärän hautausmaalle.

Perhe

Rapola oli naimisissa Maria Josefina Jaeckellin kanssa vuosina 1887–1900. Tämän kuoltua hän meni naimisiin Agda Olga Esperance Enlundin (k. 1949) kanssa. Juristi, lainvalmistelija, korkeimman hallinto-oikeuden jäsen ja eduskunnan oikeusasiamies Marjos Rapola (1900-1969) oli Rapolan poika ensimmäisestä avioliitosta, samoin kuin suomen kielen tutkija, Helsingin yliopiston suomen kielen professori ja akateemikko Martti Rapola (1891–1972). Hänen tyttärensä toisesta avioliitosta oli kustannustoimittaja ja kääntäjä Sirkka Rapola (1905-1997).
Ensiapulaukku

Ensiapulaukku on laukku, johon on pakattu tarvittavat välineet ensiavun antamiseen. Ensiapulaukun välineistö saattaa vaihdella valmistajan ja tarkemman käyttötarkoituksen mukaan. Erilaiset asetuksen määrittelevät myös ensiapulaukkujen sisältöä esimerkiksi lentoliikenteessä käytettävien ensiapulaukkujen kohdalla. Ensiapulaukkuja voi sekä koota itse että ostaa valmiina paketteina. Itse laukun tulisi olla vesitiivis ja puhdas sekä riittävän suuri tarvittavan välineistön kuljettamiseen.

Ensiapulaukun välineistö

Tavallisen kaupasta ostetun ensiapulaukun välineistö on suunniteltu lähinnä pienien vammojen hoitoa silmällä pitäen. Varustukseen kuuluu laastareita, sidontatarpeita ja tavallisia särkylääkkeitä. Eri olosuhteisiin ja käyttötarkoituksiin on myös omat ensiapulaukkunsa, joiden varustuksessa on otettu huomioon ympäristön erityisriskit. Esimerkiksi veneeseen tarkoitetussa ensiapulaukussa voi olla merisairauslääkkeitä.

Ensiapulaukun ulkonäkö

Kansainvälisen standardisoimisjärjestön ISO:n suosituksen mukaan ensiapulaukun tulisi olla väriltään vihreä ja se tulisi olla merkitty valkoisella ristillä, jotta laukku olisi helppo löytää esimerkiksi onnettomuustilanteessa. Tästä huolimatta useat tahot käyttävät ensiapulaukkuja, jotka ovat väriltään valkoisia ja merkitty punaisella ristillä. Punainen risti on asevoimien ja Punaisen Ristin käyttöön varattu tunnus, ja sen käyttö muussa tarkoituksessa on kielletty. Siksi sen käyttöä ensiapulaukun tunnuksena tulee välttää. Lisäksi punainen laukku valkoisella ristillä viittaa Sveitsin lippuun.
Yhdysvalloissa ensiapulaukku saattaa olla myös merkitty U.S. National Highway Traffic Safety Administrationin Star of Life -ensihoitotunnuksella (suom. elämäntähti).
Descent II

Tarina

Heti Descentin jälkeen päähenkilö, jota kutsutaan pelin aikana nimellä "Material Defender" (suom. Kyvykäs Puolustaja) saapuu PTMC:n asemalle asteroidivyöhykkeessä. Hän suoritti tehtävänsä tuhotessaan PTMC:n kaivokset, jotka olivat tietokoneviruksen takia joutuneet robottien haltuun. Tuhottuaan viimeisen kaivoksen hänelle ilmoitettiin, että hänen aluksessaan saattaisi olla sama virus, eikä hän voinut palata Maahan. Asemalla häntä tervehtii Dravis, PTMC:n johtaja ja mies, joka antoi Puolustajalle viime tehtävän. Hän antaa tälle toisen tehtävän, mennä Zeta Aquilae- järjestelmään ottamaan selvää, mikä toi viruksen. Puolustaja yrittää kieltäytyä, mutta Dravis ottaa esille hänen sopimuksensa, joka sanoo, että PTMC (lyhenne sanoista Post Terran Mineral Corporation) voi pitää häntä vielä 72 tuntia tehtävän jälkeen. Puolustaja ottaa tehtävän vastaan vastahakoisesti ja hänen alukseensa asennetaan poimuydin, jolla voi matkata kymmeniä valovuosia silmänräpäyksessä. Tehtävän piti olla vain tutkimustehtävä, mutta pian selviää, että se on paljon enemmän...
Tuhottuaan alienrobottien avaruusaluksen Puolustaja ilmoittaa Dravisille, että hän saapuu takaisin Maahan. Poimuydin kuitenkin vioittuu ja Puolustaja ilmoittaa äkkiä Dravisille, että poimuydin on epäkunnossa. Dravis käskee Puolustajan sammuttamaan ytimen, mutta hän ei kykene tekemään sitä. Myöhemmin alus siirtyi tuntemattomaan paikkaan. Dravis yrittää ottaa yhteyttä Puolustajaan, mutta hän on tajuton ja radio on mennyt hajalle...

