google/wiki40b huggingface dataset:
Große Wildnis

Große Wildnis oli historiallinen erämaa-alue silloisten Itä-Preussin, Puolan ja Liettuan alueella. Aluetta asuttivat aikanaan hajanaisesti muinaispreussilaiset, mutta jatkuva sodankäynti alueella jätti Große Wildnisin käytännössä asumattomaksi 1200-luvun aikana ja metsät valtasivat sen hylätyt kylät. Yhteensä alueella oli kokoa 50 000–60 000 km². Sodankäynti piti alueen asumattomana 1500-luvulle saakka, jonka jälkeen ihmiset valtasivat sen takaisin luonnolta seuraavien vuosisatojen aikana.

Historia

Itä-Preussin historiallisen väestön muodostivat balttilaiset muinaispreussilaiset, jotka asuttivat tiheimmin alueen rannikkoa. Sisämaassakin oli hajanaista asutusta. Sisämaat menettivät kuitenkin suuren osan asukkaistaan 1200-luvun aikana liettualaisten ja puolalaisten sotaretkein takia. Etenkin kristinuskon omaksuneet puolalaiset yrittivät alistaa pakanuutta harjoittaneet muinaispreussilaiset ja kun tässä ei onnistuttu, pyydettiin apuun saksalainen ritarikunta, jotka saapuivat alueelle vuonna 1230 ja valtasivat sen preussilaisilta 50 vuotta kestäneen sodankäynnin jälkeen. Saksalainen ritarikunta päätyi pian sotimaan puolalaisia ja liettualaisia vastaan ja säännöllinen sodankäynti alueella loppui vasta vuonna 1525 rauhan jälkeen. Sodat jättivät alueen lähes kokonaan asumattomaksi aina 1500-luvulle saakka joitakin vartioasemia lukuun ottamatta. Metsät valtasivat tyhjiksi jääneet kylät ja viljelmät. 1200-luvun loppuun mennessä lähes 100 % alueesta oli suota tai metsää. Sotien rauhoituttua 1500-luvun aikana ja etenkin 1600- ja 1700-lukujen aikana ihmiset asuttivat alueen jälleen ja erämaametsät hävisivät.

Luonto

Yhtenä Euroopan viimeisistä erämaa-alueista Große Wildnissä tavattiin useita eläimiä ja kasveja, jotka hävisivät tai harventuivat muualta Euroopasta. Tavallisempiin ja myös muualla Euroopassa tavattuihin eläimiin lukeutuivat esimerkiksi metsäkauris, saksanhirvi, hirvi, villisika, susi, karhu, ilves ja ahma. Alue oli yksi viimeisistä visentin, villihevosen eurooppalaisen alalaji tarpaanin ja alkuhärän esiintymisalueista. Viimeiset maininnat alkuhäristä alueella ovat vuosilta 1518 ja 1520 ja ne katosivat todennäköisesti pian tämän jälkeen. Villihevonen katosi alueelta 1600-luvun aikana ja Große Wildnisin todennäköisesti viimeinen visentti ammuttiin vuonna 1755.
Fusō-luokka

Taustaa

Britannian Kuninkaallisen laivaston Orion-luokan super dreadnought -taistelulaivoissa esiteltiin vuonna 1909 13,5 tuuman pääaseet, jolloin 12 tuuman pääasein varustetut taistelulaivat luokiteltiin toisen luokan aluksiksi. Tällä oli vaikutuksensa myös Japanin vuoden 1911 laivasto-ohjelmaan kuuluneiden taistelulaivojen (suunnitelma A-64) sekä saman ohjelman Kongō-luokan taisteluristeilijöiden hankintaan. Luokan aluksissa oli kuitenkin pitäydytty taistelulaivojen ja taisteluristeilijöiden luokittelussa, jonka mukaan taistelulaivat olivat nelisen solmua hitaampia kuin taisteluristeilijät, mutta raskaammin panssaroituja. Luokan alusten suunniteltu uppouma oli suurempi kuin Kongō-luokan, mutta runko oli lyhyempi ja kapeampi. Aluksissa oli myös pienitehoisemmat moottorit pienemmän rungon tarpeisiin mitoitettuna, ja aseratkaisuilla oli myös omat seurauksensa uppoumaan.

