google/wiki40b huggingface dataset:
HMS Odin (1846)

Valmistus

Alus tilattiin 19. helmikuuta 1844 Deptfordin telakalta, jossa sen rakennustöistä vastasi William Fairbarn. Köli laskettiin helmikuussa 1845 ja alus laskettiin vesille 24. heinäkuuta 1846. Alus valmistui 12. elokuuta 1847.
Aluksen suunnittelusta vastasi John Fincham ja piirustukset hyväksyttiin 12. helmikuuta 1845. Aluksen voimanlähteenä oli kaksisylinterinen höyrykone, johon oli kytketty neljä kattilaa.
Aluksen rungon valmistuskustannukset olivat 35 056 puntaa ja voimanlähteen 25 810 puntaa. Propulsiojärjestelmän asennus maksoi lisäksi 15 795 puntaa.

Palvelus

Alus määrättiin 24. toukokuuta 1847 palvelukseen otettaessa Välimerelle päällikkönään Frederick Thomas Pelham. Alus palasi Englantiin, jossa se poistettiin Portsmouthissa palveluksesta.
Alus palautettiin palvelukseen 1. elokuuta 1851 päällikkönään William Saltonstall Wiseman. Alus palveli lähettiläänä Itämerellä käyden muun muassa Pietarissa. Alus poistettiin palveluksesta lokakuussa samana vuonna Portsmouthissa.
Alus palautettiin palvelukseen 18. joulukuuta 1852 päällikkönään Francis Scott. Aluksen kotisatamana oli aluksi Portsmouth ja sittemmin Woolwich, kunnes se määrättiin heinäkuussa 1855 Itämerelle lähtevään osastoon. Alus palveli vuoden 1855 lopulla Mustallamerellä päällikkönään James Willcox.
Alus palveli Itä-Intian ja Kiinan asemalla 20. syyskuuta 1859 alkaen päällikkönään lordi John Hay. Alus toimi tykkiveneiden lippulaivana Takun valtauksessa elokuussa 1860. Myöhemmin se oli asemasta vastaavan kommodorin alus.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1863 ja se myytiin romutettavaksi vuonna 1865 Castle & Beechille Charltoniin.
Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu tekniikka ja kulttuuri

Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu tekniikka ja kulttuuri on ammattioppilaitos Joensuussa Otsolassa ja Peltolassa Pohjois-karjalan maakunnassa. Oppilaitos on osa Pohjois-Karjalan koulutuskuntayhtymää.

Opiskelu

Opiskelu on käytännönläheistä. Ammatillisiin perustutkintoihin sisältyy vähintään 20 opintoviikkoa työssäoppimista. Työssäoppiminen on suunniteltua, ohjattua ja arvioitua ammattitaidon opiskelua. Pohjois-Karjalan ammattiopisto Joensuu tarjoaa opiskelijoilleen mahdollisuuden suorittaa ylioppilastutkintoon tähtääviä opintoja. Ammatillista tutkintoa opiskeleva voi suorittaa osan perustutkintoon kuuluvista opinnoista lukiossa ja osallistua ylioppilaskirjoituksiin.
Zilga

Latviassa risteytetty Zilga eli Dvietes 4-2-108 on yksi kylmänkestävimmistä viiniköynnöslajikkeista. Lajikkeena se on erittäin runsaskasvuinen ja -satoinen (sato parhaimmillaan jopa 30 kg vuodessa) ja se viihtyy perinteistä viiniköynnöstä happamammassa maassa. Zilgan rypäleet kypsyvät syyskuussa, talveentuu aikaisin ja hyvin, ja kestää lepotilassa ainakin –35 asteen lämpötilan. Se lähtee kasvuun aikaisin keväällä, ja voi siksi olla herkkä keväthalloille. Suositeltu kasvuvyöhyke on I–IV (V). 
Zilgan rypäleet ovat keskikokoisia, pyöreitä ja tummansinisiä, ja ne sijaitsevat suurehkoissa, kartiomaisissa tertuissa. Ne ovat maultaan mietoja. Rypäleissä on Pohjois-Amerikan viiniköynnöksille ominainen "slip-skin", eli niiden kuori irtoaa helposti hedelmälihasta. Viininvalmistukseen Zilga ei sellaisenaan sovellu sen voimakkaan ojukkaviinille ominaisen "foxy"-aromin vuoksi. Myöskin syömärypäleeksi Zilgassa on melko paljon siemeniä. Zilgaa voi käyttää mahdollisesti mehuun, hilloihin ja sekoitusrypäleeksi viiniin.

