google/wiki40b huggingface dataset:
Hummel

Suunnittelu

Vuonna 1942 Saksan varusteluministeriö toi esille ehdotuksen raskaan 150 mm sFH18/1 L/30 -haupitsin asentamisesta Geschützwagen III/IV -alustalle, jossa oli piirteitä sekä Panzer III että Panzer IV -vaunuista. Altmärkische Kettenwerk GmbH sai sopimuksen vaunun valmistamisesta ja prototyyppi esiteltiin Adolf Hitlerille marraskuussa 1942.
12. toukokuuta 1943 mennessä oli toimitettava 100 vaunua Kurskin kesäoffensiivia varten. Samalla tilattiin 157 ampumatarvikevaunua (saks. Munitions Fahrzeugea).

Mallit

Koska tavallinen Hummel pystyi kuljettamaan mukanaan vain 18 laukausta, kehitettiin myös Munitionsträger Hummel (ampumatarvikekuljetus-Hummel). Ampumatarvikevaunu oli normaali Hummel, josta haupitsi laitteineen oli poistettu ja sille tarkoitettu aukko peitetty 10 mm panssarilevyllä. Vaunun sisälle asennettiin kehikot 40 laukaukselle.

Taisteluhistoria

Hummel sai tulikasteen Kurskin kesäoffensiivissa, jolloin 100 Hummelia oli käytössä. Ne saivat hyvän vastaanoton miehistöiltä. Se antoi miehistölle suojaa sirpaleilta ja antoi muuten vaikeasti liikuteltavalle tykistölle lisää liikkuvuutta. Ne palvelivat panssaridivisioonien panssaritykistörykmenteissä, joiden kolmannen patteriston määrävahvuuteen kuului yksi Hummel-patteri. Jokaisessa Hummel-patterissa oli kuusi panssarihaupitsia ja kaksi ampumatarvikevaunua.

Aseistus

Yksi 150 mm sFH18/1 L/30 -haupitsi sekä yksi 7,92 mm MG34-konekivääri lähipuolustusta varten.
Haupitsiin oli 18 laukausta ja konekiväärille 600 patruunaa.
Matti Kettunen

Matti Juhani Kettunen (s. 23. helmikuuta 1954 Helsinki) on suomalainen Joensuussa asuva opettaja ja eräkirjailija. Hänen teoksensa ovat pääasiassa luontoa, eränkäyntiä ja kalastusta käsitteleviä kertomuskokoelmia. Teosten tapahtumat sijoittuvat yleensä Pohjois-Karjalaan, Kainuuseen ja Lappiin, erityisesti Tenojoelle. 
Kettusen vanhemmat olivat autoilija Antti Kettunen ja kansakoulunopettaja Anja o.s. Vainio. Hän pääsi ylioppilaaksi 1972 ja valmistui luokanopettajaksi 1976 sekä filosofian maisteriksi 1978. Kettunen toimii nykyisin peruskoulun luokanopettajana Joensuun Karsikon koulussa.
Kettusen tekstejä on ilmestynyt myös kokoomateoksissa (Eränkävijä, Erätulilta, Eräjuttuja, Erämiesten matkassa).
Tovariaceae

Tuntomerkit

Lajit ovat ruohoja tai pensaita, joiden lehdet ovat kolmilehdykkäisiä ja korvakkeellisia. Lehdyköiden laidat ovat ehyitä. Kukinnot ova terminaalisia, riippuvia ja terttumaisia. Kukat ovat 6-9-lukuisia, tavallisesti 8-lukuisia. Terälehtiä on paljon. Heteet sijaitsevat kohdakkain verholehtien kanssa. Sikiäin koostuu viidestä kahdeksaan, tavallisesti kuudesta yhteen kasvaneesta emilehdestä ja on kehänalainen. Siinä on enemmän tai vähemmän aksiletyyppiset istukat, lyhyt vartalo ja liuskaiset luotit. Siemenaiheita on runsaasti useassa rivissä. Hedelmä on marja tai luumarjamainen. Siemenessä on ohut endospermi. Kromosomiluku on n = 14, so. yksi kromosomiannos sisältää 14 kromosomia.