Suunnittelu

Alusten suojansuunnittelu perustui ensimmäiseen Japanin laivaston dreadnought-tyyppisiin Kawachi-luokan aluksiin. Alusten vesirajaan asennettu panssarivyö oli 12 tuuman paksuinen, joka kapeni portaittain nelituumaiseksi alaspäin mentäessä. Vyö suojasi konehuoneita sekä ammusvarastoja. Vyön ulkopuolella oli kahdeksan tuumaa terästä, joka suojasi tykkiasemia sekä apuaseita, mistä alkoi kuuden tuuman panssarointi yläkanteen saakka. Panssarikansi koostui kahdesta 5/8 tuuman nikkeliteräskerroksesta, joka kattoi koko aluksen. Tykkiasemien panssarointina oli kahdeksan tuumaa terästä ja pääaseiden tornien etupanssarit olivat 12 tuuman paksuiset. Tulenjohtotorni oli osin 14 tuuman paksuinen. Panssarointiin oli käytetty kaikkiaan 8 588 tonnia terästä eli 29 prosenttia aluksen uppoumasta.
Alusten koneina oli neliakselinen suoraan vetävä Brown-Curtis-höyryturbiini, joka tuotti 40 000 hevosvoimaa. Tällä teholla alusten piti saavuttaa 23 solmun nopeus. Turbiineita pyöritti 24 sekapolttoainekattilaa. Fusō saavutti koeajoissa 29. elokuuta 1915 23 solmua, kun aluksen uppouma oli 30 662 tonnia.
Alusten pääaseistusta oli lisätty 50 prosentilla Kongō-luokan aluksiin verrattuna, minkä mahdollisti alipaineturbiinien käyttöönotto. Täten alukset olivat raskaammin aseistettuja kuin samaan aikaan valmistetut Kuninkaallisen laivaston tai Yhdysvaltain laivaston alukset, joilla oli vain kymmenen tykkiä. Alusten 14 tuuman tykit olivat vuoden 41 mallia eli vastaavia kuin Kongō-luokan aluksilla. Alusten keskikannelle sijoitetut tornit olivat keskilinjalla, mutta siitä huolimatta niiden ampuma-ala oli rajoittunut. Apuaseina olleet kuuden tuuman tykit olivat vastaavia kuin aiemmissa taistelulaivoissa ja ne oli sijoitettu pattereittain kummallekin kyljelle rakennettuihin pesäkkeisiin. Alusten ilmatorjunta koostui neljästä kolmen tuuman yksiputkisesta ilmatorjuntatykistä. Aluksilla oli lisäksi vesirajan alapuolelle sijoitettu kuusi 21 tuuman torpedoputkea.
Shippingport

Shippingport on paikkakunta Yhdysvalloissa, lähellä Pittsburghia Pennsylvaniassa. Se tunnetaan maan ensimmäisen ydinvoimalaitoksen sijaintipaikkana. Voimalaitos ajettiin alas 1982, sillä sen modernisoimista ei enää pidetty kannattavana. Voimalaitos on yksi ensimmäisiä koskaan purettuja ydinvoimalaitoksia. Laitospaikka vapautettiin muuhun käyttöön purkutöiden päätyttyä 1987.
HMS Wizard (1895)

Palvelus

Koko uransa ajan alus palveli Britteinsaarten vesillä. Alus oli modernisoitavana vuosina 1903-1904 ja vuonna 1910 tehdyn modernisoinnin jälkeen sillä oli enää kaksi savuhormia, kun kaksi etummaista yhdistettiin. Tämä jätti suuren tilan maston ja savuhormin väliin, johon oli sijoitettu etummainen torpedoputki. Alus myytiin 20. toukokuuta 1920 romutettavaksi Wardille Milford Haveniin.
Leopold Tammi