Perimä

Toinen Zilgan vanhemmista on aitoviinin ja ojukkaviinin risteytys, Jubileinaja Novgoroda. Toinen taas Smuglyankan (amurinviini) ja Dvietes Zilasin (ojukkaviini) risteymä.
Haudutuspata

Haudutuspata eli ruokahaudutin on kodinkone, jota käytetään ruoan hitaaseen kypsentämiseen. Haudutuspata on omalla sähkövastuksella lämpiävä teräskattila, jossa on keraaminen kulho ruoka-aineksia varten. Padan kansi on lasia.
Ruoan hauduttaminen tapahtuu miedossa lämmössä, eikä pata kehitä höyryä. Kypsennysaika voi olla useita tunteja. Yleensä haudutuspadassa on säätömahdollisuus kolmeen eri lämpötilaan. Kannen avaamista kesken hauduttamisen ei suositella. Haudutuspata pitää ruoka-aineet kypsennyslämpötilassa sähköisen lämmityselementin avulla, mikä erottaa sen toimintaperiaatteeltaan samankaltaisesta haudutuslaatikosta.
Yhdysvalloissa haudutuspata ollut käytössä 1970-luvulta lähtien (engl. slow cooker).
E1cB-reaktio

E1cB-reaktio on eliminaatioreaktion tyyppi, jossa välivaiheena on karbanionin muodostuminen. Reaktio tapahtuu emäksisissä olosuhteissa myös silloin kuin molekyylin lähtevä ryhmä on huono, esimerkiksi hydroksidi- tai alkoksidi-ioni, ja molekyylissä on ryhmä, joka stabiloi karbanionia. E1cb-reaktion nimi tuleen sanoista elimination, unimolecular ja conjugate base (unimolekulaarinen eliminaatio, konjugaattiemäs).
Joan Freeman

Joan Freeman (s. 8. tammikuuta 1942) on yhdysvaltalainen näyttelijätär.
Freeman oli lapsinäyttelijä, ja esiintyi ensimmäisessä elokuvassaan vuonna 1949, kun oli vain seitsenvuotias. Vuosina 1961 ja 1962 Freeman oli vakituinen näyttelijä sarjassa Bus Stop, jossa hän esitti nuorta tarjoilijaa Elma Gahrigneriä. Sarjassa esiintyi myös Marilyn Maxwell.
Freeman näytteli myös Marilyn Hayesia elokuvassa Pakokauhua vuonna nolla vuonna 1962 veteraaninäyttelijöiden Ray Millandin ja Jean Hagenin sekä nuoren Frankie Avalonin kanssa. Freemanista ja Avalonista liikkui huhuja, että he olisivat olleet enemmänkin yhdessä elokuvan kuvausten aikana, mutta väitettä ei koskaan vahvistettu eikä hylätty.
Freeman esiintyi turistiopas Amelia Carterina elokuvassa The Three Stooges Go Around the World in a Daze. Freeman tunnetaan parhaitaan rooleistaan kahdessa musikaalielokuvassa. Vuonna 1964 Freemanin esiintyi innokkaana Elvis Presleyn ihailijana elokuvassa Huoleton kulkuri, ja vuonna 1967 hän oli Roy Orbisonin kanssa elokuvassa The Fastest Guitar Alive.
Vuonna 1977 hän oli yksi kolmetoista jaksoa kestäneen Code R:n päähenkilöistä, ja hänen hahmonsa nimi oli Barbara Robinson. Tom Simcox esitti Freemanin aviomiestä, poliisipäällikkö Walt Robinsonia. Muita päähenkilöitä lyhytsarjassa olivat James Houghton ja Martin Kove. Sarja oli parodia sarjasta Emergency!.
Freeman teki myös joitakin vierailuja eri televisiosarjoissa 50-luvulta 80-luvulle. Hänen viimeinen esiintymisensä oli "Ms. Jarvisina" vuoden 1984 kauhuelokuvassa Friday the 13th: The Final Chapter.
Margareeta I

