Valo Nihtilä

Tilanomistajan poika

Valo Nihtilä oli Konsta ja Alina Nihtilän esikoinen. Vanhemmat omistivat erään Kärkölän suurimmista tiloista ja vanhin poika sai talon töissä myös työnjohtokokemusta. Opintie johti Lahden yhteiskouluun ja ylioppilaana vuonna 1916 Helsingin yliopiston maanviljelys-taloudelliseen tiedekuntaan.
Nihtilän aloittaessa opiskelunsa jääkäriliike oli toiminnassa, mutta hän ei liittynyt siihen. Sisällissodan syttyminen katkaisi opinnot, joiden päämääränä oli agronomin tutkinto.

Suomen sota 1918 ja sotilasuran alku

Sotaa edeltäneinä kuukausina Valo Nihtilä osallistui suojeluskunnan toimintaan Pohjois-Kärkölässä. Sodassa hän kuitenkin taisteli Sysmän suojeluskunnan riveissä. Kärkölässä hankittu kokemus miesten harjoittajana avasi tien ryhmän- ja joukkueenjohtajan tehtäviin.
Myös kansanvaltuuskunnan puolella Nihtilä huomattiin ja tausta tiedettiin, sillä Tiedonantajassa julkaistiin haaste vallankumousoikeuteen ”vastavallankumouksellisesta toiminnasta” syytettynä.
Nihtilän upseerin taival alkoi virallisesti Etelä-Savon rykmentissä ja edelleen Lahden vartiopataljoonassa Hennalassa. Siellä hän osallistui punavankien vartiointiin. Tämä komennus oli epämiellyttävä, mutta päätös sotilasurasta oli jo kehkeytynyt.
Koulutus jatkui Viipurissa Markovillan kursseilla syksystä 1918 kesään 1919. Nihtilä saavutti vänrikin arvon kurssien päättyessä 31. heinäkuuta 1919.

Talvisota

Talvisodan alettua Päämajan toiminta siirtyi alkuvaiheen jälkeen Helsingistä Mikkeliin 3. joulukuuta 1939. Nihtilästä tehtiin operatiivisen osaston päällikkö Kannaksen armeijan esikuntapäälliköksi nimitetyn eversti Kustaa Tapolan tilalle.
Päämajatyöskentelyn ohella ylipäällikkö käytti Valo Nihtilää ”eteentyönnettynä” tiedonhankkijanaan. Niinpä Nihtilä oli esimerkiksi 6. joulukuuta 1939 komennettuna tutkimaan Karjalankannaksen puolustusaseman kestävyyttä.
Everstiluutnantin arvoisena Nihtilä ei suoraan voinut antaa käskyjä rintamajoukkojen komentajille. Hän kuitenkin laati asiakirjat, jotka allekirjoitti joko ylipäällikkö tai päämajoitusmestari, eversti Aksel Fredrik Airo. Toisaalta hänen kädenjälkensä näkyi asiakirjojen reunamerkintöinä hänestä olennaisia näkökohtia korostamassa.
Usein hänen tehtäviinsä kuului valvoa Päämajasta annettujen käskyjen toimeenpanoa ja toteutumista rintamalla. ”Huolehtikaa nyt, että hyökkäys tällä kertaa menee läpi”, sai Nihtilä toimintaohjeekseen hahmottelemastaan IV armeijakunnan hyökkäyksestä joulukuun lopulla 1939.
Esimerkiksi Lemetin motit ja siten suomalaisen mottitaktiikan alku syntyivät osaltaan Nihtilän ehdottamien ratkaisujen pohjalta.

Välirauhan aika

Nihtilä komennettiin II armeijakunnan komentajan Karl Lennart Oeschin aloitteesta tämän esikuntapäälliköksi 2. toukokuuta 1940 lähtien. Tässä tehtävässä Nihtilä sai suorittaakseen myöhemmin Salpalinjana tunnetun puolustusaseman linjaukset erityisesti taemman aseman osalta Hamina-Taavetti-välillä. Everstiksi Valo Nihtilä ylennettiin 9. marraskuuta 1940. Tuolloin hän oli everstiksi nuori, vasta 44-vuotias, joten hän sai odottaa arvoa vastaavaa virkaa maaliskuuhun 1941 asti.

Jatkosota

Jatkosodan syttyessä Nihtilä palveli esikuntapäällikkönä IV armeijakunnassa, joksi välirauhan aikaisen II armeijakunnan numero oli vaihtunut.
Esikuntapäällikön tehtävien jälkeen hänen urakierrossaan oli vuorossa palvelus rykmentinkomentajana: hänet nimitettiin 27. kesäkuuta 1942 Jalkaväkirykmentti 16:n komentajaksi. Saman vuoden lopulla Nihtilä palasi Päämajaan operatiivisen osaston päälliköksi 11. joulukuuta.
Päämajan rutiinissa operatiivisten asioiden esittely ylipäällikölle kuului Nihtilän tehtäviin, kuitenkin niin, että päämajoitusmestari Airo oli esittelyissä mukana. Muihin osastopäälliköihin nähden Nihtilällä oli auktoriteetti: häntä konsultoitiin, kun Päämajan muissa osastoissa ryhdyttiin merkittävämpään hankkeeseen.
Kuten jo talvisodan aikana, Nihtilä toimi ylipäällikön ”tuntosarvina” erityisesti silloin, kun rintamakomentajien suhteissa toisiinsa tai Päämajaan oli ongelmia. Esimerkiksi heinäkuun lopulla 1943 tehty tarkastusmatka Uhtuan suunnalle johti siihen, että ylipäällikön saaman raportin jälkeen kenraalimajurit Frans Uno Fagernäs, Aaro Pajari ja Paavo Paalu vaihtoivat tehtäviä keskenään.

