Tornionjoen vesistö

Tornionjoen vesistö (vesistöaluetunnus 67 (Suomessa) ja 1 (Ruotsissa)) on Suomessa, Ruotsissa ja Norjassa sijaitseva vesistöalue, jonka laskujoki Tornionjoki laskee Perämereen. Vesistöalueen kokonaispinta-ala on 40 131,35 neliökilometriä (km²) (tai 39 789 km² ), josta 14 280 km² kuuluu Suomen puolelle ja 25 851 km² Ruotsin ja Norjan puolelle. Norjan osuus on muihin nähden vähäinen, sillä valtioiden raja Norjaan päin näyttäisi seuraavan melko hyvin vedenjakajaa. Suomalaisen alueen järvisyys on 4,63 %.

Vesistön jako pienempiin alueisiin

Vesistöalue on jaettu valuma-alueisiin kummankin valtion viranomaisten toimesta hieman eritavalla. Tämän vuoksi myös valuma-alueiden numerointi on erilaista. Ruotsissa Tornionjoen vesistöalueelle on annettu numeroksi 1 ja Suomessa numero 67. Koska vesistöalueen pääjoki eli Tornionjoki toimii alajuoksullaan valtioiden välisenä rajajokena, on siellä Suomen puoliset sivujoet ja niiden valuma-alueet kokonaan Suomen puolella ja vastaava tilanne on Ruotsin puolella.

Ruotsin vesistöjako

Ruotsin vesistöjako poikkeaa suomalaisten vastaavasta siinä, että alueet on jaettu pieniin alueisiin, joita on yhteensä 517 ja niiden numerointi perustuu etäisyyksiin Tornionjoen jokisuusta.

Korkeussuhteet ja maaperän laatu

Vesistöalueen latvat ulottuvat Skandien vuoriston tunturialueelle, missä maasto kohoaa yli 1 000 metrin korkeudelle (mpy.). Tunturialueen osuus vesistöalueen pinta-alasta on kuitenkin pieni. Suurin osa vesistöalueesta sijaitsee 200–500 metrin korkeudella. Tornionjoenlaaksossa on maasto 0–100 metriä korkealla. Tornionjärven vedenpinta sijaitsee vain 342 metrin korkeudella. Jos vesi laskee järveltä merelle 470 kilometriä, tulee joen keskikaltevuudeksi 0,73 metriä kilometrille. Muonionjoessa joen kaltevuus on samaa luokkaa.
Vesistöalueen kallioperä on 1,6–2,7 miljardia vuotta vanhaa graniittia ja gneissiä. Se on osa Fennoskandian kilpeä. Alue rajoittuu lännessä ja pohjoisessa Skaniden vuoristoon, joka syntyi noin 400 miljoonaa vuotta sitten. Skandit muodostuvat liuskekivestä ja vulkaanisesta kivestä. Se rapautuu helpommin kuin sitä vanhempi Fennoskandian kilpi, sillä siinä on suuri kalkkikivien suhteellinen osuus. Kalkkikivet vapauttavat rapautuessaan kalsiumia ja magnesiumia, jonka takia kasvillisuus on niiden ympärillä rehevää. Graniitin ja genissin ympärillä on kasvillisuus karua.
Viime jääkauden loppuvaiheessa jäätikkövirtaukset suuntautuivat vuorilta kohti kaakkoa ja länttä, mikä on samaan suuntaan kuin jokien vedet virtaavat nykyään. Myös monet harjujaksot seuraavat jäätiköiden muinaisia reittejä. Alempana tulee vastaan niin sanottu korkein ranta eli vyöhyke, jonka alapuolella meri on huuhtonut maaperän moreenista ravinteita ja hienoainesta. Korkeimman rannan yläpuolella moreeni on tiheää ja tiivistä. Korkeimman rannan alapuolella esiintyy runsaasti meren huuhtomien muinaisrantojen kivikoita ja muodostumia. Vedenhuuhoma aines kulkeutui kauas alaville alueille esimerkiksi Tornionjokilaaksoon ja merenrannikkoalueelle, joita viljellään nykyään. Korkein ranta sijaitsee jokilaaksossa Övertorniossa 210 metrin korkeudella, Pajalassa 175 metrin korkeudella ja Äkäsjokisuussa 168 metrin korkeudella. Maankohoaminen jatkuu pohjoisessa edelleen 9 millimetriä vuodessa. Tornionjoen alajuoksu on pidentynyt 7 000 vuodessa 200 kilometriä. Se sijaitsi silloin Pellossa ja 4 000 vuotta sitten Ylitornion Kainuunkylän korkeudella.