Leopold Tammi (ent. Porokuokka, 1. huhtikuuta 1893 Kotka – 13. joulukuuta 1983) oli suomalainen taidemaalari.
Tammi opiskeli Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa 1920–1921 ja Pietarissa Stefan Slobadjanuk-Podaljan piirustus- ja maalauskoulussa sekä Pietarin kansakorkeakoulujen yhdistyksen piirustuskoulussa. Hän osallistui Suomen Taiteilijain näyttelyihin vuosina 1920, 1923, 1926, 1930, 1932, 1933, 1934, 1945 ja 1948. Tammen teoksia oli esillä Tukholmassa 1929, Tallinnassa ja Tartossa 1931, Amsterdamissa ja Antwerpenissä 1931, Moskovassa 1934 ja Riiassa 1935.
EUnet

EUnet (alkujaan lyhenne sanoista European UNIX Network), myöhemmin KPNQwest oli eurooppalainen Internet-yhteydentarjoaja, joka toimi 2000-vuosikymmenen alkuun saakka.

Historia

Yhtiön juuret ulottuivat vuoteen 1982.  Alun perin EUnet-verkko koostui eri Euroopan maissa toimineista ei-kaupallisista UUCP-solmuista,
jotka yleensä olivat Euroopan UNIX-käyttäjien yhdistyksen (European UNIX User Group, EUUG), myöhemmin EurOpen) kansallisten jäsenjärjestöjen hallinnoimia. Kansalliset järjestöt perustivat yhdessä operatiivisen verkkopalveluyrityksen, jonka tehtävänä oli operoida verkon keskussolmua Amsterdamissa. 
Ennen vuotta 1988 verkko perustui vielä X.25-protokollaan, mutta vuonna 1988 Daniel Karrenberg lisäsi verkkoon reitittimet, mikä mahdollisti liittymisen ARPANETiin.
Tietoliikenteen vapautuessa toiminta muuttui useimmissa maissa kaupallisemmaksi, ja vuonna 1996 seitsemän kansallista EUnet-organisaatiota yhdistyivät nimellä  nimellä EUnet International  EUnet oli useassa maassa ensimmäinen korkeakoulujen ulkopuolinen yhteydentarjoaja.
Vuonna 1998 EUnet International myytiin yhdysvaltalaiselle Qwestille, joka siirsi EUnetin osaksi teleoperaattori KPN kanssa perustettua yhteisyritystä nimeltä KPNQwest. Yhtiö ehti rakentaa muutaman vuoden aikana 13 000 kilometriä pitkän runkoverkon. Vuonna 2002 KPNQwest ajautui IT-kuplan puhjettua konkurssiin. Osasyynä konkurssiin olivat yhtiön tekemät tiedonsiirtokapasiteetin vaihtokaupat, jotka olivat keinotekoisesti kasvattaneet yhtiön tulosta. KPNQwestin maakohtaiset tytäryhtiöt myytiin eri toimijoille.

EUnet Suomessa

Suomessa EUnet-verkon toiminta alkoi vuonna 1985, kun Suomen UNIX-käyttäjäin yhdistys (FUUG) otti hoidettavakseen sen toiminnan.  Vuoden 1993 alusta alkaen verkon toiminnasta vastasi EUnet Finland Oy, jonka yksi omistajista FUUG oli.  EUnet oli hallinnoinut .fi-verkkotunnuksia siihen saakka ja hoiti sen jälkeen niiden teknistä ylläpitoa vuoteen 2002.  Suomen tytäryhtiö selvisi KPNQwestin konkurssista, ja se myytiin Saunalahti Groupille, joka palautti EUnet-brändin käyttöönsä.  Myöhemmin Elisa osti Saunalahden.
Josico

José Joaquín Moreno Verdú eli Josico (s. 6. tammikuuta 1975) Hellín, Albacete), on espanjalainen jalkapalloilija joka edustaa turkkilaista Fenerbahçea. Aikaisemmin urallaan Josico on edustanut Albacete Balompiétä, UD Las Palmasia sekä Villarrealia. Pelipaikaltaan hän on puolustava keskikenttäpelaaja.
Tanssii tähtien kanssa (10. tuotantokausi)

