google/wiki40b huggingface dataset:
Hattara (makeinen)

Hattara on hattarakoneella sokerista valmistettua makeaa ainetta. Se koostuu hyvin ohuista, silkkimäisistä sokerisäikeistä. Suurin osa hattarasta on ilmaa: sokeria siinä on vain runsas ruokalusikallinen. Se on hyvin makeaa ja muuttuu kastuessaan tahmeaksi. Suussa se tuntuu pehmeältä ja villavalta kuin pumpuli mutta liukenee nopeasti. Hattarat värjätään yleensä elintarvikeväreillä. Tyypillisin hattaran väri on vaaleanpunainen.
Hattaroita myydään huvipuistoissa ja muissa huvittelupaikoissa.

Hattaran valmistaminen

Hattarakoneessa on keskellä pieni kulho, johon sokeri ja elintarvikeväri kaadetaan. Sokeri kuumennetaan 165 asteeseen, jolloin se sulaa ja kulkee pyörivän liikkeen ajamana pienten reikien läpi suurempaan astiaan, josta laitteen käyttäjä pyörittää jähmettyneitä, lasimaisia sokerisäikeitä tikun tai paperikartion ympärille. Hattaraa myydään yleensä hyvin suurina annoksina, koska suurin osa (98 %) sen tilavuudesta on ilmaa. Hattara ei ole hyväksi hampaille, mutta sisältää silti yllättävän vähän sokeria: tavallisessa hattarassa sokeria on vähemmän kuin tölkillisessä normaalia virvoitusjuomaa.

Historia

Pehmeä ja pilvimäinen hattara keksittiin 1800-luvun lopulla, mutta jo paljon aikaisemmin sulatetusta sokerista valmistettiin erilaisia koristeita esimerkiksi jälkiruokiin. Alkeellista hattaraa voidaan valmistaa kastamalla haarukka sulaan sokeriin: kun haarukka vedetään pois, syntyy ohuita sokerisäikeitä. Haarukkaa liikutetaan nopeasti edestakaisin öljytyn, ylösalaisin käännetyn kulhon yläpuolella. Näin saatu massa voidaan pyörittää palloksi ja tarjota muiden jälkiruokien kuten jäätelön kanssa. Tällaista harrastettiin Italiassa jo 1400-luvulla. Valmistustapa sopii esimerkiksi ravintoloihin, mutta suurten kansanjoukkojen hattarannälän tyydyttämiseksi menetelmä on liian työläs ja hidas. Laajamittaiseen kaupalliseen valmistamiseen tarvittiin tehokkaampia välineitä.
Nykyisenlaisen hattaran keksijöiksi on useita ehdokkaita. Ilmeisesti ensimmäisen hattarakoneen keksivät kaksi Nashvillessa asunutta makeisvalmistajaa, William Morrison ja John C. Wharton vuonna 1897. Heidän laitteessaan sokeri kaadettiin kuumennetulle levylle, joka sulatti sen. Levy pyöri hyvin nopeasti, jolloin keskipakoisvoima pakotti sulaneen sokerin pienten reikien läpi. Wharton ja Morrison saivat laitteelleen patentin vuonna 1899. Ensimmäisen kerran sitä käytettiin vuonna 1904 Saint Louisin maailmannäyttelyssä. Keksijät kutsuivat tuotetta nimellä fairy floss ja myivät sitä laatikoissa 25 sentin hintaan annokselta. Tuohon aikaan hinta oli hyvin kallis: puolet näyttelyn pääsymaksusta. Siitä huolimatta hattaraa myytiin näyttelyssä 68 655 laatikollista.
Hattara ei ole juurikaan muuttunut historiansa aikana. Korkeintaan siihen on lisätty uudenlaisia väri- ja makuaineita.
Gbe-kielet