Ilmasto, vuodenaikojen vaihtelut ja virtaamat

Vesistöalueen ilmasto on pääasiassa arktinen, mutta joen pohjois-etelä-suuntaisesta pituudestaan johtuu, että olosuhteissa on suurtakin vaihtelua. Alajuoksulla vuoden keskilämpötila on keskimäärin 0–1 °C ja Kilpisjärvellä se on -2,6 °C. Termisen kasvukauden pituus on Tornionjärven ja Kilpisjärven seuduilla noin 110 vuorokautta, mutta joen alajuoksulla se on jo kuukauden pitempi. Siellä meren läheisyys alajuoksulla vaikuttaa ilmastoon tasoittavasti. Vuoristossa Skandinen vuoristo estää tunturialueella Atlantin meri-ilmaston vaikutuksia ja valumalaueen latva-alueilla vaikuttaa lähinnä mantereinen ilmasto. Pisin vuodenaika on talvi, joka kestää noin 175–225 vuorokautta (6 kuukautta) ja lumi- ja jääpeitteinen aika 7 kuukautta. 
Alueen sademäärät ovat keskimäärin 400–550 millimetriä siten, että pienimmät sademäärät ovat valuma-alueen pohjoisosissa. Sademäärästä sataa lumena keskimäärin yli 40 %, mutta Kilpisjärvellä ja Tornionjärven länsipuolella lumena tulee yli puolet sateesta. Vesistöalueen vedenkorkeuksia ja virtaamia havannoidaan useilla tarkkailuasemilla. Niitä sijaitsee ainakin Karungissa, Kalliossa, Pajalassa, Tornionjärvellä, Kilpisjärvellä ja Lannavaarassa. Ne ovat olleet toiminnassa vuodesta 1961 lähtien. Tornionjoen virtaamat vaihtelevat suuresti riippuen vuodenajoista. Joen suistossa sen keskivirtaama (MQ) on 350 kuutiometriä sekunnissa (myös 391 m³/s  tai 388 m³/s ) ja sen keskiylivirtaama (MHQ) on 2 180 m³/s. Joinakin vuosina keskivirtaama on kohonnut jopa arvoon 500 m³/s (1992–1993). 
Talvisin virtaamat ovat olleet keskimäärin 2,6–3,1 kertaiset keskivirtaamiin verrattuna. Tämä johtuu valuma-alueen maaston rakenteesta ja järvien vähyydestä. Sen sijaan, että järvet varastoisivat keväällä sulaavan veden, ne pääsevät virtaamaan uomiin esteettä. Poikkeuksellisen suuria eroja on ollut Karungissa, jolloin kevättulvassa virtaama on ollut 10-kertainen, ja Lannavaarassa, jolloin on mitattu jopa 20-kertainen virtaama. Ylivirtaamat (HQ) saadaan aina kevättulvissa, jolloin lisävettä saadaan Lapin talven lumien sulaessa. Suurin mitattu virtaama (HQ) on ollut 3 700 m³/s, joka mitattiin vuoden 1968 keväällä. Keskialivirtaamia (MNQ) on saatu mitattua Kukkolankosken yläpuolelta ja ne ovat 73 m³/s.
Tornionjoessa on kaksi tulvahuippua. Ensimmäinen johtuu metsäalueen lumien yhtäaikaisesta sulamisesta ja myöhäisempi tunturialueen sulamisesta juhannuksen tienoilla. Tulvahuipussa joen vedenpinnat kohoavat yleensä korkeintaan pari metriä. Jos jäidenlähtö on epäsuotuisa, kasautuvat jäät jääpadoiksi, jotka estävät yläpuolella veden virtaamisen. Silloin vesi voi kohota jopa kuusi metriä tavallisesta korkeudestaan. Jääpadot syntyvät pääasiassa suvantoihin ja kapeikkoihin. Myös suistoon syntyy jääpato, jos meri on vielä jäässä.
Muonionjoki yhtyy Tornionjokeen Pajalassa 165 m³/s keskivirtaamalla. Kevätulvissa sen keskiylivirtaama on 1 048 m³/s. Tornionjoella keskivirtaama Muonionjoen yhtymäkohdassa on 137 m³/s, mikä on vain 83% Muonionjoen virtaamasta. Ylikeskivairaamakin on sitä pienempi 870 m³/s. Miksi Tornionjoki on valuma-alueen pääuoma,, kun joelle tulee Kilpisjärveltä suistoon pituutta 513 kilometriä? Vastaus lienee se, että Tornionjoki on bifurkaatiojoki, joka luovuttaa 57 % virtaamastaan Kalixjoelle Tärännönjokea pitkin. Tornionjoella on haarautumiskohdassa keskivirtaamana 148 m³/s ja Tärännönjoki vie siitä 83 m³/s. Tornionjoki on siten yläjuoksullaan lähes Muonionjoen kokoinen joki. Välillä näkee esimerkiksi kartoissa, että Muonionjoki on merkitty joen päähaaraksi.