Levinneisyys

Heimo kasvaa trooppisessa Amerikassa.

Luokittelu

Heimon ainoa suku on Tovaria, ja siinä on kaksi lajia.
Wasonin korttitehtävä

Wasonin korttitehtävä on tehtävän kehittäjän, Peter Wasonin, mukaan nimetty psykologinen päättelymekanismeja testaava testi.
Tehtävä on seuraavanlainen: "Esillä on neljä korttia. Jokaisessa on toisella puolella kirjain ja toisella numero. Korteista näkyvät päälle päin merkinnät A, B, 4 ja 7. Miten tarkistat kahta korttia kääntämällä, pitääkö paikkansa väite, että jos kortissa on vokaali, on siinä aina parillinen numero toisella puolella?"
Tutkimuksissaan Wason sai tulokseksi, että normaali ihminen osaa ratkaista ilman neuvoa tehtävän hieman koulutettuja loogikkoja paremmin. Loogikkojen ratkaisutaito ylitti normaaleiden ihmisten tason, jos tehtävän mukana annettiin vihjeitä sen ratkaisuun. Wasonin korttitehtävän sovellukset osataan yleensä ratkaista huomattavasti paremmin, jos ne ovat reaalisia eivätkä symbolisia tehtäviä.

Ratkaisu

Oikea ratkaisu on, että tarkistetaan A ja 7. A:n toisella puolella on tällöin oltava parillinen numero. Tämän kortin käännön osasi suorittaa valtaosa testiin osallistujista. 7 kääntämällä tarkistetaan, että sen takana ei ole vokaalia kuten tehtävässä oletettiin. Tätä valtaosa koehenkilöistä ei osannut valita. Sen sijaan he keskimäärin turvautuivat niin sanottuun "tuplavarmistukseen", jossa he kääntävät kortin 4. Kuitenkaan tehtävässä ei ole sääntöä, että jokaisen parillisen numeron omaavassa kortissa olisi vokaali toisella puolella.
Kilvenkannattaja

Kilvenkannattaja on vaakunan kilven viereen sijoitettu kilpeä tukeva olento tai esine. Tyypillisesti niitä on kaksi, yksi kilven kummallakin puolella, mutta niiden määrä voi vaihdella yhdestä jopa neljään. Kilvenkantajat seisovat usein jalustalla eli postamentilla. Aina postamenttia ei ole, mutta sen puuttumista ei kaikkialla pidetä heraldisesti virheettömänä.
Kilvenkantajia on useimmiten yhteiskunnan ylimmillä arvoasteilla olevien, kuten hallitsijoiden, ruhtinaiden ja valtioiden, vaakunoissa. Onkin sanottu, että kilvenkannattajat kuuluvat vain tällaisiin vaakunoihin, mutta yleispätevää käytäntöä eri maiden heraldiikassa ei ole. Pohjoismaissa kilvenkannattajia on myös vapaaherrallisilla suvuilla ja Euroopassa yhteisöillä. Suomalaisessa heraldiikassa kilvenkannattajat eivät kuitenkaan kuulu porvaris- tai yhteisövaakunoihin.
James Beauchamp Clark