Gbe-kielet ovat noin 20 nigeriläis-kongolaisen kielen ryhmä, joka esiintyy Itä-Ghanasta Länsi-Nigeriaan ulottuvalla alueella. Puhujia on yhteensä 4-8 miljoonaa. Ryhmän laajimmin puhuttu kieli on ewe (3 miljoonaa puhujaa Ghanassa ja Togossa) ja toiseksi laajimmin fon (1,7 miljoonaa, suurin osa Beninissä). Ryhmään kuuluu 5 murrejatkumoa: ewe, fon, aja, gen ja phla–pherá.
Gbe-kielet ovat tonaalisia ja analyyttisia ja sanajärjestys on SVO.
1700-luvun jälkipuoliskolla paljon gbe-kielten puhujia vangittiin ja lähetettiin orjiksi Uudelle mantereelle, jossa gbe-kielten uskotaan sitten vaikuttaneen lukuisten kreolikielten syntyyn Karibialla. Esimerkiksi Haitin kreolin kuvataan koostuvan ranskalaisesta sanastosta ja jonkun gbe-kielen syntaksista.
Energiatodistus

Energiatodistus (ruots. energicertifikat) on rakennuksen energiatehokkuutta kuvaava virallinen asiakirja. Olemassa olevan rakennuksen energiatodistuksessa kerrotaan rakennuksen energialuokitus, minkä lisäksi se sisältää ehdotuksia rakennuksen energiatehokkuuden parantamiseen. Todistukseen merkitty energialuokka tulee ilmoittaa esimerkiksi myynti- tai vuokrausilmoituksessa.
Uudisrakennuksissa energiatodistus on yksi energiaselvityksen osa.
Rakennuksen energialuokka määrittyy asteikolla A-G. Energialuokka määritellään laskennallisen E-luvun mukaan. E-luku ilmaisee rakennuksen laskennallisen ostoenergian kulutuksen neliömetriä kohden vuodessa siten, että eri energiantuottotavoilla tuotettu energiamäärä kerrotaan eri energiamuotokertoimella. E-luvun yksikkö on .
Rakennukselle voidaan laatia myös energiatodistus kevennetyn menettelyn mukaisesti tietyissä erityistapauksissa, esimerkiksi jos kohdetta ei esitellä julkisesti. Kevennetyn menettelyn mukaisen energiatodistuksen energialuokka ilmoitetaan tunnuksella H.

Energiaselvitys

Uudisrakennuksissa vaaditaan rakennuslupamenettelyn yhteydessä energiaselvitys. Selvitykseen kuuluu muun muassa energiatodistus, lämpöhäviöiden tasauslaskelma ja E-lukulaskelma sekä suuremmille kohteille kesäajan huonelämpötilatarkastelu. Kaikille näistä on asetettu raja-arvot, joiden alapuolelle kaikkien uudisrakennusten on päästävä.
Eero Peltola

Eero Ilmari Peltola (s. 27. kesäkuuta 1938) on suomalainen fyysikko ja matemaatikko sekä emeritusprofessori. Hän on ollut Jyväskylän yliopiston tietojenkäsittelyopin professori 1979–1985. Hänen tutkimusalaansa ovat nukleoni-nukleoni -vuorovaikutusta, tietorakenteet ja algoritmit sekä tietokantajärjestelmät. Vuoden 1985 alusta hänet nimitettiin VTT:n tietojenkäsittelytekniikan laboratorion johtajaksi. Hän oli mukana kehittämässä  Atk-sanakirjaa, jonka viimeinen eli 14. painos ilmestyi 2008.
Jyväskylän teknologiakeskusta alettiin kehittämään Peltolan ehdotuksen pohjalta.
Radikalismi

Radikalismi on äärisuunta, joka tavoittelee läpikotaista muutosta tai uudistusta. Radikalismin vastakohtana voidaan pitää konservatismia.
Radikaalit (Radicals)-nimitystä alettiin käyttää ensimmäisenä Englannissa, jossa se vuoden 1815 jälkeisinä vuosina tarkoitti yhteiskunnallisten uudistusten jyrkkiä kannattajia.
Schlutup

