google/wiki40b huggingface dataset:
Robert Lytton

Robert Bulwer-Lytton, Lyttonin 1. jaarli (8. marraskuuta 1831 Lontoo – 24. marraskuuta 1891 Pariisi, Ranska) oli brittiläinen runoilija ja diplomaatti, joka toimi Intian varakuninkaana vuosina 1876–1880.

Elämäkerta

Robert Lyttonin isä oli Lyttonin paronin arvon saanut tunnettu kirjailija ja poliitikko Edward Bulwer-Lytton. Robert Lyttonin diplomaattiura käynnistyi vuonna 1850 attašeana hänen setänsä Henry Bulwerin johtamassa Britannian Washingtonin-lähetystössä. Seuraavina vuosikymmeninä hän työskenteli lähetystöissä eri puolilla Eurooppaa. Vuonna 1873 hän peri isänsä paroninarvon ja sai seuraavana vuonna nimityksen lähettilääksi Lissaboniin.
Pääministeri Benjamin Disraeli järjesti marraskuussa 1875 Lyttonin nimityksen Intian varakuninkaaksi ja hän aloitti tehtävässä seuraavana vuonna. Lytton järjesti Delhissä 1. tammikuuta 1877 seremonian, jossa kuningatar Viktoria huudettiin Intian keisarinnaksi. Hän oli huolissaan Venäjän vaikutusvallan kasvusta Intian naapurimaassa Afganistanissa ja halusi turvata brittiläisen Intian rajat sotilaallisesti. Lytton kävi neuvotteluja Afganistanin johtajan Shir Ali Khanin kanssa, mutta yhteisymmärrystä ei syntynyt. Seurauksena oli toinen afgaanisota vuosina 1878–1880. Lytton toteuttamia uudistuksia Intiassa olivat maan sisäisten tullien lakkauttaminen ja yhden kuudesosan siviilihallinnon viroista varaaminen intialaisille. Hän joutui lisäksi kamppailemaan maassa riehunutta suurta nälänhätää vastaan. Liberaalin William Gladstonen tultua pääministeriksi vuonna 1880 Lytton jätti tehtävänsä Intiassa ja sai samalla Lyttonin jaarlin sekä Knebworthin varakreivin arvon. Hän eleli sen jälkeen tiluksillaan Englannissa, kunnes sai 1887 nimityksen Britannian suurlähettilääksi Pariisiin. Tätä virkaa hän hoiti kuolemaansa asti.
Lytton kirjoitti ja julkaisi runoja nimellä Owen Meredith ja aikalaiset tunsivat hänet luultavasti paremmin runoistaan kuin virkaurastaan. Hänen teoksiaan olivat muun muassa runokokoelmat ''Clytemnestra... and other poems (1855) ja The wanderer (1858), runoteos Lucile (1860), romaani The ring of Amasis (1863) sekä kaksiosainen The Life, Letters and Literary Remains of Edward Bulwer, Lord Lytton (1883). Hänen kirjeenvaihtonsa julkaistiin vuonna 1906.
Robert Lyttonin poika Victor Lytton toimi 1920-luvulla Bengalin kuvernöörinä ja lyhyesti Intian varakuninkaana. Nuorempi poika Neville Lytton oli sotilas, taidemaalari ja urheilija.
Generic Mapping Tools

Generic Mapping Tools GMT on avoimella lähdekoodilla toteutettu kartanpiirto- ja visualisointiohjelma. Sillä voi tehdä rasterointeja, suodatuksia ja muunlaisia kuvankäsittelytoimintoja sekä erilaisia karttaprojektioita. Maantieteellisten tietojen visualisointien lisäksi ohjelmassa on työkalut moniulotteisten tietojen käsittelyyn.
Ohjelmaa käytetään komentorivin kautta. Ulkopuolisten tekijöiden kehittämiä graafisia käyttöliittymiä on saatavilla, samoin internetsovelluksia. Ohjelman mukana tulee vapaata paikkatieto-aineistoa, kuten rantaviivat, joet, valtioiden rajat ja muiden maantieteellisten kohteiden koordinaatteja. Mukaan voi liittää muualta tuotua aineistoa, kuten satelliittikuvia ja digitaalisia maastomalleja. Ohjelma säilyttää tehdyt kartat ja diagrammit PostScript- ja EPS-muodoissa.
Paul Wessel ja Walter H. F. Smith loivat ohjelman vuonna 1988 Lamont-Doherty Earth Observatoryssa. Virallisesti ohjelma julkaistiin 7. lokakuuta 1991. Ohjelman nimen kirjaimet GMT tarkoittivat alun perin sanoja Gravity, Magnetism ja Topography (suom. painovoima, magnetismi ja topografia), jotka ovat kolme geofyysisen tiedon perustyyppiä.
Eileithyia