Pelaaminen

Descent II:ssa kentät sijoittuvat Aurinkokunnan ulkopuolelle. Planeettoja on pelissä kuusi ja jokaisessa planeetassa on yhteensä neljä kenttää. Viimeinen planeettajärjestelmä (Omega System) jaetaan vielä kahteen puoliskoon: Puuma Sphereen ja Tycho Braheen. Viimeksi mainittu ei oikeastaan ole planeetta, vaan alienrobottien avaruusalus, joka kuitenkin tuhoutuu viimeisen pomorobotin tuhoutuessa.
Kuten Descentissä, joissakin kentissä reaktori on korvattu pomoroboteilla, jotka pelaajan täytyy tuhota päästäkseen kentästä. Descent II:ssa joka neljänteen kenttään on sijoitettu pomo jokaisessa planeettajärjestelmässä. Kuten Descentissä, pomoilla on kyky muuttua lyhyeksi aikaa näkymättömäksi ja lisätä robotteja pelaajan hyökätessä pomoa vastaan.
Alkuperäiseen Descentiin verrattuna aseistus on laajentunut kymmenellä aseella: viidellä ensisijaisella ja viidellä toissijaisella aseella.
Pelissä on viisi vaikeustasoa, jotka on lueteltu helpoimmasta vaikeimpaan. Mitä suurempi vaikeusaste, sitä nopeammin robotit tulittavat ja liikkuvat sekä fuusioreaktorin itsetuhomekanismi nopeutuu.
Pähkähullujen paratiisi

Juoni

Elokuvassa Iso Elokuvastudio on joutumassa pahan Hotkis ja Nielaus -yhtiön käsiin (joissakin käännöksissä yhtiön nimi, Gulf+Westerniä parodioiva Engulf and Devour on suomeksi ”Ahma ja rohmu”). Mel Funn -niminen ohjaaja (Brooks) ilmoittaa Studiopomolle pelastavansa studion tekemällä mykkäelokuvan, mutta saadakseen sille suosiota hänen täytyy hankkia siihen Hollywoodin kuuluisimmat tähdet. Elokuvassa nähdäänkin useita aikansa kuuluisuuksia, kuten Paul Newman, Burt Reynolds, Liza Minnelli ja James Caan. Elokuvassa on monia yhteenottoja Hotkis ja Nielaus -yhtiön kanssa ja lopuksi taistellaan mykkäelokuvan filmikopiosta.
Ironisesti koko elokuvan ainoan vuorosanan lausuu ranskalainen pantomiimitaiteilija Marcel Marceau: hän sanoo ”Non!” (’ei’), kun Funn pyytää häntä elokuvaansa. Kyseessä oli Marceaun uran ainoa puherooli elokuvissa.
Elokuvan päänäyttelijät Mel Brooks, Dom DeLuise ja Marty Feldman esittävät kaikki hahmoja, joilla on sama etunimi kuin heillä itsellään. Muut tähtinäyttelijät esittävät itseään.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen sanoo elokuvan välillä takeltelevan, mutta huippukohtien tekevän siitä jatkuvasti viehättävän. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Momo (romaani)