Schlutup on yksi Lyypekin satama-alueen viidestä terminaalista. Terminaali sijaitsee Travejoen varrella, ja sitä operoi Lübecker Hafen-Gesellschaft. Alueen pinta-ala on 260 000 m². Ro-ro-aluksille tarkoitettuja laituripaikkoja terminaalissa on kaksi, ja laiturien yhteispituus on 230 metriä. Terminaalin syvyys on yli 8,5 metriä. Schlutupin kautta kulkee muun muassa rekkoja, perävaunuja, kontteja ja metsäteollisuuden tuotteita, kuten sellua ja paperia. Terminaali työllistää 137 ihmistä.
Terminaali palvelee erityisesti ruotsalaista metsäteollisuutta.
Nirei Fukuzumi

Nirei Fukuzumi (jap. 福住 仁嶺, Fukuzumi Nirei, 24. tammikuuta 1997 Tokushima) on japanilainen moottoriurheilija.

Ura

Fukuzumi kilpaili eri Karting-luokissa vuosina 2010-2014 ollen vuonna 2012 ROK Cup International Final Super ROK -luokassa toisena. Vuonna 2015 Fukuzumi siirtyi Japanin Formula 3 -sarjaan saavuttaen kauden aikana kaksi voittoa, kolme paalupaikkaa ja kuusi palkintosijaa sijoittuen sarjan neljänneksi. Hän ajoi myös yhden kilpailun Japanin Super GT -sarjaa. Vuonna 2016 Fukuzumi kilpaili GP3-sarjassa ART Grand Prix -tallissa. Hän jatkaa myös kaudella 2017 ART:lla. Fukuzumi voitti kauden ensimmäisen kilpailun Espanjassa. Hän voitti myös Jerezin pitkän kilpailun ja sijoittui MM-pisteissä kolmanneksi.
Fukuzumi ajaa Formula 2 -sarjassa kaudella 2018 Arden International-tallissa.
Biot’n ja Savartin laki

Ei-origokeskinen muoto

Yllä esitetty muoto differentiaaliselle magneettivuon tiheydelle pätee vain tapauksessa, jossa tarkastelija (eli origo) sijaitsee tarkasteltavassa magneettikentän pisteessä. Jos tarkastelija on systeemin ulkopuolinen, täytyy yhtälöön tehdä pieniä muutoksia.
Tarkastellaan virtajohdinta, jossa kulkee sähkövirta . Kiinnitetään johtimen mielivaltaiseen pisteeseen  virta-alkion differentiaalinen pituusvektori . Merkitään vektoria  (pisteen  paikkavektori) :llä ja vektoria  (pisteen  paikkavektori) :lla. Vektorien laskusääntöjen nojalla vektori  on tällöin . Biot'n ja Savartin lain yleinen muoto saadaan korvaamalla edellä esitetyssä muodossa vektori  vektorilla . Tällöin magneettivuon tiheys pisteessä  origosta katsottuna on:
. 
Merkintä  tarkoittaa vektorin  normia eli pituutta. Integraalimuoto saadaan vastaavasti:
. 
Ei-origokeskisen muodon etu on se, että sen avulla magneettivuon tiheys on hyvin määritelty myös, jos  on johtimen piste (jolloin alkuperäisessä yhtälössä ). Tällöin tosin magneettivuon tiheys on nolla, sillä .

Pitkän, suoran virtajohtimen magneettikenttä

Lasketaan (äärettömän) pitkän, ohuen, -akselilla kulkevan virtajohtimen magneettivuon tiheys johtimen ulkopuolella etäisyydellä . Johtimessa kulkee sähkövirta .
Ratkaisu:
Käytetään hyödyksi edellisen kappaleen kuvaa ja merkintöjä. Origo sijaitsee nyt johtimessa, sillä se on -akselin nollapiste. Koska ollaan kiinnostuneita vain etäisyyden vaikutuksesta magneettivuon tiheyteen, on helpointa valita piste  siten, että siitä kohtisuorasti johtimeen vedetty jana osuu origoon. Piste  sijaitsee myös -akselilla.
Virtajohdin kulkee -akselilla, joten virta-alkio on
,
missä  on -akselin kantavektori. Jos virta käännetään vastakkaissuuntaiseksi, korvataan kantavektori :lla. Muut vektorit ja niiden pituudet ovat:
Merkitään ristituloa varten vektoreiden  ja  välistä kulmaa :lla. Trigonometrian avulla huomataan, että
.
Lasketaan magneettivuon tiheys (suuruus) pisteessä  käyttäen Biot'n ja Savartin lain ei-origokeskistä muotoa. Koska johdin on äärettömän pitkä, ovat integrointirajat .
Malmgårdin kartano