Elämäkerta

Margareeta oli Tanskan kuningas Valdemar Atterdagin tytär, joka meni vuonna 1365 naimisiin Norjan kuningas Haakonin kanssa. Tämä oli Ruotsin karkotetun kuninkaan Maunu Eerikinpojan poika ja Bjälbo-sukua, jolle Ruotsin kruunu käsitysten mukaan kuului. Näin Margareeta saattoi yrittää hankkia perilliselleen kaikkien Pohjoismaiden kruunuja. Hänellä ja Haakonilla oli yksi lapsi, 1370 syntynyt poika Olavi. Olavi valittiin 1376 Tanskan kuninkaaksi edellisen kuninkaan, Olavin äidinisän Valdemar Atterdagin, kuoleman jälkeen. Norjan kruunun Olavi sai isänsä Haakonin kuoltua 1380.
Ruotsin tilanne oli hankalampi, sillä myös Albrektin suku vaati kruunua. Kesken neuvottelujen 1387 kuningas Olavi kuoli. Margareeta tunnustettiin Tanskan ja Norjan valtiaaksi. Margareeta adoptoi Pommern-Stolpin 7-vuotiaan prinssin, sisarenlapsenlapsensa josta myöhemmin tuli Eerik Pommerilainen, koska tämä pystyi sukujuuriensa perusteella kilpailemaan Albrektin suvun kanssa Ruotsin kruunusta.
Margareetan joukot voittivat Albrektin Falköpingin taistelussa vuonna 1389, ja Albrekt vangittiin poikansa kanssa. Samana vuonna Ruotsin valtaneuvosto tunnusti Margareetan Ruotsin hallitsijaksi ja lupasi valita Eerikin myöhemmin kuninkaaksi. Tukholma oli kuitenkin edelleen Albrektin suvun hallussa ja muutama hansakaupunki tuki heitä. Niinpä pitkällisten neuvotteluiden jälkeen Albrekt ja hänen poikansa vapautettiin, ja Tukholma jätettiin Hansan hallintaan kunnes Albrektin vapauttamisesta maksettavat lunnaat olisi maksettu.
Eerik oli perinyt Norjan kruunun 1389 ja Tanskan kuninkaaksi hänet valittiin 1396 ja lopulta Ruotsin kuninkaaksi myöhemmin samana vuonna. Pohjoismaat olivat nyt personaaliunionissa, mutta Margareeta halusi paremman vakuuden unionin säilymisestä. Niinpä Eerik kruunattiin Kalmarissa 1397 kaikkien Pohjoismaiden kuninkaaksi, ja samalla laadittiin Kalmarin unionin kiistelty perustamisasiakirja, unionikirje. Sen mukaan kaikkien Pohjoismaiden papisto, ritarit ja talonpojat olivat edustajiensa välityksellä sopineet unionin säilyttämisestä ikuisesti. Eerikin kuoltua unionikuninkaaksi piti tulla hänen poikansa, mutta jos hänellä ei ollut poikaa, kuningas oli määrä valita yhteispohjoismaisilla vapailla vaaleilla.
Kuningatar Margareeta hallitsi käytännössä vielä pitkään Eerikin vallassaoloaikana tavoitteenaan vahva kuninkaanvalta ja yhtenäinen unioni.
Ahmaskosken silta