Asekätkentä

”Asekätkentä” tarkoitti aseiden ja muun materiaalin hajavarastointia sen varalta, että Neuvostoliitto miehittäisi Suomen. Hankkeen ideoi elokuun alussa 1944 päämajan operatiivisen osaston maavoimatoimiston päällikkö, Nihtilän lähin alainen, everstiluutnantti Usko Sakari Haahti, yhdessä majureiden Reino Lukkarin ja Reino Arimon kanssa. Valo K. Nihtilä oli luonnollisesti tietoinen suunnitelmasta jo varhaisessa vaiheessa.
15. elokuuta 1944 Haahden päiväkirjamerkintä kertoo, että Nihtilä antoi tuona päivänä hyväksymisensä ja asettui arvovallallaan hankkeen taakse. Tätä ennen hän oli useaan kertaan kehottanut alaistaan vielä viivyttämään hanketta sanoen: ”Mietitään nyt vielä.”
Kun päätös oli tehty, Haahti keskittyi suunnitteluun omalla tahollaan, kun taas Nihtilä informoi asiasta päämajoitusmestari Aksel Fredrik Airoa ja järjestelyosaston päällikköä eversti Urho Tähtistä. Airolta Nihtilä sai valtuudet "ryhtyä kaikkiin tarpeellisiksi katsomiinsa toimiin, jotta pahintakaan ei kohdattaisi valmistautumattomana".
Kätkennän paljastuttua tuli Päämajaan 9. kesäkuuta 1945 Valposta käsky pidättää Nihtilä ja Haahti. 20. elokuuta lähtien Nihtilää kuulusteltiin ja pidettiin eristyksissä ensin Valpossa ja myöhemmin Sörnäisten keskusvankilassa. Hänen kuulustelijoitaan olivat ainakin Jorma Uitto, Neuvostoliitossa upseerikoulutuksen saanut Kivilahti ja myöhemmin Risto Hölttä. Pidätettyjen oikeuksia rajoitettiin muun muassa tapaamisten osalta ja Nihtilänkin tilanne parani vasta, kun Eduskunnassa oli tehty marraskuussa 1946 välikysymys asekätkijöiden kohtelusta.
Tammikuussa 1947 voimaan tulleen taannehtivan lain perusteella Nihtilä ja Haahti tuomittiin viideksi vuodeksi kuritushuoneeseen. Pidätysaika luettiin tuomittujen hyväksi rangaistuksen suorittamisessa, ja Nihtilä pääsi ehdonalaiseen vapauteen lokakuussa 1948. Hänen nimensä poistettiin upseeriluettelosta 23. joulukuuta 1948, ja hän menetti myös eläkeoikeutensa.

Pariisista pankkiin

Vankilasta vapauduttuaan oli Nihtilän vaikea löytää jälleen paikkaansa yhteiskunnassa: lakkojen pelossa teollisuusyritykset eivät uskaltaneet tarjota hänelle työpaikkaa. Nihtilä työskenteli jonkin aikaa Yhtyneiden Kuvalehtien palveluksessa, mutta tarjottu "paperityö" ei häntä tyydyttänyt.
Kevättalvella 1951 Nihtilään otti yhteyttä sodan aikana ulkoministeriössä toiminut Tauno Jalanti. Hänellä oli Pariisissa Fennia-niminen yritys. Jalannille oli Nihtilää koskevan suosituksen antanut entinen presidentti Risto Ryti. Nihtilästä tuli perehtymisvaiheen jälkeen Jalannin lähin apulainen yhteydenpidossa muun muassa suuriin suomalaisiin teollisuuslaitoksiin. Suomeen Nihtilä palasi kesällä 1954.
Kuten asettumiseen Pariisiin, auttoivat Nihtilää myös Suomeen paluuseen vankilavuosina syntyneet yhteydet sotasyyllisinä tuomittuihin päättäjiin. Entinen pääministeri Jukka Rangell järjesti Nihtilälle työpaikan Kansallis-Osake-Pankkiin.
Suomeen palattuaan Nihtilästä tuli jälleen aktiivinen keskustelija maanpuolustuskysymyksissä. Hän osallistui Sotamuistoyhdistyksen toimintaan toimittaen sen Kansa taisteli - miehet kertovat -lehteä. Nihtilän eräs keskustelufoorumi oli Suomen Kuvalehti.
Nihtilä vaikutti valtakunnallisten maanpuolustuskurssien luomiseen Suomeen. Tätä varten hän tutustui vastaavaan toimintaan Ruotsissa. Kurssien käynnistyttyä hänet kutsuttiin niille oppilaaksi 68-vuotiaana.

Dramaattinen kuolema

Nihtilä kuoli äkillisesti YK:n päivänä 24. lokakuuta 1973 osallistuessaan Kokoomuksen Munkkiniemen kansallisseuran järjestämään tilaisuuteen.
Kuunneltuaan nuoren kokoomuspolitiikon, Juha Vikatmaan, maanpuolustusmäärärahoja voimakkaasti arvostelleen puheenvuoron Nihtilä nousi vastaamaan siihen. Vastauksessaan hän ihmetteli, miksi nuoriso hyljeksii maanpuolustusta. Istuutuessaan puheenvuoronsa jälkeen paikalleen Nihtilä sai sydänkohtauksen, joka johti paikalla olleiden lääkärien antamasta ensiavusta huolimatta kuolemaan.