Juontajat

Juhlakaudella juontajina jatkoivat neljännellä tuotantokaudella (2009) juontajana aloittanut Vappu Pimiä ja viidennellä kaudella (2010) ohjelmaan tullut Mikko Leppilampi. Aikaisempien vuosien tapaan Leppilampi toimi juontajana tanssisalin puolella ja Pimiä haastatteli pareja takahuoneessa. Uutena juontajana aloitti Tuija Pehkonen, joka juonsi lauantaisin erillistä Tuija tähtien kanssa -ohjelmaa. Oheistuotannossa kurkistettiin pääohjelman kulisseihin ja haastateltiin edellisten kausien kilpailijoita.

Tuomarit

Tuomariston puheenjohtajana toimi Jukka Haapalainen, joka on ollut ohjelmassa kaikilla tuotantokausilla. Tuomarina jatkoi edellisten kausien tapaan myös Jorma Uotinen. Lisäksi kymmenennellä tuotantokaudella tuomaristoon palasi Helena Ahti-Hallberg, joka ei ollut ohjelmassa edellisellä kaudella (2014), mutta tuomaroi kilpailussa kolmannesta kaudesta (2008) kahdeksanteen kauteen (2013). Neljäntenä tuomarina kaudella nähtiin taitoluistelija Kiira Korpi.

Viikottaiset pisteet

Parin saamat pisteet kultakin tuomarilta on ilmoitettu suluissa järjestyksessä Jukka Haapalainen, Kiira Korpi, Helena Ahti-Hallberg, Jorma Uotinen.
Reunanylityslause

Reunanylityslause on topologiaan liittyvä seuraava tulos: Olkoon X topologinen avaruus, osajoukko E\subset X yhtenäinen ja A\subset X. Jos E kohtaa sekä A:n että X\setminus A:n, niin E kohtaa myös A:n reunan \partial A.

Todistus

Merkitään  U = \mathrm{int} \; A  ja  V = \mathrm{ext} \; A. Jos E \cap \partial A = \emptyset , niin E \subset U \cup V . Sisäpisteen ja ulkopisteen määritelmästä seuraa U \cap V \cap E = \emptyset \;  ja oletuksista seuraa  \; U \cap E \neq \emptyset \neq V \cap E . Nyt E = (U \cap E) \cup (V \cap E) . Koska joukot U \cap E  ja V \cap E  ovat erillisiä, epätyhjiä ja  E:ssä avoimia, niin E  on epäyhtenäinen. Tämä on ristiriita oletusten kanssa, joten täytyy päteä  E \cap \partial A \neq \emptyset.
Viimeinen hieroglyfi

Vastaanotto

Aikakoneen arviossa Juhani Hinkkanen kuvaa Sadelehdon novellivalintoja ensiluokkaisiksi. Novellit ovat mieleenpainuvia ja kokoelma onkin parhaimmillaan, jos sen lukee pitkän ajan kuluessa muutama novelli kerrallaan. Hinkkasen mukaan Smithin tyyliä ”on moni yrittänyt jäljitellä mutta harva on siinä onnistunut”. Myös suomennos on kohtalainen, joskaan kääntäjät eivät täysin ole onnistuneet toisintamaan Smithin ”värikästä sanaryöpytystä”.
Jyrki Tudeer kirjoitti Spin-lehden arvostelussaan, että kokoelman arvot ovat ennen muuta historiassa. Smithin tarinankerronnasta puuttuu H. P. Lovecraftin ”kiehtova salamyhkäisyys”. Tudeer jää monen novellin kohdalla kaipaamaan jännitettä ja ennalta-arvaamattomuutta. Kokoelmassa on kuitenkin arvostelijaa kiehtovia novelleja: ”Laulavan liekin kaupunki”, ”Kuolleiden jumala”, ”Viimeinen hieroglyfi” ja ”Noitien Naat”.
Särkijärvi (Ulvila)