Eileithyia (m.kreik. Εἰλείθυια) oli kreikkalaisessa mytologiassa äitiyden ja synnytyksen jumalatar. Hän oli Zeuksen ja Heran tytär ja Areen ja Heben sisar. Eileithyia tuli naisten avuksi kun synnyttämisen aika tuli, ja jos häntä kunnioitettiin, hän nopeutti synnytystä, mutta suututtuaan hän sen sijaan pitkitti sitä. Vanhemmissa teksteissä häneen viitattiin monikossa, synnytyksen jumalattarina.
Alkmenen odottaessa Zeukselle Heraklesta sai Eileithyia mustasukkaiselta Heralta tehtäväksi estää synnytys. Niinpä Eileithyia istui synnytyksen aikaan Alkmenen lähettyvillä alttarin ääressä kädet ja jalat ristissä siten estäen synnytyksen. Hänet kuitenkin huomasi Galanthis, Alkmenen palvelustyttö, joka osasi yhdistää hitaasti etenevän synnytyksen jumalattareen, ja niin hän huudahti tälle ilosanoman, että Alkmenen rukouksiin on vastattu ja tämä on synnyttänyt terveen pojan. Yllättyneenä Eileithyia oikaisi raajansa, ja samoin tein Herakles syntyi. Kostoksi petoksesta Eileithyia muutti Galanthiin näätäeläimeksi.
Merkittävin Eileithyian kulttipaikka oli niin kutsuttu Eileithyian luola Kreetalla.
Ranskalais-flaamilainen koulukunta

Ranskalais-flaamilainen koulukunta hallitsi eurooppalaista musiikkielämää 1400-luvun puolestavälistä aina 1520-luvulle asti. Se on saanut nimensä pohjoisranskalaisilta, alankomaalaisilta ja erityisesti flaamilaisilta säveltäjiltä, jotka työskentelivät hoveissa ja kaupungeissa eri puolilla Eurooppaa aina Italiaa, Itävaltaa ja Espanjaa myöten.
Raphael G. Kiesewetterin teoksen Die Verdienste der Niederländer um die Tonkunst (suom. Alankomaalaisten ansioista säveltaiteessa, 1826) perusteella musiikinhistoriassa on ollut tapana puhua flaamilaisesta  (tai alankomaalaisesta) koulukunnasta, jota edusti erityisesti Dufay, Ockeghem ja Josquin. Nykyisin katsotaan, että vaikka nykyisten Hollannin ja Belgian alueet olivatkin renessanssin vokaalimusiikin keskeisiä alueita, samaan vaikutuspiiriin kuuluivat myös Ranska, erityisesti Burgundi, ja Italia ja käytetään termiä ranskalais-flaamilainen koulukunta. Latinan ohella koulukunnan teoksissa käytettiin myös flaamia ja ranskaa ja etelässä italiaa.

Varhaiskausi

Säveltäjät Johannes Ockeghem ja Antoine Busnoys edustivat koulukunnan varhaisempaa vaihetta. He käyttivät vielä monia keskiaikaisia sävellystekniikoita, kuten cantus firmus-rakenteita ja tenori-ääneen pohjautuvaa kontrapunktia, vaikka keksivät ja kehittivät jo monia renessanssimusiikin keskeisiä piirteitä: keskiajan musiikkia laajempi ääniala, äänien suurempi yhdenvertaisuus ja imitaation laajempi käyttö.