James Beauchamp ”Champ” Clark (7. maaliskuuta 1850 Lawrenceburg, Kentucky – 2. maaliskuuta 1921 Washington, D.C.) oli yhdysvaltalainen poliitikko ja lakimies. Hän toimi Yhdysvaltain edustajainhuoneen puhemiehenä vuosina 1911–1919.
Clark valittiin Missourin osavaltiosta edustajainhuoneeseen demokraattipuolueen edustajana vuonna 1893. Clark tippui edustajainhuoneesta vuoden 1894 vaaleissa, mutta tuli kaksi vuotta myöhemmin valituksi jälleen takaisin. Hänestä tuli vähemmistöjohtaja 1908 ja edustajainhuoneen puhemies 1911. Vuonna 1912 Clark pyrki demokraattipuolueen presidenttiehdokkaaksi mutta hävisi Woodrow Wilsonille. Clark tippui edustajainhuoneesta uudelleen vuoden 1920 vaaleissa. Hän ehti kuitenkin kuolla 2. maaliskuuta 1921 juuri ennen viimeisen virkakautensa päättymistä.
Clarkin poika Joel Bennett Clark oli senaattorina vuosina 1932–1945.
Piimäriipi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 5,4 hehtaaria, se on 400 metriä pitkä ja 200 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,1 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Aalisjoen valuma-alueella (67.95), jonka Lompolojoen valuma-alueeseen (67.958) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 195,3 metriä mpy.
Marietta Šaginjan

Marietta Sergejevna Šaginjan (ven. Мариэ́тта Серге́евна Шагиня́н; 2. huhtikuuta (J: 21. maaliskuuta) 1888 Moskova – 21. maaliskuuta 1982 Moskova) oli venäläinen neuvostokirjailija.

Elämäkerta

Marietta Šaginjan syntyi armenialaisen lääkärin ja vanhan kauppiassuvun tyttären perheeseen. Hän opiskeli filosofiaa ja julkaisi ensimmäisen teoksensa vuonna 1903. Šaginjanin symbolistinen runokokoelma Orientalia (1913) herätti suurta huomiota. Hänen vallankumousta edeltävien filosofisten pohdiskelujensa yhteenveto on vuonna 1923 ilmestynyt romaani Svoja sudba (”Oma kohtalonsa”).
Šaginjan suhtautui innostuneesti lokakuun vallankumoukseen ja osallistui aktiivisesti 1920-luvun kirjallisuuselämään. Vuosina 1924–1925 hän julkaisi salanimellä Jim Dollar avoimesti propagandististen seikkailukertomusten sarjan Mess Mend. Ensimmäisen viisivuotissuunnitelman aikana Šaginjan kirjoitti kiitetyn tuotantoromaanin Gidrotsentral (”Keskusvoimala”, 1930). Kirjailijan ensimmäinen Lenin-aiheinen teos Bilet po istorii (”Historian tenttikysymys”, 1938) sai sen sijaan ideologisen murskavastaanoton.
1940- ja 1950-luvuilla Šaginjan kirjoitti lähinnä kuvauksia ja kirjallisuustieteellisiä tutkimuksia. Hän sai tohtorinarvon Taras Ševtšenkoa käsittelevästä kirjastaan (1944) ja Stalin-palkinnon kuvauskokoelmasta Putešestvije po Sovetskoi Armenii (”Matka Neuvosto-Armeniassa”, 1950). 1960-luvulla Šaginjan laati neliosaisen Lenin-aiheisen teossarjan, joka sai Lenin-palkinnon vuonna 1972. Kirjailijan muistelmat Tšelovek i vremja (”Ihminen ja aika”) ilmestyivät vuonna 1980.
Šaginjan oli Neuvostoliiton kommunistipuolueen jäsen vuodesta 1942. Hänet on palkittu muun muassa lokakuun vallankumouksen ja kahdella Leninin kunniamerkillä. Vuonna 1976 hän sai sosialistisen työn sankarin arvonimen.
Spin-kaiku