Maantiede

Järven pinta-ala on 2,3 hehtaaria ja sen pituus on 300 metriä ja leveys 100 metriä. Järven luusua sijaitsee järven pohjoisrannalla, josta saa alkuunsa 11,3 kilometriä pitkä Särkioja, joka laskee Ahmauksenojan kautta Joutsijärveen.
Järven rantaviiva on 0,76 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa.
Kauppakartanonkatu

Kauppakartanonkatu (ruots. Handelshusgatan) on noin kilometrin pituinen katu Helsingin Itäkeskuksessa. Sitä rajaa lännessä Marjaniementie ja idässä Meripellontie. Sen lähettyvillä sijaitsevat muun muassa kauppakeskus Itiksen Citymarket, Itäkeskuksen maamerkki, Lyypekinaukio ja Iiris-keskus.
Harmil

Harmil on Dahlakin saaristoon Punaisessameressä kuuluva saari. Se kuuluu valtiollisesti Eritreaan, ja siellä on ollut Italian tykistötukikohta. Italialainen hävittäjälaiva Francesco Nullo sai osuman liittoutuneiden hyökkäyksessä ja upposi Harmilin edustalla 21. lokakuuta 1940, ja komentajana toiminut meriupseeri Costantino Borsini sai surmansa. Saaren yllä väitetään myös käydyn toisen maailmansodan ilmataisteluita.
Saari on asumaton, mutta siellä on edelleen sota-aikaisen Italian tykistötukikohdan raunioita sekä kaunista luontoa ja hyvä ankkuripaikka purjeveneille, joskin lähistöllä on myös vaarallisia riuttoja. Saaren luota on löydetty harvinainen kotilolaji Conus fragilissimus.
Hiljainen huilu

Juoni

Kaikkein parhaimmat Idän taistelulajien taitajat ovat kerääntyneet yhteen taistellakseen kunniasta lähteä etsimään Kirjaa, joka on salaperäinen viisauden lähde.
Cord (Jeff Cooper) voittaa ja lähtee pitkälle ja vaaralliselle taipaleelle. Matkalla hän kohtaa monia vaaroja, mutta opettajansa, sokean huilunsoittajan (David Carradine) avulla Cord selviytyy ylivoimaisista vastustajista kehittyen samalla viisaudessa ja eri taistelulajien salatuissa taidoissa. Lopulta Cord on valmis kohtaamaan Zetan (Christopher Lee), Kirjan vartijan...

Tuotanto

Bruce Lee, Stirling Silliphant ja James Coburn laativat käsikirjoitusta vuonna 1969 nimellä The Silent Flute. Bruce Leen oli tarkoitus itse näytellä elokuvan päärooli, mutta kuoli ennen elokuvan tuotannon alkua vuonna 1973. Leen kuoleman jälkeen Silliphant ja Stanley Mann laativat käsikirjoituksen loppuun ja Leen rooli annettiin Kung Fu -televisiosarjan tähdelle David Carradinelle.
Hiljainen huilu kuvattiin Israelin Beit She'anissa ja Tel Avivissa 4 000 000 dollarin budjetilla. Sandy Howard ja Paul Maslansky tuottivat elokuvan.
Kuvauksissa taistelukohtauksia kuvatessa David Carradinelta muun muassa nenä murtui kahdesti ja hän satutti polvensa. Jeff Cooperilta tippui hammas taistelukohtauksessa kuvausten ensimmäisenä päivänä.

Julkaisu ja vastaanotto

Hiljainen huilu sai ensimmäisen ensi-iltansa Ranskassa 25. heinäkuuta vuonna 1978. Kotimaan ensi-iltansa elokuva sai 19. tammikuuta vuonna 1979 New Yorkissa. Suomeen elokuva ilmestyi 5. tammikuuta vuonna 1979.
Hiljainen huilu oli vuonna 1980 ehdokkaana parhaan ulkomaalaisen elokuvan Saturn-palkintoon.
Elokuva on julkaistu videolle sekä DVD:lle.
Gilakin kieli