Malmgårdin kartano on kartano entisen Pernajan kunnan alueella Loviisassa Uudellamaalla. Se muodostettiin vuonna 1615 yhdistämällä eräitä Ernst Creutzille lahjoitettuja maatiloja ja sai säterivapauden vuonna 1622. Kartano on ollut Creutzien kreivisuvun omistuksessa siitä lähtien. Kartano on nykyisin erikoistunut luonnonmukaiseen viljelyyn. Kartanoalue käsittää yli 500 hehtaaria peltoalaa.
Kartanon linnamainen päärakennus on rakennettu vuosina 1882–1885, ja sen suunnitteli hollantilaiseen uusrenessanssityyliin arkkitehti Frans Sjöström kreivi Carl Magnus Creutzin pyynnöstä. Näyttävällä linnamaisella päärakennuksella ei juuri ole vastineita Suomessa. Rakennus korvasi huomattavasti vaatimattomamman, uusklassismia edustaneen alkuperäisen puisen päärakennuksen.
Vielä 1900-luvun alussa kartanon maat olivat 3 200 hehtaarin laajuiset.
Nykyisin kartanon ohessa toimii Malmgårdin panimo.
Marko Pyhtilä

Marko Pyhtilä (s. 1970) on jyväskyläläinen taiteen tohtori ja näytelmäkirjailija, jonka teoksia sekä Jyväskylän Teatteri Poleemi kuin Helsingin Teatteri Poleemi on esittänyt.
Milan Panić

Milan Panić (serb. Милан Панић, s. 20. joulukuuta 1929, Belgrad, Serbia) on alkujaan yhdysvaltainserbialainen liikemies, monimiljonääri, erään farmasiayhtiön johtaja Amerikassa. Yhtiö toimi Kaliforniassa ja sen nimi oli ICN. Serbian äärinationalistisella politiikalla ratsastava kovan linjan poliitikko Slobodan Milošević kutsui Panićin maan presidentiksi hoitamaan maan taloutta ja kiillottamaan maan kuvaa länteen päin. Panić alkoi toimia pian maassa Miloševićin kaatamiseksi asettuen ehdokkaaksi Miloševićia vastaan, mutta Milošević esti Panićin vaalimainonnan. Tämän jälkeen Panić erosi Jugoslavian pääministerin virasta ja palasi Yhdysvaltoihin.
Lappi (Tampere)

Lappi on kaupunginosa Tampereella lähellä Näsijärveä ja Kaupin puistoaluetta. Siellä asuu noin 700 henkilöä. Lapista puhuttaessa viitataan yleensä Lapinniemeen. Kaupunginosassa sijaitsee muun muassa Koukkuniemen vanhainkoti, joka on Euroopan suurimpia vanhainkoteja. Alueella toimii lisäksi pursiseuroja (mm. Tampereen Pursiseura) ja vuoden 1990 asuntomessuille valmistui kylpylä ja asuntoja vanhaan tehdasrakennukseen.
Lapin kaupunginosa on saanut nimensä Näsijärveen pistävästä Lapinniemestä. Nimi saattaa viitata varhaiseen lappalaisasutukseen. Osasta Lapin kaupunginosaa käytetään nimeä Käpylä, mikä viittaa alueen ensimmäiseen asukkaaseen, vuonna 1915 sinne muuttaneeseen työmies August Käpyseen. Lapin asemakaava vahvistettiin vuonna 1933. Naistenlahden alue, joka muodostaa virallisesti Tampereen IX kaupunginosan yhdessä Tampellan vanhan tehdasalueen kanssa, siirtyi Tampereen kaupungin omistukseen vuonna 1877, samaan aikaan, jolloin kaupunki osti Kyttälän alueen Hatanpään kartanolta. Naistenlahden nimen taustalla on tarina, jonka mukaan Teiskosta Messukylän kirkkoon matkalla olleet naiset nousivat täällä maihin jatkaakseen loppumatkan jalan.
HMS Devastation (1871)