Sijainti ja rakenteet

Silta on noin 100 metriä pitkä ja ylittää joen viistosti koillinen-kaakko -suunnassa valtatie 22:n sillasta nelisensataa metriä ylävirtaan ja joen halkaisevasta Tekosaaresta muutama kymmenen metriä alavirtaan.
Silta on puurakenteinen, molemmilla rannoilla olevat kannatinpylväät ovat teräksestä. Se on tarkoitettu vain kävelijöille, kansi on tehty lankuista ja kaiteet laudasta. Pylväiden kohdalla sillan korkeus on viitisen metriä, joen keskikohdalla pari metriä matalampi. Siltaa kannattaa molemmin puolin kolme teräsvaijeria ja se on kiinnitetty vaijereilla myös rantakallioihin.
Miinanraivaaja DR-1

Miinanraivaaja DR-1 oli Suomen merivoimien miinanraivaaja. Alus oli alun perin Yhdysvalloissa Normandian maihinnousua varten rakennettu hinaaja. Tyyppi oli niin merikelpoinen, että lisäpolttoainesäiliöin varustettuna se voitiin ajaa omin konein Yhdysvalloista Englantiin. Kuitenkin aluksia upposi monta tässä siirrossa.
Alustyyppi oli 150 tonnin uppoumainen, 21 metriä pitkä, 6,2 metriä leveä ja sen syväys oli 2,6 metriä. Koneena oli 400 hevosvoiman Atlas Imperial -diesel suoralla kytkimellä. Alustyypin erikoisuus oli se, ettei siinä ollut alennusvaihteita eikä edes peruutusta, vaan peruutusta varten kone piti sammuttaa ja käynnistää uudelleen päinvastaiseen suuntaan.

Palvelus

Kansanhuoltoministeriö osti kaikkiaan viisitoista alusta sodanjälkeistä miinanraivaukseen. Alus liitettiin 29. syyskuuta 1946 raivaajalaivastoon. Raivauksen päätyttyä vuonna 1954 DR-1 myytiin.
Unto Kupiainen

Elämä

Unto Kupiaisen vanhemmat olivat toimittaja Alpo Kupiainen ja Aune Kaihovaara. Unto Kupiainen kävi koulunsa Viipurissa ja tuli ylioppilaaksi Viipurin klassillisesta lyseosta vuonna 1927. Lukuvuoden 1927−28 hän toimi kansakoulunopettajana Viipurin mlk:n Kilpeenjoen koulussa. Käytyään Reserviupseerikoulun 21. kurssin hän työskenteli valistusohjaajana suojeluskuntajärjestössä talvisodan syttymiseen saakka. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi 1931 ja lisensiaatiksi 1940 sekä väitteli tohtoriksi 1947.
Kupiainen opetti kirjallisuutta Pohjois-Karjalan Opistossa Niittylahdessa 1947–49. Hän toimi vuodesta 1950 kotimaisen kirjallisuuden professorina Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa sekä vuodesta 1955 korkeakoulun vararehtorina.
Unto Kupiainen oli naimisissa kaksi kertaa, vuosina 1934–41 Salme Hietamiehen kanssa ja vuodesta 1947 Kerttu Sihvosen kanssa.