Gilakin kieli (gilakiksi giläkī) on Iranissa Kaspianmeren etelärannalla sijaitsevassa Gīlānin provinssissa asuvien gilakien puhuma iranilainen kieli. Vuonna 1998 sen puhujia arvioitiin olevan 2,7 miljoonaa henkeä.
Gilaki kuuluu iranilaisten kielten luoteisryhmään. Se toimii etupäässä yhteisön suullisen kanssakäymisen välineenä. Gilakiksi on julkaistu kaunokirjallisuutta sekä ajoittain myös sanoma- ja aikakauslehteä, mutta varsinaista kirjakieltä sille ei ole kehittynyt. Julkaisuissa on käytetty arabialais-persialaista kirjaimistoa. Suurin osa gilakeista osaa myös persiaa. Kielessä on runsaasti arabialaisia ja persialaisia lainasanoja.
Touhun Pojat Lauttasaari

Historia ja saavutukset

Lauttasaarelaiset koripallojuniorit pelasivat alun perin Torpan Pojissa, mutta matkustamisrasituksen vuoksi lasten vanhemmat päättivät perustaa Lauttasaareen oman joukkueen. ToPoLa perustettiin kevättalvella 1978, ja sen perustajajäseniin lukeutuivat Tom Hynninen, Kari Harjula ja Paavo Suhonen. Touhun Pojat Lauttasaari -nimi pohjautuu Touhu-nimiseen sarjakuvahahmoon, jonka Hynninen keksi rekisterivirastossa, kun aikaisempia nimiehdotuksia Torpan Pojat, Lauttasaari ja Lauttasaaren Torpan Pojat (LaToPo) ei ollut hyväksytty.
ToPoLa tunnetaan ensisijaisesti juniori- ja kasvattajaseurana. Juniorisarjoissa paras saavutus on tyttöjen SM-pronssi vuodelta 1989. Pääsarjassa pelanneita seuran kasvatteja ovat Putte Onnela, Markku Rosokivi, Lassi Utrio, Elias Kajander, Meral Bedretdin, Moona Owusu, Johanna Sillander ja Roosa Myllyveräjä. Valmentajina muualla ovat menestyneet Jarkko Larkas ja Mikko Larkas niin aikuisten kuin nuorten SM-tasolla, sekä nuorten maajoukkueissa.
Seuran edustusjoukkue on korkeimmillaan pelannut miesten I-divisioonassa kaudella 2003–2004 koripallon I-divisioonaan, koska yksi sarjapaikka vapautui Turun NMKY:n ja Ura Basketin yhdistäydyttyä. Visiitti jäi kuitenkin vain yhden kauden pituiseksi joukkueen onnistuttua voittamaan ainoastaan yhden ottelun.
Kaudesta 2013-2014 alkaen ToPoLan naisten ja miesten edustusjoukkueet ovat pelanneet Eteläisen Alueen II-divisioonassa.
Aleksandr Danilovitš Menšikov

Aleksandr Danilovitš Menšikov (ven. Алекса́ндр Дани́лович Ме́ншиков, 16. marraskuuta (J: 6. marraskuuta) 1673 Moskova – 23. marraskuuta (J: 12. marraskuuta) 1729 Berjozov) oli venäläinen valtiomies ja sotapäällikkö.
Aleksandr Menšikov oli hovin tallimiehen poika. Vuodesta 1686 lähtien hän toimi Pietari I:n sotilaspalvelijana. Hän osallistui Pietari I:n kanssa Asovan sotaretkeen vuosina 1695–1696 ja matkalle Hollantiin vuosina 1697–1698. Vähitellen hänestä tuli yksi tsaarin lähimmistä työtovereista ja ystävistä. Vuonna 1703 Menšikov nimitettiin Inkerin kuvernööriksi. Suuressa Pohjan sodassa hän toimi yhtenä Venäjän joukkojen komentajista ja johti koko maata Pietari I:n matkojen aikana. Vuosina 1717–1724 ja 1726–1727 hän oli sotaministeriön johtaja. Vuonna 1702 Menšikov sai kreivin ja vuonna 1707 ruhtinaan arvonimen.
Pietari I:n kuoltua Menšikov nosti valtaistuimelle Katariina I:n, jonka aikana hän toimi itse maan todellisena hallitsijana. Toukokuussa 1727 hän naitti tyttärensä Marian Pietari II:lle, mutta joutui pian epäsuosioon. Syyskuussa 1727 Menšikovia syytettiin valtiopetoksesta ja valtion varojen kavalluksesta. Yhdessä perheensä kanssa hänet karkotettiin Berjozoviin Siperiaan. Menšikovin koko valtava omaisuus takavarikoitiin valtiolle.
Pietarin Vasilinsaarella on Menšikovia varten vuosina 1710–1712 ja 1713–1727 rakennettu palatsi.
Leo Gummerus