Järvet

Vesistöalueen järvisyys on 4,6 %, mutta se vaihtelee alueen sisällä järvitiheyden maukaisesti useita prosenttiyksiköitä. Tornionjoen vesistöalueen järvet ovat pääasiassa pieniä alle neliökilometrin suuruisia järviä. Vain 18 järveä ylittävät 10 neliökilometrin rajan. Niistä on Kiirunassa 11 järveä: Tornionjärvi (332 km²), Råstojaure (35 km²), Sautusjärvi (25 km²), Rautasjaure (17 km²), Jukkasjärvi (14 km²), Kiepanjaure (13 km²), Vittankijärvi (12 km²), Oinakkajärvi (11 km²), Alajärvi (11 km²), Alanen Taalujärvi (10 km²) ja Kilpisjärvi-Alajärvi (36 km²), joka on rajajärvi Enontekiön kanssa. Haaparannalla on vielä Puostijärvi (14 km²). Suomen puolella suuria järviä ovat vielä Muoniossa Jerisjärvi (24 km²) ja Äkäsjärvi (13 km²) sekä Ylitorniolla ja Pellossa sijaitsevat Miekojärvi (63 km²), Vietonen (36 km²), Raanujärvi (26 km²) ja Lohijärvi (15 km²).

Kalakanta ja kalastus

Tornionjoen vesistöalueella elää 24 kalalajia sekä nahkiainen ja pikkunahkiainen. Lajit ovat lahna, salakka, ankerias, ruutana, muikku, siika, kivisimppu, kirjoeväsimppu, hauki, kiiski, säyne, seipi, made, kivennuoliainen, kuore, ahven, mutu, kymmenpiikki, särki, lohi, taimen, nieriä, kuha ja harjus. Joessa lisääntyvät harvinaisesti lohi ja meritaimen. Aivan Perämeren pohjukassa joen suistossa elää vielä lisäksi silakka, härkäsimppu, kolmipiikki, turska, kampela ja pikkutuulenkala. Saaliskalojen määrät on selvitetty vuosittaisilla kalakyselyillä, joita tehdään kummassakin maassa. Vuosina 1987–1989 saatiin Suomen puolella saaliiksi 310–370 tonnia kalaa. Ruotsin puolelta vastaava kokonaissaalismäärä arvioitiin vuonna 1981, joilloin saatiin 168 tonnia kalaa. Viime aikoina on kyselyissä keskitytty suojeltaviin kalalajeihin kuten loheen, meritaimeneen ja siikaan. Ulkopaikkakuntalaisten osuus saaliista on 10–15 %. Paikalliset pyytävät kalaa verkoilla, katiskoilla, uistimilla ja vähenemässä määrin lippoamalla.
Lohen, siian ja meritaimenen kalastus on ollut tärkeä elinkeino muun elinkeinon rinnalla. Vielä 1800-luvulla kalastuksen määrä on arvioiden mukaan ollut 100 tonnia, mutta saaliit ovat vähentyneet tasaisesti 1900-luvun ajan ja olivat 1980-luvun puolivälissä enää muutamia tonneja. Kalakannat ovat kuitenkin elpymässä ja esimerkiksi vuonna 1997 oli lohisaalis 74 tonnia.