Tarina

Kirja kertoo Momo-nimisestä tytöstä, joka asuu antiikinaikaisen amfiteatterin raunioilla. Momolla on eräs ominaisuus: hän osaa todella kuunnella muita, kun heillä on huolia. Momo ja hänen ystävänsä huomaavat pian, että ihmisillä ei olekaan enää aikaa mihinkään. He saavat selville, että syy on aikaa varastavien harmaiden herrojen. Eräänä iltana Momo löytää Kassiopeia-nimisen kilpikonnan, joka vie hänet mestari Horan, ajan herran luo. Mestari Horan ja Kassiopeian avulla Momo taistelee harmaita herroja vastaan ja onnistuu palauttamaan ihmisille sen kaiken ajan, jonka harmaat herrat olivat heiltä riistäneet.
Tuleman masuuni

Tuleman masuuni toimi Laatokan Karjalassa Salmin pitäjän kirkonkylän Tulemassa Tulemajoen suulla lyhyen aikaa vuonna 1896.
Masuunin rakennutti venäläinen yhtiö jonka pääosakas oli suuriruhtinas Peter Nikolajevitš. Yhtiö oli alkanut vupnna 1896 rakentamaan rautatehdasta Venäjän puolelle Aunuksen Tulemajärven pitäjään noin kahdeksan kilometriä Suomen rajasta. Raaka-aineena käytettiin alueelta löytynyttä hematiittipitoista rautamalmia ja osaksi järvimalmia. Raudan jalostusta varten rakennettiin masuuni Suomen puolelle Tulemajoen suuhun jossa oli myös satamapaikka ja tätä varten Suomen valtio myi kesäkuussa 1896 Salmin lahjoitusmaihin kuuluneen Tuleman tilan suuriruhtinaalle.
Tuleman masuuni ehti olla nähtävästi käytössä vain vihkiäisten aikana sillä jo heti sen jälkeen yhtiön talousvaikeudet ja Tulemajoen vesivoiman käytöstä syntyneet kiistat kaatoivat koko hankkeen.
Nicolas de Staël

Nicolas de Staël (5. tammikuuta 1914 – 16. maaliskuuta 1955) oli ranskalais-venäläinen taidemaalari. Hän on abstraktia tyyliä käyttävä impressionisti joka tunnetaan voimakaista värien käytöstä ja paksusta öljymaalikerroksista, impastostoista joita hän teki monesti palettiveistä käyttäen. Hänen aiheitaan olivat maisemat ja asetelmat.
Staël syntyi Pietarissa vuonna 1914 aristokraattiseen perheeseen. Hänen isänsä oli Tsaarin armejan upseeri vuonna 1917. Vuonna 1919 perhe joutui pakenemaan Venäjän vallankumousta Puolaan jossa hänen vanhempansa kuolivat vuonna 1921. Heidän kuolemansa jälkeen hänet lähetettiin vuonna 1922 kahden sisarensa kanssa Brysseliin jossa he asuivat venäläisessä perheessä. Hän opiskeli Brysselissä Académie Royale des Beaux-Artsissa arkkitehtuuria ja taitedetta. 1930-luvulla hän asui Pariisissa. Hän matkusteli myös paljon Euroopassa. Myöhemmin Pohjois-Afrikassa etsiessään kirkasta valoa ja vuonna 1936 hän kohtasi kumppaninsa Jeannine Guilloun Marokossa. Vuonna 1939 hän vietti kesän Jeanninen serkun Jean Deyrollen kanssa Concarneaussa ja he kehittivät jälkikubistisen, geometrisen maalaustyylin.
Hän liittyi Ranskan Muukalaislegioonaan alkuvuodesta 1940, mutta se lopetettiin saman vuoden syyskuussa. Sen jälkeen Staël ja Jeanninne asuivat Nizzassa Vichyn Ranskan alueella Natsi-Saksan miehitettyä Ranskan. Hän teki sisustussuunnittelijan töitä vuoteen 1943 asti jolloin luopui työstä joka takasi toimeentulon. Hän muutti Pariisiin ja alkoi täysipäiväiseksi taitelijaksi. Vuonna 1944 oli Jeanne Bucherin taidegalleriassa Staëlilla uransa ensimmäinen näyttely yhdessä César Domelan ja Wassily Kandinski kanssa. Samana vuonna Pariisi vapautettiin. He elivät vaikeita aikoja ja  Jeannine Guillou kuoli 1946 ja Staëlin jäi poikapuolen ja tyttövauvan yksinhuoltajaksi.
Hän sairasti masennusta, joka johti hänen itsemurhaansa 41-vuotiaana.
Painopiste