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi toukokuussa 1908.
Särkijärvi (Tohmajärvi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1 100 hehtaaria eli 11 km². Se on 6,4 kilometriä pitkä ja 2,7 kilometriä leveä. Järven muoto on soikea ja siin on vain kolme pientä, mutta erottuvaa niemeä. Ne ovat Karinniemi, Haapaniemi ja Suur-Kalkku. Karinniemen takana on Sahinlahti ja Suur-Kalkun sivuilla on leveä Mustalahti ja etelässä pari kilometriä pitkä Kannuslahti.
Järvessä on laskettu olevan 10 saarta. Niiden yhteispinta-ala on 5,0 ha, mikä on noin 0,5 % järven kokonaispinta-alasta. Saarista Pyhäjärvi, Mokinsaari ja Rovesaari ovat yli hehtaarin suuruisia ja loput 7 ovat alle aarin kokoisia. Yksikään saari ei ylitä neliökilometriä. Pyhäsaari on 440 metriä pitkä ja 80 metriä leveä.
Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen tilavuus on 79 miljoonaa m³ eli 0,079 km³. Järven keskisyvyys on 7,4 metriä ja suurin syvyys on 20,8 metriä.
Järven itäpuolella sijaitsee Salpausselän päätemoreen ja sen länsipuolella jäätikköjoen purkausalue, jonka joukossa on muinaisia sandureja ja suppamuodostelmia. Sandurialueen syöttöharjuna on toiminut Korhosensärkkä, jonka toinen harjujaksi Heposärkkä patoaa järven pohjoisrantaa ja kolmas jaksi Retusärkkä patoaa järven luoteisrantoja. Harjujakson länsiosat alkavat Kostamonsärkkänä, joka työntyy maisemanmuotona Pieni-Onkamon ja Suuri-Onkamon välistä Vuoniemenä Pyhäselän poikki ja jatkuu havaittavana muodostelmana Liperin kirkonkylälle saakka.
Järven rantaviivan pituus on 25 kilometriä, josta saarten rantaviivan yhteispituus on 2 kilometriä. Järven itärannat ovat tiheämmin asuttuja kuin länsirannat. Tikkala muodostaa asutustihentymän, vaikka kiinteää asutusta on muuallakin haja-asutuksena. Kaikilla rannoilla on vapaa-ajan asuntoja. Niille pääsee valtatieltä 6 ja yhdysteiltä 15583 ja 15583 poikkeavilta teiltä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Vuoksen vesistössä (vesistöaluetunnus 04) Oriveden - Pyhäselän alue (04.3) Onkamojärven valuma-alue (04.37), jonka  Särkijärven valuma-alue (04.376) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 86,8 metriä mpy.
Valuma-alue on vesistöalueensa latvavesiä ja se saa pääosan vedestään omalta valuma-alueelta. Järven laskuoja on Särkipuro, joka lähtee järven pohjoispäästä. Siihen yhtyy Kostamosta tuleva laskuoja ja puro virtaa tiheästi ojitetun Särkisuon poikki, jonka jälkeen sen nimi muuttuu ensin Särkijoeksi, sitten Lotokanjoeksi ja lopuksi Nivanjoeksi. Viimeinen nimenvaihto tapahtuu Pieni-Onkamon laskujokeen yhtyessään. Sitten se laskee Pyhäselän itärantaan Nivan kylässä. Särkijärven valuma-alueella on kolme muuta yli hehtaarin kokoista järveä tai lampea, jotka laskevat suoraan tai välillisesti järveen. Ne ovat Häpiälampi (6 ha), Laihalampi (4 ha) ja Mustalampi (3 ha).
Familon

Historiaa

Familonin historia ulottuu vuoteen 1912, jolloin kuusi vuotta aiemmin Pohjois-Karjalasta Helsinkiin muuttanut ja siellä kauppaopiston käynyt Samuli Pajarinen perusti Valjasliike Oy:n myymään hevosvaljaita ja muita nahkatavaroita. Yhtiön nimi muutettiin vuonna 1921 Valjas- ja Nahkatavara Oy:ksi ja vuonna 1933 perustajan nimikirjainten mukaan Espe Oy:ksi.