Kirjoittajana

Kupiainen kirjoitti salanimillä Kakkonen ja Mikko Naula humoristisia ajanvieteromaaneja ja -kertomuksia. Nimimerkillä Haavi kirjoittamissaan pakinoissa hän ruoti kotimaisen kulttuurin ja kirjallisuuden ilmiöitä ja virtauksia. Havin pakinoita julkaisitiin useissa aikkauslehdissä, kuten Kansan Kuvalehdessä ja Taiteen maailmassa. Pakinoissaan Kupiainen käsitteli kaunokirjallisuuden aiheita, jolloin ne lähenivät esseetyyliä. Tosin kirjallisuusaiheetkin saattoivat saada hulvattoman käsittelyn, kuten hassuttelu siitä, miten Elämänpuu-nimistä romaania valmisteleva kirjoittaja huomaa nimen muuttuneen painovaiheessa Elämänpuuroksi. Kupiaisen ensimmäinen runokokoelma Lyyra ja miekka ilmestyi 1935 ja viimeiseksi jäänyt runokokoelma Polaris vuonna 1961.
Kupiainen oli jatkosodan aikana kirjoittanut runokokoelman Kuolemaan vihityt, josta Olavi Paavolainen sai antaa lausunnon sotavuonna 1942. Se oli joutunut sotasensuurin huomion kohteeksi, ja Paavolainen kommentoi: ”– – kokoelma uhkuu synkintä sotaväsymystä ja morbidia kauhunkuvausta.” Kokoelma ei ainakaan sellaisenaan ilmestynyt; mahdollisesti joitakin runoja oli kahdessa seuraavassa kokoelmassa Mustan linnun puu (1942) ja Vangittu laulu (1944).
M/S Ella J

Käyttöhistoria

Höyrylaiva Oy Bore/ Ångfartygs Ab Bore tilasi aluksen 20. elokuuta 1975. Alus oli valmis 5. joulukuuta 1977, ja se luovutettiin Höyrylaiva Oy Bore/ Ångfartygs Ab Boren omistukseen. Omistaja rekisteröi aluksen Bore Sun -nimisenä Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Turku. Tämän jälkeen Bore Sun aloitti liikennöinin linjalla Suomi–Terneuzen–Calais–Suomi. Vuoden 1979 aluksen omistajavarustamo muutti nimekseen Bore Line.
Ab Grundstenen 49009 osti aluksen 6. heinäkuuta 1989 ja teki aikarahtaussopimuksen siitä Rettig Groupin kanssa. Kesäkuussa 1992 alus siirtyi Rederi Ab Liron haltuun nimellä Liro Sun. Syyskuussa 1992 Liro Sun aikarahdattiin Finncarriersin liikenteeseen reitille Helsinki–Kotka–Lyypekki–Rostock. Huhtikuussa 1993 suomalainen Rederi Ab Engship osti aluksen ja rekisteröi sen nimellä Garden Suomen lipun alle. Kotisatamaksi tuli Nauvo. Vuosina 1994–1999 Garden oli aikarahdattuna Argomanin liikenteeseen linjalle Turku–Cuxhaven–Harwich. Argomanin jälkeen aluksen omistaja teki aikarahtaussopimuksen Transfennican kanssa. Transfennica käytti alusta reitillä Rauma–Travemünde–Lyypekki–Halmstad–Lyypekki–Södertälje–Rauma. Tammikuussa 2001 Garden aikarahdattiin United European Car Carriersin liikenteeseen Bremerhavenin, Hangon, Helsingin ja Göteborgin satamien välille. Syyskuussa 2006 Tanskan puolustusministeriö vuokrasi Gardenin ja teki sillä yhden matkan Itämereltä Lähi-itään.
Syyskuun 2006 aikana Dilys Carrier Company ilmoitti ostavansa aluksen. Lokakuussa tapahtui luovutus uudelle omistajalle, joka rekisteröi aluksen nimellä Ella J Saint Vincent ja Grenadiinien lipun alle. Kotisatamaksi tuli Kingstown. Marraskuussa 2006 Ella J aikarahdattiin kuudeksi kuukaudeksi United European Car Carriersin liikenteeseen. Syksyllä 2009 Ella J:n ilmoitettiin olleen myyty romutettavaksi Intiaan.
Muzeum Sztuki