Spin-kaiku tarkoittaa ydinmagneettisen resonanssin yhteydessä magnetisaation uudelleen fokusointia, joka kumoaa epähomogeenisessa magneettikentässä tapahtuneen koherenssimenetyksen. Menetelmää hyödynnetään erityisesti magneettikuvauksessa.
NMR-virityspulssin jälkeen NMR-signaali vaimenee eksponentiaalisesti materiaalille ominaisen relaksaation vuoksi aikavakiolla T2. Tämä vaimeneminen on irreversiibeliä. Epähomogeenisessa magneettikentässä kentän gradientista aiheutuu kuitenkin eroja spinien presessointinopeuksiin mikä aiheuttaa nopean vaihekoherenssin menetyksen ja signaalin vaimenemisen. Tämä vaimeneminen on luonteeltaan reversiibeliä ja sen aiheuttama vaimeneminen voidaan kumota ja spinit palauttaa takaisin koherenssiin. Tämä ilmiö on spin-kaiku. Spin-kaiku voidaan synnyttää kahdella eri periaatteella, joista käytetään nimityksiä pulssikaiku ja gradienttikaiku. 

Pulssikaiun periaate

Spin-kaikuja havaitsi ensimmäisenä Erwin Hahn vuoona 1950 kun hän havaitsi NMR-signaalissa kaiun kahden peräkkäisen 90° RF-pulssin jälkeen. Hän myös selvitti teoreettisesti kaiun syntymekanismin. Teoriaa kehittivät myöhemmin Carr ja Purcell jotka osoittivat että voimakkain kaiku syntyy kun jälkimmäinen, refokusoiva pulssi on suuruudeltaan 180°
Pulssikaiku perustuu 180° pulssilla aikaansaatavaan vaiheinversioon: kumuloitunut vaihevirhe käännetään vastakkaismerkkiseksi hetkellä t 90° virityspulssin jälkeen. Koska kunkin spinin vaihe kiertyy edelleen alkuperäisellä nopeudella kaikki spinit palaavat keskenään samaan vaiheeseen hetkellä 2t. Oheinen animaatio havainnollistaa tapahtumien kulkua.

Gradienttikaiku

Gradienttikaiku perustuu ohjattavalla gradienttikentällä aikaan saatavaan taajuusinversioon. Gradienttikaiku voidaan generoida systeemissä, jonka perusmagneettikenttä on homogeeninen mutta siihen on lisätty erillinen ohjattava gradienttikenttä. Tällöin 90° virityspulssin jälkeen spinit menettävät gradientin vaikutuksesta koherenssin aivan kuten pulssikaiun tapauksessakin. Hetkellä t gradienttikenttä käännetään vastakkaismerkkiseksi, jolloin gradienttikentän aiheuttamat presessionopeuserot kääntyvät vastakkaismerkkisiksi alkutilanteeseen nähden. Tästä aiheutuu, että spinit palaavaat keskenään samaan vaheeseen hetkellä 2t. Tässä menetelmässä siis gradientin kääntö korvaa inversiopulssin.
Lautailuslangi

Lautailuslangi on muodostunut rullalautailijoiden, lumilautailijoiden, temppupotkulautailijoiden, temppurullaluistelijoiden ja –polkupyöräilijöiden omaksi slangiksi, jota käytetään lyhentämään ja kuvaamaan temppujen ja paikkojen ominaisuuksia. Lautailuslangi on uusi ja se on pääosin käytössä vain suullisesti, joten tarkkoja oikeinkirjoitussääntöjä ei ole. Lautailuslangi on muiden slangien tavoin koko ajan muutoksessa. Uusia sanoja tulee usein suoraan englannista.
Italianajokoira

Ulkonäkö

Italianajokoira on neliömäinen: rungon pituuden tulee vastata säkäkorkeutta. Säkäkorkeus vaihtelee 48-60 cm:iin paitsi sukupuolesta, myös muunnoksesta riippuen karkeakarvaisen ollessa aavistuksen verran kookkaampi. Paino on  molemmilla muunnoksilla 18-28 kg.

Luonne ja käyttäytyminen

Rodun taipumus jäljestää hajun perusteella on samanlainen kuin vihikoiralla, mutta toisin kuin viimeksi mainittu se myös ottaa saaliinsa kiinni ja tappaa sen.Omapäinen koira tekee mitä tahtoo, lapsirakas ja ystävällinen ja kiltti.