Nahkatavarayritys Espe Oy

Nahkatavarakaupasta Pajarinen laajensi toimintaa nahkateollisuuteen. Vuonna 1928 aloitti Nahkateos Oy ja vuonna 1937 Salkkuteos Oy. Helsingissä Aleksanterinkatu 13:ssa sijainnut Espen liike myi nahkaa, laukkuja, käsineitä, valjaita, solkia, heloja sekä urheilu- ja verhoilutarvikkeita.

Vaahtomuovi- ja vanuvalmistajaksi

Hevosvaljaiden kysynnän hiipuessa 1960-luvulla Espe Oy aloitti Pajarisen perheen seuraavan sukupolven myötä vaahtomuovipatjojen ja -pehmusteiden tuotannon ja sitten myös vanutuotannon, jolloin kauppayritys muuttui pääasiassa huonekalu- ja vaatetusteollisuuden tavarantoimittajaksi. Tuotemerkki Familon otettiin käyttöön vuonna 1966, ja tuotanto siirrettiin 1970-luvun loppupuolella Helsingin Lauttasaaresta Kouvolaan. Heinolassa aloitettiin patjatuotanto vuonna 1984.

Espestä Finlaysoniksi ja Familoniksi

Vuonna 1999 Pajarisen perhe luopui Espestä, ja omistajaksi tuli pääomasijoittaja Capman Oyj. Vuosina 2000–2014 Espe oli samaa yritystä Finlaysonin kanssa ja käytti yritysnimeä Finlayson & Co Oy. Vuonna 2014 Finlaysonin Familon-liiketoiminnan osti Peter Hunt, ja Familon Oy on nykyään osa Trading House Scandinavia AB -konsernia.
Väinö Hämäläinen (Mannerheim-ristin ritari)

Väinö Alpiin Hämäläinen (1. maaliskuuta 1920 Kerimäki – 26. lokakuuta 2005) oli suomalainen sotilasmestari ja Mannerheim-ristin ritari. Mannerheim-ristin ritariksi hänet nimitettiin 21. joulukuuta 1944 numerolla 167.
Eversti Adolf Ehnroothin tekemässä ja kenraalimajuri Aarne Blickin puoltamassa nimitysesityksessä todetaan muun muassa seuraavaa: "Heti jatkosodan alussa 1941 tunnettiin II/JR 7:n jääkärijoukkueen korpraali V. Hämäläinen reippaana ja pelkäämättömänä konepistoolimiehenä."
Sama nimitysehdotus jatkaa: " Tyrjän taistelun loppuvaiheissa 2. elokuuta 1941 illalla II/JR 7:n jääkärijoukkue sai tehtävän kiertää Iilampi ja hyökätä korsuihin ja bunkkereihin pesiytyneen vihollisen selkään. Näissä taisteluissa korpraali Hämäläinen haavoittui."
Asemasotavaiheen aikana alikersantiksi ylennetty Hämäläinen osallistui muun muassa niin sanotun Ojasen bunkkerin tuhoamiseen, joka oli piikki kenraali Aarne Blickin lihassa. Hän varmisti varsinaisen tuhoamisosaston oikeaa sivustaan tuhoten samalla ryhmineen noin 30 vihollista ja samalla varmistaen noin tunnin ajan tuhoamisosaston vetäytymisen.
Kannaksen suurhyökkäyksen aikana kesällä 1944 alikersantti V. Hämäläinen osallistui puolustustaiteluihin muun muassa Siiranmäessä ja Äyräpään ja Vuosalmen alueella tehden muun muassa vastahyökkäyksiä selustaan murtautuneita vastustajia ja hyökkäysvaunuja (rynnäkkötykkejä) vastaan. Kersantiksi ylennetty Hämäläinen sai sodan lopulla johdettavakseen jääkärijoukkueen.
Andreas Tjernshaugen