Painopiste on, suuresti yksinkertaistaen, kappaleessa oleva kohta, johon kappaleelle luontainen painovoima vaikuttaa samalla tavalla kuin se vaikuttaa kappaleen jokaiseen kohtaan erikseen. Se on tavallaan kappaleeseen vaikuttavan painovoiman vaikutuspiste. Myös useampien kappaleen systeemeille tunnetaan painopisteen käsite.
Jokaiseen kappaleen atomiin vaikuttaa pystysuora voima, joka on syntyisin esimerkiksi planeetta Maan gravitaatiokentästä. Maa vetää puoleensa kutakin atomia voimilla, jotka osoittavat lähes yhdensuuntaisina kohti Maan keskipistettä. Yhdensuuntaisina näiden voimien resultantti on samalla myös kappaleen paino. Käännettiinpä kappaletta painovoimakentässä eri asentoihin, kulkee kappaleen resultanttivoima, eli painovoima, aina yhden saman pisteen kautta. Tätä pistettä kutsutaan kappaleen painopisteeksi.
Painovoima vaikuttaa kappaleeseen kuin sen koko massa olisi keskittynyt sen painopisteeseen. Siksi sitä kutsutaan myös massakeskipisteeksi. Massakeskipiste on kuitenkin eri asia kuin painopiste, sillä niiden paikat eroavat, jos painovoimakenttä ei ole homogeeninen. Massakeskipiste on kappaleen sisäinen ominaisuus, joka riippuu vain atomien painoista ja sijainneista eli massajakaumasta. Painovoima riippuu massajakauman lisäksi ulkopuolisen gravitaatiokentän rakenteesta.

Muuta

Kappaleen painopiste on piste, jonka kautta kappaleeseen kohdistuvan painon vaikutussuora kulkee kappaleen asennosta riippumatta. Jos kappaletta tuetaan painopisteestä, on kappale tasapainossa missä asennossa tahansa.
Kappaleen painopiste ei aina sijaitse itse kappaleen sisällä, vaikka näin useimmissa tapauksissa onkin. Esimerkiksi toruksen painopiste ei sijaitse itse kappaleessa.

Painopisteen määrittäminen

Painopisteen x-koordinaatti saadaan kaavasta 
ja y-koordinaatti vastaavasti kaavasta 
Vastaavat integraaleina:
CrashCourse

Rahoitus

Kanava saa rahoituksensa Patreon-joukkorahoitusalustan avulla. Patreonissa kanavalla oli 7 468 tukijaa, jotka lahjoittivat kanavalle kuukausittain yhteensä 29 480 $ (19.3.2017).

Sisältö

Kanava on julkaissut opetusvideosarjoja maailmanhistoriasta, Yhdysvaltain historiasta, maailmankaikkeuden historiasta, fysiikasta, kemiasta, biologiasta, ekologiasta, anatomiasta ja fysiologiasta, taloustieteestä, tähtitieteestä, filosofiasta, kirjallisuudesta, psykologiasta, immateriaalioikeuksista, Yhdysvaltain politiikasta ja hallinnosta sekä peleistä. Maaliskuussa 2017 kanavalla on julkaistu videoita aiheista fysiikka, mytologia, tietotekniikka ja sosiologia.
Teriberka