Alkuperä

Rodun uskotaan olevan ikivanhaa alkuperää ja kehittyneen esiroomalaisella kaudella muinaisen Egyptin ajokoirista. Toisen teorian mukaan se polveutuu kelttiläisestä ajokoirasta (mahdollisesti sama rotu kuin kelttienvinttikoira). Vuonna 2009 Italian Kennelliitto (ENCI) rekisteröi 4 500 uutta lyhytkarvaista ja 1 740 karkeakarvaista yksilöä,, mikä tekee italianajokoirasta yhden kotimaansa kymmenestä suosituimmasta rodusta. Sen suosio Italiassa johtuu sen erinomaisista metsästysominaisuuksista.
Vaikka italialaiset käyttävät myös muita ajokoiria kuten ariégeois'ia, gascon santongeois'n pienempää muunnosta, porcelainea, posavinanajokoiraa ja istrianajokoiraa, heidän oma rotunsa on pysynyt metsästäjien enemmistön valintana sen poikkeuksellisen kyvykkyyden vuoksi. Ne jotka metsästävät jänistä yksin tai pienissä ryhmissä pitävät sitä ihanteellisena.
Italianajokoira voi metsästää myös kookkaampaa riistaa, kuten villisikoja (vaikkei se olekaan erityisesti tarkoitettu juuri kyseisen eläimen ajamiseen), villilampaita, vuohia ja hirviä. Se työskentelee riistasta riippuen joko yksin tai ajueessa. Se on ennen kaikkea työkoira ja sitä pidetään pelkkänä lemmikkinä vain harvoin.
Giovanni Saldarini

Giovanni Saldarini (11. joulukuuta 1924 – 18. huhtikuuta 2011 Milano) oli italialainen kirkonmies. Hän toimi Torinon arkkipiispana vuosina 1989–1999 ja oli kardinaali 28. kesäkuuta 1991 alkaen. Ylitettyään 80 vuoden iän hän ei voinut enää osallistua konklaavissa uuden paavin valintaan keväällä 2005.
Muhammad Sa’id al-Sahhaf

Ennen Irakin sotaa

Muhammad Sa’id al-Sahhaf liittyi vuonna 1963 Baath-puolueeseen ja työskenteli suurlähettiläänä Ruotsissa, Burmassa, YK:ssa ja Italiassa, jonka jälkeen vuonna 1992 palasi Irakiin maan ulkoministeriksi. Muhammadin ulkoministerikausi päättyi vuonna 2001 epäselvistä syistä, mutta hänen väitetään olleen epäpätevämpi kuin edeltäjänsä Tariq Aziz. Joidenkin lähteiden mukaan päätöksen takana oli Saddam Husseinin poika Udai Hussein.

Irakin sodassa

Ulkomailla Muhammad Sa’id al-Sahhaf tunnetaan hänen päivittäistä tiedotuksistaan Bagdadista Irakin sodan aikoina. Alussa Said tunnettiin nimellä "Bagdadin Bob". Tiedotukset olivat mielikuvituksellisia, värikkäitä ja valheellisia. Said väitti Irakin televisiossa 7. huhtikuuta 2003, ettei Bagdadissa ole amerikkalaisia joukkoja, että amerikkalaiset sotilaat tekevät joukolla itsemurhia Bagdadin porteilla ja että Saddamin mukaan "jumala grillaa vihollisten vatsat helvetissä", vaikka Bagdad kukistui kaksi päivää myöhemmin. Tästä hän sai yhdysvaltalaisissa viestimissä lempinimen ”Koominen Ali” (engl. Comical Ali) – viittauksena toisen irakilaispoliitikon Ali Hasan al-Majidin liikanimeen ”Kemikaali-Ali” (Chemical Ali). Tiedotusministerin viimeinen esiintyminen virassa tapahtui 8. huhtikuuta, jolloi hän totesi amerikkalaisten joko antautuvan tai palavan tankkeihinsa.
Vaikka länsimaisissa tiedotusvälineissä Muhammad Sa’id al-Sahhafin valehtelu vaikutti lähinnä naurettavalta ja säälittävältä, asia oli erilainen sotaa vastustaneessa arabimaailmassa, jonka tiedotusvälineet katsoivat sotaa omasta näkökulmastaan, eikä esimerkiksi Syyrian televisio näyttänyt kuvia sotatapahtumien kulusta. Monille arabeille muun muassa Bagdadin miehittäminen tuli täytenä yllätyksenä, samoin se, että Muhammad Sa’id al-Sahhaf ja tiedotusvälineet olivat valehdelleet koko ajan. Lähi-idässä kielenkäyttö myös on värikkäämpää kuin länsimaissa.