Muzeum Sztuki on modernin taiteen museo Łódźissa Puolassa. Se perustettiin 1920-luvun lopulla ja on yksi maailman ensimmäisistä modernin taiteen museoista. Ensimmäinen pysyvä näyttely avattiin vuonna 1931. Museo avattiin uusissa tiloissa marraskuussa 2008 vanhalla Łódźin Manufaktura-teollisuusalueella
Museon varhaisin kokoelma perustui pääasiassa vuonna 1928 lahjoitettuun Kazimierz Bartoszewiczin suvun kirjojen, puolalaisten maalausten ja arkistokokoelmaan. Museon luonnetta määritteli kansainvälisen modernin taiteen kokoelma, jota kartutti ”a.r.” -ryhmä vuodesta 1929. Ryhmä onnistui keräämään yhteensä 111 teoksen kokoelman huomattavaa puolalaista ja kansainvälistä avantgarde-taidetta 1920- ja 1930-luvuilta. Edustettuina ovat kubismi, futurismi, konstruktivismi, purismi ja neoplastisismi sekä surrealismi.
Toisen maailmansodan jälkeen museo sai uudet tilat, sekä vuonna 1950 valtion hyväksynnän ja nykyisen nimensä. Museo toimi myös sodan jälkeen läheisessä yhteistyössä taiteilijoiden kanssa. Vuonna 1957 saatiin eri nykytaiteen suuntauksia edustavien kansainvälisten avantgarde-taiteilijoiden teoksia Pariisista. Vuonna 1975 lontoolaisen taidegallerian omistaja lahjoitti nuorten brittiläisten taiteilijoiden teoksia museolle. Joseph Beuys vieraili museossa vuonna 1981 ja lahjoitti yli tuhat teostaan osaksi museon arkistoa Polentransport-tapahtumassa. Samana vuonna Solidaarisuus-liike tallensi pysyvästi kansainvälisen taiteilijatapahtuman kokoelman teoksia museolle. Vuonna 1982 aloitettiin yhteistyö amerikkalaisten taiteilijoiden, ruotsalaisen Pontus Hultenin ja varsovalaisen Foksal-gallerian kanssa.
Museo katsoo tehtäväkseen luoda nykykatsojalle edellytyksiä viestiä menneiden ja nykyisten sukupolvien taideteosten kanssa, sekä sen kautta herättää heidän kykynsä tarkastella, ymmärtää ja tuntea itsenäisesti ympäröivää todellisuutta. Museo edistää taidetta oleellisena sosiaalisen elämän osana, joka saa ihmisten olemassaolon täydellisemmäksi ja arvokkaammaksi.
Museo toteuttaa tehtäväänsä keräämällä, konservoimalla ja tuomalla esiin kokoelmaa. Lisäksi se toteuttaa taiteellisia hankkeita, sekä laajemmin ymmärrettynä tieteellisiä, kasvatuksellisia ja popularisointitoimintoja. Museon historia on ollut lähellä avantgarden historiaa, joten se korostaa erityisesti progressiivisten taideilmiöiden edistämistä ja yhteistyötä niiden tekijöiden kanssa.
Maire Suvanto

Maire Annikki Suvanto (oik. Suvanto-Aarnio; 1. elokuuta 1930 Helsinki – 22. syyskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja logonomi. Hänet muistetaan parhaiten lapsiroolistaan Suomisen perhe -elokuvien ja -kuunnelmien Pipsana.
Elokuvauransa jälkeen Suvanto muutti Helsingistä Mikkeliin, jossa hän opetti lausuntaa, puhetaitoa ja näyttämötaitoa Mikkelin kansankorkeakoulussa. Sen jälkeen hän palasi Helsinkiin ja työskenteli yli 20 vuoden ajan myyntitaidon opettajana Stockmannilla.
Mihail Glinka