Leo Benedikt Gummerus (20. kesäkuuta 1885 Kurkijoki – 16. joulukuuta 1956 Lappeenranta) oli suomalainen poliitikko. Gummerus toimi Kokoomuksen kansanedustajana vuosina 1927–1929 edustaen Viipurin läänin itäistä vaalipiiriä. Gummerus toimi myös Lappeenrannan kaupunginvaltuuston puheenjohtajana. Gummerus kirjoitti ylioppilaaksi vuonna 1903, valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi vuonna 1907, teologian kandidaatiksi vuonna 1911, vihittiin papiksi samana vuonna ja suoritti pastoraalitutkinnon vuonna 1916. Politiikan ulkopuolella Gummerus toimi muun muassa kirkkoherrana Rautjärvellä ja Lappeella, vt. lääninrovastina sekä lääninrovastina. Gummeruksen vanhemmat olivat kirkkoherra Julius Immanuel Gummerus ja Aina Helena Winter. Gummeruksen puoliso vuosina 1914–1925 oli Karin Lydia Noponen sekä vuodesta 1926 Siiri Helena Elisabeth Tavast. Gummerus toimi presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1937, 1940, 1943 ja 1950. Gummerukselle myönnettiin rovastin arvonimi vuonna 1929 sekä teologian kunniatohtorin arvonimi vuonna 1955.
Sampo Haapaniemi

Sampo Haapaniemi on suomalainen rumpali. Haapaniemi on tullut tunnetuksi Egotrippi-yhtyeen rumpalina. Yhtyeeseen Haapaniemi liittyi vuonna 1996 Mikko ”Pide” von Hertzenin tilalle.
Haapaniemi erosi Egotripin jäsenyydestä vuonna 2013. Egotripin lisäksi hänellä on monia sivuprojekteja, esimerkiksi Tilkkutäkki- sekä Ella ja Aleksi -levyt, jotka hän on tuottanut Teleks-yhtyeestä tutun Markus Koskisen kanssa.
Haapaniemi & Koskinen -kaksikko on tuottanut myös Teleksin Viimeinen sammuttaa valot -albumin, jolla Haapaniemikin soittaa. Hän soittaa myös Tuure Kilpeläinen ja Kaihon Karavaani -yhtyeessä.
Haapaniemi on toiminut myös lauluntekijänä omissa projekteissaan kuten Ella ja Aleksi -projektissa jossa hän tekee biisit Markus Koskisen kanssa. Myös muutamille artisteille kuten 1N-yhtye Haapaniemi on säveltänyt kappaleita. 1N-yhtyeessä Haapaniemi oli myös aikoinaan rumpalina.
Haapaniemi työskentelee myös tuottajana ja miksaajana Sonic Pump Studiosissa.
Ruostetiaisorneero

Levinneisyys

Ruostetiaisorneeroa tavataan laajalla alueella Argentiinassa, Boliviassa, Brasiliassa, Kolumbiassa, Costa Ricassa, Ecuadorissa, Panamassa, Paraguayssa, Perussa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Yvonne Craig