Teriberka (ven. Териберка, suomeksi myös Turjanperä) on maalaiskunta ja sen keskuskylä Murmanskin alueen Kuolan piirissä Venäjällä. Kylä sijaitsee Barentsinmeren Teriberskaja-lahteen laskevan Teriberkajoen suussa noin 150 kilometriä piirikeskuksesta Kuolasta koilliseen. Keskuskylän lisäksi kuntaan kuuluu Dalnije Zelentsyn asutus. Asukkaita on 1 400 henkeä (vuonna 2005).
Teriberka mainitaan ensimmäisen kerran vuoden 1523 tienoilla. Tuon ajan lähteet todistavat pysyvän venäläisasutuksen synnystä. 1800-luvun lopussa kylässä oli kirkko, majakka ja sääasema. 1900-luvun alussa norjalaisilla kalastajilla oli kylässä pyyntiasema ja kauppa. 1920-luvun lopussa perustettiin ensimmäinen kolhoosi, joka harjoitti kalastuksen lisäksi myös karjan- ja poronhoitoa. Ennen toista maailmansotaa Lodeinojen asutukseen alettiin rakentaa korjaustelakkaa.
Teriberkan kulta-aikaa olivat 1940–1960-luvut, jolloin siellä toimi kaksi kalastuskolhoosia ja karjatilaa, kanala, noin 2 000 pään porotalous, turkistarha, kaksi kalatehdasta ja telakka. Piirikeskuksena toimineeseen kylään rakennettiin asuintaloja ja palveluita, siellä oli urheilukenttä, kulttuuritalo, kerhoja, kaksi koulua, koululaisten asuntola, sairaala ja poliklinikka. 1960-luvulla piirikeskus siirtyi Severomorskiin ja rannikkokalastus menetti merkityksensä. Toinen kolhooseista ja sen turkistarha lakkautettiin, kalasatama ja kalatehdas lopettivat toimintansa ja porotalous siirrettiin Lovozeroon. Teriberkajoen lohikanta tuhottiin 1980-luvulla joen voimalaitoksia rakennettaessa. Jäljelle jäänyt kalastuskolhoosi ja sen karjatila olivat kuitenkin kannattavia vielä 1990-luvulle saakka.
Nykyään Teriberkassa toimii Murman-kalastuskolhoosi ja kalanjalostusta harjoittava yritys Deilar. Kylän palveluihin kuuluu kaksi lastentarhaa ja koulua (Teriberkassa ja Lodeinojessa), lasten musiikkikoulu, kulttuuritalo, kirjasto ja sairaala. Kunnanvaltuuston puheenjohtajana toimii Jelena Kožina ja kunnanhallituksen johtajana Valeri Jarantsev (kaudella 2009–2013).
Venäläinen kaasuyhtiö Gazprom suunnitteli Štokmanin esiintymän hyödyntämiseen liittyvän maakaasun nesteytyslaitoksen rakentamista kylän itäpuolelle. Suunnitelmaa ei kuitenkaan ryhdytty toteuttamaan.
Terberkassa on kuvattu Andrei Zvjagintsevin ohjaama venäläinen elokuva vuodelta 2014 Leviathan, joka sai parhaan vieraskielisen elokuvan Golden Globe -palkinnon vuonna 2015 ja on ehdolla myös parhaan ulkomaisen elokuvan Oscarin saajaksi.
Elokuvan johdosta Teriberkasta tuli nähtävyys, josta turistit kiinnostuivat. Kylään rakennetaan parhaillaan (v. 2016) hotelleja ja muita turistipalveluita.
Niemijärvi (Virrat)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 7,3 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 350 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,8 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Vaskuunjärven valuma-alueella (35.44), jonka Koronjoen alueeseen (35.441) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 136,4 metriä mpy.
Lunch Money

Lunch Money on Atlas Gamesin vuonna 1996 julkaisema korttipeli, jossa pelaajien kuvitteelliset hahmot tappelevat keskenään. Voittaja on se pelaaja, jonka hahmot ovat viimeiseksi hengissä. Pelin erikoisuus on korttien kuvitus, jonka hahmoina esiintyy pieniä tyttöjä synkeissä maisemissa. Kuvitusta tehostetaan runoilla.
Pakassa on eri tehoisia ja eri rajoitteilla vaikuttavia tai toimivia hyökkäyskortteja, eri tehoisia puolustuskortteja, parannuskortteja sekä "grab" in kaltaisia kortteja, joita tarvitaan joidenkin erikoishyökkäyksien läpisaamiseen, sekä aseita, joilla hahmonsa voi "varustaa". Hyökkäykset muodostavat usein erilaisia kombinaatioita joissa useampaa korttia käytetään samalla kertaa.
Isommissa peliporukoissa voittoon vaaditaan sosiaalista taitoa.
Lunch Moneyn kortit ovat seuraavat: Kortin aikaansaama vahinko on suluissa perässä. Lainauksena on kortissa oleva runo.