Mihail Ivanovitš Glinka (ven. Михаи́л Ива́нович Гли́нка; 1. kesäkuuta (J: 20. toukokuuta) 1804 Novospasskoje – 15. helmikuuta (J: 3. helmikuuta) 1857 Berliini) oli venäläinen säveltäjä. Hänen isänsä oli kauppias. Glinka opiskeli nuorena useissa Euroopan maissa. Musiikin teoriassa hän sai opetusta kuitenkin vain vähän. Glinka kuului varhaisimpiin venäläisiin säveltäjiin, jotka saivat suosiota myös oman kotimaansa ulkopuolella. Häneen viitataankin usein venäläisen taidemusiikin isänä. Glinka matkusteli paljon etenkin viimeisinä vuosinaan. Hän kuoli äkilliseen sairauskohtaukseen helmikuussa 1857.
Glinka sävelsi muun muassa kaksi oopperaa: Elämä tsaarin puolesta (alkuper. Ivan Susanin) (1836) ja Ruslan ja Ljudmila (1842). Elämä tsaarin puolesta  on vanhin tunnettu venäjänkielinen oopperateos.
Glinkan sävellystä Patrioottinen laulu käytettiin Venäjän kansallislauluna vuosina 1991–2000.
Smurffit 2

Juoni

Velho Gargamel loihtii maailmaan muutaman pahanilkisen smurffimaisen hahmon, tuhmurin, joiden kautta hän toivoo saavansa käyttöön salaperäisiä voimia sisältävän smurffiesanssin. Mutta kun Gargamel tajuaa, että esanssin voi saada vain oikealta smurffilta ja että Smurffiinan tuntema loitsu voi tehdä tuhmureista oikeita smurffeja, hän sieppaa Smurffiinan mukanaan Pariisiin, jossa on saavuttanut mainetta maailman mahtavimpana velhona. Suursmurffi, Tohelo, Ärjy ja Kauno yhdistävät siis jälleen voimansa ihmisystäviensä kanssa pelastaakseen tuhmureiden kanssa ystävystyneen Smurffiinan, vakuuttaakseen heidän aidon rakkautensa tätä kohtaan, vaikka onkin erilainen.
Painajainen Elm Streetillä

Juoni

Elokuvassa neljä nuorta: Nancy Thompson (Heather Langenkamp), tämän poikaystävä Glenn Lantz (Johnny Depp), Nancyn ystävä Tina Gray ja Rod Lane, alkavat nähdä painajaisia palovamma-arpisesta miehestä, jolla on villapaita, hattu ja toisessa kädessä hansikas, jossa on neljä veistä kynsinä. Eräänä yönä, nuorten nukkuessa neljästään samassa talossa, Tina kuolee omituisesti vatsaan ilmestyviin viiltoihin keskellä yötä. Tinan poikaystävää syytetään murhasta. Tämä on paennut, mutta hänet saadaan kiinni ja hän joutuu vankilaan. Nancylle kuitenkin selviää, että murhan takana on Freddy Krueger, entinen lastenmurhaaja joka poltettiin aikoinaan elävältä, ja joka nyt vainoaa nuoria näiden unissa. Nancy päättää aloittaa taistelun Elm Streetin Freddyä vastaan.

Vastaanotto

Aikalaisarviot olivat Painajaiselle suopeita, ja The New York Times valitsi sen vuonna 2004 yhdeksi tuhannesta kaikkien aikojen parhaasta elokuvasta.
Video-oppaassa vuodelta 1994 Esko Rautakorpi pitää tätä Elm Street -sarjan ensimmäistä elokuvaa todella hyvin toteutettuna ja aidosti pelottavana. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä teoksen mukaan vastaa sanallista arviota ”erinomainen”.
Virpi Mikkonen

Virpi Mikkonen (s. 13. heinäkuuta 1980 Oulu) on suomalainen toimittaja ja ruokakirjailija.

Opinnot

Virpi Mikkonen kirjoitti ylioppilaaksi Oulun normaalikoulun lukiosta vuonna 2000. Hän on valmistunut vaatetusalan artesaaniksi (2004) ja suorittanut tutkinnon tiedotusopista Tampereen yliopistossa 2005–2011 sekä valmistunut health coachiksi newyorkilaisesta Institute for Integrative Nutritionista 2012.