Yvonne Joyce Craig (16. toukokuuta 1937 – 17. elokuuta 2015) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän esiintyi 1960-luvulla Lepakkotyttönä televisiosarjassa Batman. 
Craig syntyi Taylorvillessä, Illinoisissa, kouluttautui aluksi baletissa ja tanssi 1950-luvulla Ballet Russe de Monte Carlossa.
Craig esiintyi Batmanin lisäksi useissa muissakin televisio-ohjelmissa sekä elokuvissa, joiden joukossa ovat Nuori maa (1959), Rakkauden pauloissa (1961), Seven Women from Hell (1961), Sydän tarjolla (1963), Suukottelevat serkut (1964), Hiihtoloman hipat (1965) ja Derek Flint – kova kuin kivi (1967).
Craigin ensimmäinen puoliso oli vuosina 1960–1962 Jimmy Boyd. Vuonna 1988 hän meni naimisiin Kenneth Aldrichin kanssa.
Patrick Galbraith

Ura

Galbraithin kasvattajaseura on Vojens IK. Hän siirtyi jo juniorina pelaamaan Pohjois-Amerikkaan, jossa Galbraith edusti mm. Port Carling Thunderia kaudella 2002–2003. Seuraavaksi kaudeksi 2003–2004 hän palasi kotimaahansa ja siirtyi IK Sønderjyllandin joukkueeseen. Galbraith pelasi kauden aikana yhden AL-Bank Ligaenin ottelun. Vuodet 2004–2006 hän edusti SønderjyskE Ishockeyta. Galbraith valittiin kauden 2005–2006 päätteeksi AL-Bank Ligaenin vuoden tulokkaaksi.
Kauden 2006–2007 Galbraith pelasi EJHL-liigaa New Hampshire Junior Monarchsissa, jonka jälkeen hän palasi kaudeksi 2007–2008 SønderjyskEn riveihin. Galbraith voitti keväällä 2008 AL-Bank Ligaenin pronssia. Keväällä 2009 hän torjui joukkueelle Tanskanmestaruuden. 
Toukokuussa 2009 Galbraith teki sopimuksen Ruotsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla HockeyAllsvenskanissa pelanneen IF Björklövenin kanssa. Joukkue kuitenkin putosi keväällä 2010 I-divisioonaan, mutta Galbraith jatkoi HockeyAllsvenskan-pelejään kaudella 2010–2011 Leksands IF:ssä, jonka kanssa hän teki kaksivuotisen sopimuksen kesäkuussa 2010. Hän siirtyi kuitenkin elokuussa 2011 Adler Mannheimiin, jossa pelasi kaksi European Trophy -ottelua, kunnes siirtyi syyskuussa 2011 HC Slovan Bratislavaan. Bratislavasta Galbraith jatkoi jo joulukuussa SM-liigan Bluesiin, jossa pelasi 20 runkosarja- ja 7 pudotuspeliottelua. Hän siirtyi kauden jälkeen Elitserienin Frölundaan.

Maajoukkue

Galbraith toimi Tanskan ykkösmaalivahtina MM-kilpailuissa vuosina 2008, 2009 ja 2010. Vuoden 2010 turnaus oli Tanskan maajoukkueen historian paras joukkueen sijoittuessa kahdeksanneksi. Tanska selvisi puolivälieriin asti, joissa Ruotsi kuitenkin pudotti joukkueen 4–2-voitolla. Galbraith kuului Tanskan maalivahtiosastoon myös vuonna 2006, jolloin hän jäi kuitenkin ilman torjuntavastuuta.
Galbraith pelasi myös alle 20-vuotiaiden I-divisioonan MM-kilpailuissa vuonna 2006.

Muuta

Galbraith on toisen polven maajoukkuemaalivahti, sillä hänen kanadalaissyntyinen isänsä George Galbraith edusti Tanskaa II-divisioonan MM-kilpailuissa 1986 ja I-divisioonan MM-kilpailuissa 1994. Pelaajauransa jälkeen George on toiminut Vojens IK:n päävalmentajana sekä Tanskan alle 18-vuotiaiden maajoukkueen maalivahtivalmentajana.
Patrick Galbraithilla on myös pikkuveli Daniel (s. 1991), joka pelaa puolustajana Ruotsissa Tingsryds AIF:n J20-joukkueessa.