Sodan jälkeen

Huhtikuun puolivälissä ruotsalainen Expressen-lehti levitti maailmalle virheellistä uutista, jossa väitettiin tiedotusministerin hirttäytyneen Bagdadin esikaupunkialueella, kun amerikkalaiset joukot valtasivat kaupungin. Myöhemmin tieto osoittautui vääräksi.
Daily Mirror -sanomalehti kertoi 25. kesäkuuta 2003, että miehittäjäjoukot olivat pidättäneet tiedotusministerin Bagdadissa. Tietoa ei vahvistettu sotilaslähteistä, ja al-Sahhafin perhe kielsi vangitsemisen. Seuraavana päivänä al-Sahhaf esiintyi Dubaissa toimivan Al Arabiya -televisiokanavan haastattelussa, josta hänelle kerrotaan maksetun 200 000 dollaria. Muhammad kertoi amerikkalaisjoukkojen kuulustelleen häntä. Haastattelussa hänen esiintymisensä oli aivan toisenlaista kuin hänen tiedottaessaan sodan kulusta.
Kuulustelujen jälkeen Muhammad Sa’id al-Sahhaf vapautettiin, eikä häntä vastaan nostettu syytteitä. Hän elää perheensä kanssa Arabiemiraateissa.
Peter Wallenberg (vanhempi)

Peter Wallenberg (29. toukokuuta 1926 Tukholma, Ruotsi – 19. tammikuuta 2015 Tukholman lääni) oli ruotsalainen yritysjohtaja, joka toimi teollisuudessa ja rahoitusalalla. Hänestä tuli konsernin johtaja hänen isänsä kuoltua 1982. Hän Wallenberg-säätiön puheenjohtaja lähes kuolemaansa saakka. Hän oli oikeustieteen kandidaatti, Tukholman yliopiston kunniatohtori ja Investorin kunniapuheenjohtaja.

Tausta

Wallenberg kuului Wallenbergien pankkisukuun, jonka juuret ovat Itä-Götanmaalla. Hänen vanhempansa olivat Marcus Wallenberg nuorempi, (1899–1982) ja Dorothy Mackay.
Rob Niedermayer

Ura

Niedermayer pelasi juniorivuotensa WHL-seura Medicine Hat Tigersissä. Florida Panthers varasi hänet NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella numerolla viisi. Niedermayer nousi Floridan pelaavaan kokoonpanoon heti kaudella 1993–1994.
23. kesäkuuta 2001, kahdeksan kauden ja 266 Panthers-tehopisteen jälkeen Niedermayer siirrettiin Calgary Flamesiin yhdessä toisen kierroksen varausoikeuden kanssa vaihdossa Valeri Bureen ja Jason Wiemeriin. Calgaryssä Niedermayer ei viihtynyt pitkään, ja jo vuonna 2003 hänen uudeksi osoitteeksi tuli Mighty Ducks of Anaheim (nykyinen Anaheim Ducks).
Kaudella 2002–2003 Niedermayer auttoi Mighty Ducksin ensimmäistä kertaa seuran historiassa Stanley Cupin finaaliin. Voitto karkasi tuolloin käsistä seitsemännessä pelissä. Kaudella 2006–2007 Anaheim Ducksiksi muuttunut joukkue, johon kuului nyt molemmat Niedermayerin veljekset (Scott Niedermayer, toimi kapteenina), eteni finaaliin ja peittosi Ottawa Senatorsin taistelussa Stanley Cupista.
Elias Ulander