Andreas R. Tjernshaugen (s. 13. joulukuuta 1972 Nesodden) on norjalainen sosiologi. Hän toimi useita vuosia norjalaisessa CICERO Senter for klimaforskning -säätiössä ja sen jälkeen Bioteknologinemndan tiedotusvastaavana. Kesäkuusta 2015 alkaen hän on ollut Store norske leksikonin toimittaja.
Tjernshaugen on väitellyt tohtoriksi hiilidioksidin käsittelyyn liittyvästä teknologiapolitiikasta ja ympäristö- ja ilmastokeskusteluun liittyvistä seikoista. Hän on kirjoittanut kirjoja, jotka liittyvät hänen alaansa tai harrastuksiinsa.
Tjernshaugen johti SV:n nuorisojärjestöä Sosialistisk Ungdom vuosina 1994–1996.
Olavi Heikkinen

Osmo Olavi Heikkinen (s. 13. joulukuuta 1942 Nilsiä) on suomalainen luonnonmaantieteilijä ja Oulun yliopiston luonnonmaantieteen professori emeritus. Heikkisen tieteelliset tutkimukset ovat lähinnä geomorfologian, hydrologian ja dendrokronologian alalta.
Heikkisen vanhemmat ovat maanviljelijä Uuno Heikkinen ja Helmi Heikkinen (o.s. Launonen). Hän tuli ylioppilaaksi Siilinjärven yhteislyseosta 1963 ja valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1970 ja tohtoriksi 1978. Väitöskirjan aihe oli Trend-surface analysis and its application in geomorphology: two case studies. Vuosina 1970–1985 Heikkinen toimi pääasiassa Helsingin yliopiston maantieteen laitoksen assistenttina ja vuosina 1985–2007 Oulun yliopistossa, ensin maantieteen apulaisprofessorina ja vuodesta 1998 professorina. Hän oli vierailevana tutkijana University of Washingtonissa Seattlessa 1981–1982. 
Heikkinen voitti Tiede 2000 -lehden Kirjoita tieteestä -kilpailun kirjoituksellaan Vanhin puu, tiedon puu 1987. Hän sai Suomen Leijonan I luokan ritarimerkin 1998 ja Suomen Maantieteellisen Seuran Ragnar Hult -mitalin 2005.
Vuolijärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 27 hehtaaria ja se on 950 metriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Hauhon alueella (35.77), jonka Iso-Roineen alueeseen (35.773) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 88 metriä mpy.
Hernando de Soto

Hernando de Soto (n. 1496 tai 1497 – 21. toukokuuta 1542) oli espanjalainen löytöretkeilijä, joka tunnetaan Mississippijoen eurooppalaisena löytäjänä.
De Soto syntyi Espanjan Extremadurassa köyhään aatelisperheeseen. Hänen opetuksestaan huolehti Pedrarias Davila, jonka mukana hän lähti 23-vuotiaana Amerikkaan. Vuonna 1532 hän liittyi Francisco Pizarron joukkoihin Perun valloituksessa. Hän palasi Espanjaan rikkaana miehenä, vastaanotti hallitsijan suosionosoitukset ja meni naimisiin Davilan tyttären kanssa.
Vuonna 1538 de Soto lähti omalla kustannuksellaan valloittamaan Floridaa etsiäkseen kultaa ja jalokiviä. Hänen joukkoihinsa liittyi 30. toukokuuta 1539 Tampa Bayssä 600 espanjalaista ja portugalilaista kavaljeeria. Neljän vuoden ajan he vaelsivat Kaakkois-Amerikassa aarteiden perässä. Alkuperäisasukkaat saivat de Soton miehineen tunkeutumaan yhä syvemmälle erämaihin harhaanjohtavilla lupauksillaan aarteista.
De Soto kuoli Mississippin rantatörmällä. Hänen seuraajansa kietoivat hänen ruumiinsa viittaan ja upottivat sen yöllä keskelle virtaa salatakseen hänen kuolemansa.
DeSoton piirikunta Mississippin osavaltiossa on nimetty Hernando de Soton mukaan. Hänen kuolinpaikkansa arvellaan olevan tämän piirikunnan länsirajan muodostavan Mississippijoen partaalla.
Väinö Tattari