Työ

Mikkonen aloitti toimittajanuransa freelancerina vuonna 2005. Hän on kirjoittanut pääasiassa aikakauslehtiin hyvinvoinnista, kauneudesta ja ruuasta. Mikkonen työskenteli toimittajana ja tuottajana Trendi-lehdessä vuosina 2009–2013. Hän piti hyvinvointiin keskittynyttä blogia nimeltä Kiitos hyvää vuosina 2010–2014. Vuodesta 2014 alkaen hän on ylläpitänyt ruokaan ja puhtaisiin nautintoihin keskittyvä nettisivustoa nimeltä Vanelja. Vanelja palkittiin parhaasta ulkoasusta amerikkalaisen Saveur-lehden järjestämässä Food Blog Awardsissa kesäkuussa 2015. 
Vuonna 2015 julkaistiin Mikkosen kirjoittama ja valokuvaama ruokakirja Kiitos hyvää – herkkuja ilman sokeria ja gluteenia (Otava).Mikkosen toinen kirja Kiitos hyvää Pikaruokaa ilmestyy Otavan julkaisemana 2016.
Mikkosen ensimmäinen teos Kiitos hyvää – herkkuja ilman sokeria ja gluteenia on ensimmäinen suomalainen ruokakirja, jonka oikeudet on myyty Yhdysvaltoihin. 
Mikkonen toimii ruokakirjailijana, vapaana kirjoittajana, valokuvaa, suunnittelee reseptiikkaa yrityksille ja tekee ruokastailauksia.
Kuujjuarapik

Kuujjuarapik (inuktitutiksi ᑰᔾᔪᐊᕋᐱᒃ ’pieni suuri joki’) on eteläisin inuitien asuttama kylä Nunavikin alueella pohjoisessa Québecissä, Kanadassa. Kylä sijaitsee Hudsoninlahteen laskevan Grande Rivière de la Baleine -joen varrella lähellä joen suuta.
Kylän asukasluku oli vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 555. Lisäksi läheisessä Whapmagoostuin kylässä asuu noin 800 asukasta, jotka ovat sukujuuriltaan cree-intiaaneja.
Kuujjuarapikiin ei ole tie- tai laivayhteyttä, vaan ainoa liikenneyhteys on lentokone sekä kesäisin vene. Kylässä sijaitsee Kuujjuarapikin lentokenttä. Lähin toinen inuitien asuttama asutuskeskus on 160 kilometrin päässä pohjoiskoillisessa sijaitseva Umiujag.
Inuitit ja creet ovat asuneet yhdessä jokisuiston alueella vuodesta 1950. Tätä ennen inuitit asuivat enimmäkseen rannikkoalueilla, kun taas creet asuivat sisämaassa.

Historia

1700-luvun puolessa välissä Hudson's Bay Company perusti Fort Richmond -nimisen kauppa-aseman Grande Rivière de la Baleine -joen varrelle. Kauppa-aseman ympärille kehittyi myöhemmin asutuskeskus, jonka ranskankielinen nimi oli Poste-de-la-Baleine. Englantilaiset kutsuivat paikkaa nimellä Great Whale River. 1880-luvulla kylään perustettiin protestanttien lähetysasema.
Toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltain asevoimat perusti sotilastukikohdan joen suulle. Tukikohta työllisti paikallista väestöä. Vuonna 1955 paikkakunnalle perustettiin tutka-asema, joka oli osa Mid-Canada Line -tutkajärjestelmää. Tutka-asema suljettiin jo 1965, mutta sen olemassaolo takasi pysyvän asutuksen syntymisen.
Mathilda Honka

Mathilda Honka (23. helmikuuta 1877 – 17. syyskuuta 1985) oli pitkäikäinen suomalainen. Hän asui ainakin Mynämäellä. Hän oli kuollessaan 108 vuoden ja 206 päivän ikäinen ja sillä hetkellä Suomen vanhin ihminen.