Seuraura

Ulander on Helsingin IFK:n oma kasvatti. Hän jakoi kaudella 2012–2013 tehoilla 10+18=28 koko C-nuorten SM-sarjan puolustajien pistepörssin toisen sijan Jokipoikien Santeri Koposen ja HPK:n Joni Kankaan kanssa edellään vain Jokereiden Olli Juolevi. Ulander voitti kauden päätteeksi C-nuorten SM-pronssia. Kaudella 2013–2014 hän pelasi HIFK:n B-nuorten lisäksi myös kaksi ottelua lainalla Helsingin Jääkiekkoklubin B-nuorten Mestis-joukkueessa. 
Kaudella 2014–2015 Ulander toimi HIFK:n B-nuorten kapteenina. Hän oli 11 osumallaan joukkueen eniten maaleja tehnyt puolustaja. Ulander jakoi kaikkiaan 29 tehopisteellään B-nuorten SM-sarjan puolustajien pistepörssin viidennen sijan Ässien Aleksi Varttisen ja Ilveksen Henry Mäntylän kanssa. Pudotuspeleissä hän oli tehoilla 3+8=11 koko sarjan tehokkain puolustaja. Ulander jakoi myös HIFK:n sisäisen syöttöpörssin voiton kolmen muun pelaajan kanssa. Kaudella 2015–2016 hän sijoittui tehoilla 6+27=33 koko A-nuorten SM-liigan puolustajien pistepörssissä kolmanneksi.
Kaudella 2016–2017 Ulander voitti tehoilla koko A-nuorten SM-liigan puolustajien piste- ja syöttöpörssin tehoilla 8+30=38, joilla hän oli myös HIFK:n toiseksi paras pistemies Niklas Nordgrenin jälkeen. Ulander voitti myös sarjan puolustajien tehotilaston lukemalla +24. Hänet palkittiin kauden päätteeksi A-nuorten SM-liigan parhaana puolustajana Reijo Ruotsalainen -palkinnolla ja valittiin ensimmäiseen tähdistökentälliseen. Ulander debytoi kauden aikana myös HIFK:n SM-liigajoukkueessa. Hän pelasi ensimmäisen ja kauden ainoaksi jääneen liigaottelunsa 29. lokakuuta 2016 vieraissa Tapparaa vastaan. Ulander sai ottelussa jääaikaa 15.30 minuuttia.
Toukokuussa 2017 Ulander teki HIFK:n kanssa kolmivuotisen SM-liigasopimuksen. Varsinaisella SM-liigan tulokaskaudellaan 2017–2018 hän teki 34 runkosarjaottelussa kolme syöttöpistettä. Ulander pelasi myös viisi Mestarien liigan ottelua tehden kaksi syöttöpistettä. Hän ei mahtunut HIFK:n kokoonpanoon pudotuspeleissä, mutta ottelumäärä runkosarjassa riitti kuitenkin SM-pronssiin. Ulander pelasi valtaosan kaudestaan vielä myös HIFK:n A-nuorissa, jossa hän voitti SM-pronssia.
Kaudella 2018–2019 Ulander nousi poissaolojen aikana aina HIFK:n kapteenistoon. Hänen roolinsa jäi kuitenkin varsin pieneksi ja joulukuussa 2018 seura lainasi Ulanderin joulutaukoon asti ulottuvalla sopimuksella KooKoohon paikkaamaan loukkaantumisia. Hän pelasi siellä kuusi ottelua. Tammikuussa 2019 HIFK lainasi Ulanderin toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella yhteistyöseuraansa, Mestis-joukkue Jokipoikiin, jossa hän sai lopulta tililleen kaksi ottelua. Ulanderin rooli HIFK:ssa jäi loppukaudellakin melko pieneksi ja hän vahvisti kevään peleissä myös seuran A-nuoria. Syyskuussa HIFK lainasi Ulanderin taas toistaiseksi voimassa olevalla sopimuksella Jokipoikiin.