Väinö Tattari (23. tammikuuta 1902 Hiitola – 25. lokakuuta 1981 Helsinki) oli suomalainen kommunistipoliitikko ja ammattiyhdistysjohtaja, joka toimi vuosina 1946–1949  Suomen Ammattiyhdistysten Keskusliiton (SAK) varapuheenjohtajana.
Tattarin isä oli kirvesmies ja hän itse oli ammatiltaan muurari. Hänen poliittinen toimintansa käynnistyi hänen kotikylänsä Hännilän työväenyhdistyksestä, jonka puheenjohtajaksi hänet valittiin 1923, hieman ennen kuin koko yhdistys lakkautettiin Suomen Sosialistisen Työväenpuolueen mukana. Tattari työskenteli muurarina eri paikkakunnilla, vuodesta 1928 Helsingissä, jossa hän oli aktiivinen nuorten työläisten opintoyhdistyksessä ja muurarien ammattiosastossa. Vuosina 1935–1939 hän asui Neuvostoliitossa ja opiskeli Moskovan Lenin-koulussa salanimellä Karl Sarlin. Hän onnistui myöhemmin salaamaan tämän Etsivän keskuspoliisin kuulustelijoilta ja väitti kierrelleensä neljä vuotta Suomen maaseudulla. Suomen palattuaan hänestä tuli yksi Suomen Kommunistisen Puolueen (SKP) työkomitean ammatillisen jaoston johtajista. Kommunistit ryhtyivät noina vuosina toimimaan melko näkyvästi sosiaalidemokraattien johtamassa ammattiyhdistysliikeessä. SAK:n lokakuun 1940 edustajakokouksessa Tattari oli ehdolla järjestön puheenjohtajaksi, mutta hävisi istuvalle puheenjohtajalle Eero A. Wuorelle äänin 25–66. Tattari pidätettiin jatkosodan alkaessa kesäkuussa 1941 ja hän oli sodan loppuun saakka turvasäilövankeudessa.
SKP:n uudessa perustavassa kokouksessa lokakuussa 1944 Tattari valittiin puoluetoimikuntaan. Hänestä tuli pian yksi näkyvimpiä ay-kommunisteja ja huhtikuussa 1945 hänet palkattiin SAK:n kolmanneksi sihteeriksi, kun järjestön sosiaalidemokraattinen johto aloitti johtotasolla yhteistyön kommunistien kanssa. Kun SAK:n johdossa kiisteltiin kesän 1946 ylimääräisen edustajakokouksen vaalien kyseenalaisista tuloksista, järjestölle perustettiin sovinnon eleenä kaksi uutta varapuheenjohtajan tehtävää ja Tattari valittiin ensimmäiseksi varapuheenjohtajaksi. Sotien jälkeisinä vuosina kommunistien työmarkkinalinja oli aluksi hyvin maltillinen, mutta vuoden 1948 vaalitappion jälkeen he alkoivat tukea voimakkaasti erilaisia lakkoliikkeittä. Syksyllä 1949 SAK:n sosiaalidemokraattinen johto julisti kommunistien tukeman korpilakkoliikkeen laittomaksi, jolloin sitä tukenut Tattari erotettiin tehtävistään. Hän oli 1952–1965 Suomen Muurarien Liiton toimitsijana, mistä tehtävästä jäi eläkkeelle. Myöhemmin hän toimi vielä aktiivisesti kansandemokraattista liikettä lähellä olleessa Eläkeläiset ry:ssä.