Maajoukkueura

Ulander on pelannut neljä poikien maaottelua.

Muuta

Ulander valmistui ylioppilaaksi Mäkelänrinteen lukiosta keväällä 2017.
Dalmåleri

Dalmåleri on ruotsalainen 1770-luvulta alkanut itseoppineiden talonpoikien maalaustaidemuoto. Se kehittyi Taalainmaalla ja kesti noin sata vuotta. Sitä käytettiin muun muassa huoneiden sisustuksessa sekä esimerkiksi arkkujen koristeluun. Aiheena on usein ollut rakennuksia, mutta myös luonnonmuotoja ja jopa julkisuuden henkilöitä. Aikalaisten asusteet tulevat selkeästi esiin maalauksissa. Taideharrastus siirtyi isältä pojalle. Nykyisin tunnetaan noin 150 "laaksomaalaria" enimmäkseen Rättvikin ja Leksandin alueilta. Ruonoilija Erik Axel Karlfeldt teki taidemuotoa tunnetuksi teoksissaan 1900-luvun alussa.
Taidemuodon raamatullista tulkintaa, erityisesti profeetta Joonan elämää esittävä osittain päällekäinen käsitys kurbits (kurpitsamaalaus) liitetään dalmåleri-käsitteeseen. Muun muassa kurpitsamaalari Winter Carl Hanssonin Ålderstrappan (Ikäportaat) vuodelta 1799 on herättänyt paljon huomiota.
Elohopea(II)sulfaatti

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa elohopea(II)sulfaatti on väritöntä tai valkoista kiteistä ainetta, joka voi hajaantua valon vaikutuksesta ja muuttuu silloin väriltään mustaksi. Yhdiste liukenee pieniä määriä happamiin liuoksiin, mutta ei veteen. Vedessä se sen sijaan hydrolysoituu niin kutsutuksi emäksiseksi elohopea(II)sulfaatiksi, joka on elohopea(II)sulfaatin ja elohopea(II)oksidin seos ja väriltään keltaista. Elohopea(II)sulfaatista tunnetaan myös kidevedellinen monohydraatti (HgSO₄·H₂O). Yhdisteelle on tyypillistä muodostaa kaksoissulfaatteja alkalimetallisulfaattien kanssa.

Myrkyllisyys

Muiden elohopeayhdisteiden tavoin elohopea(II)sulfaatti on myrkyllistä. Veteenliukenemattomuutensa vuoksi sitä ei kuitenkaan luokitella I:n luokan myrkyksi. Yhdiste ärsyttää hengitysteitä aiheuttaen kurkkukipua, vaikeutunutta hengitystä ja yskää. Nieltynä se aiheuttaa pahoinvointia. Elohopea(II)sulfaatti voi iholle tai silmiin joutuessaan aiheuttaa syövytysvammoja.
Korkkitaulu

Korkkitaulu on yleensä mattapintainen korkinvärinen tai valkoinen taulu joka on niin huokoinen että siihen voi kiinnittää papereita tai muistilappuja nastoilla tai neuloilla. Korkkitaulua voi hyödyntää sisustuksellisesti siten että kiinnittää siihen vaikka postikortteja, mutta monessa toimistossa taulu palvelee yleensä käytännöllisempiä tarkoituksia kuten ilmoituksia työvuoroista tai loma-ajoista.