Myöhäiskausi

Ranskalais-flaamilaisen koulukunnan myöhäisemmän vaiheen säveltäjiin kuuluvat Jacob Obrecht, Heinrich Isaac ja ennen kaikkea Josquin Desprez. Koulukunnan myöhäiskauden säveltäjien musiikissa on monia yhdistäviä piirteitä. Teosten rakenteen määritteli pääasiallisesti vokaaliteoksen teksti ja kaikki äänet olivat suurin piirtein yhtä merkittäviä ja tenor äänen aseman harmonian pohjana korvasi hitaasti basso, eli harmonian alin ääni. Lainatut melodiat olivat edelleen yleisiä, mutta cantus firmus tavasta poiketen melodia jaettiin usein eri äänten kesken.
Merkittävin koulukunnan säveltäjistä oli Josquin Desprez (tai Des Prez), joka toimi elämänsä aikana useissa merkittävissä viroissa Ranskassa ja Italiassa. Ottavio Petrucci, polyfonisen musiikin ensimmäinen painaja, julkaisi kolme kirjaa Desprezin musiikkia ja otti jokaisesta myös uusintapainoksen aikana, jolloin kukaan muu säveltäjä ei saanut julkaistua enempää kuin yhden teoksen. Josquin Desprezin musiikkia, joka sisältää muun muassa 18 messua, yli 50 motettia ja 65 chansonia imitoitiin, kopioitiin ja uudelleentyöstettiin aina 1500-luvun lopulle asti.
Imri Ziv

Biografia

Imri toimi taustalaulajana molemmissa Israelin esityksissä vuonna 2015 ja vuonna 2016, jotka molemmat esitykset pääsivät myös finaaliin asti. Hän kilpaili myös HaKokhav HaBan 4. tuotantokaudella ja voitti kappaleella "Because of You". Imri Zivin euroviisukappale on nimeltään "I Feel Alive".
Håkan Westergård

Håkan Westergård (s. 4. kesäkuuta 1947) on suomalainen pastori ja Turun Elämän Sana -seurakunnan perustaja. Ennen seurakunnan perustamista hän toimi Ruotsissa autokoulun opettajana, palasi Suomeen vuonna 1990 ja perusti Elämän Sana -seurakunnan samana vuonna. Myöhemmin hän on keskittynyt myös mediatyöhön, ja hänellä on säännöllisiä ohjelmia Radio Deissä ja TV7:ssä. Håkan pyrki myös eduskuntaan vuonna 2015.
Westergård on aikanaan kuulunut Uppsalan Livets Ord -seurakuntaan ja opiskellut sen raamattukoulussa. Näiden yhteyksien myötä muun muassa Paavo Hiltunen on syyttänyt Westergårdia menestysteologiasta.
Pekka Malinen

Pekka Kullervo Malinen (11. kesäkuuta 1921 Viipuri – 21. syyskuuta 2004) oli suurlähettiläs ja ministeri. Hän toimi 1950-luvulla Suomen Kansanpuolueen puoluesihteerinä.

Henkilöhistoria

Malisen vanhemmat olivat maanviljelijä Esko Malinen ja emäntä Hilda Junttu. Toisen maailmansodan aikana Malinen palveli  Natsi-Saksan rekrytoimassa  Waffen-SS-vapaaehtoispataljoonassa sotilasarvolla SS-Unterscharführer.
Hän valmistui valtiotieteen kandidaatksi 1948. Malinen toimi Oulun kauppakamarin asiamiehenä 1949–1950, oululaisen sanomalehti Kalevan 2. toimittajana 1950–1952 ja Suomen kansanpuolueen puoluesihteerinä 1952–1960.
Suomen Kansanpuoluetta edustanut Malinen oli Sukselaisen I hallituksessa 1957 toisena sosiaaliministerinä 2. syyskuuta 1957 saakka ja sen jälkeen puolustusministerinä sekä toisena valtiovarainministerinä.
Jätettyään politiikan Malinen siirtyi 1960-luvulla ulkoasiainministeriön palvelukseen. Hän oli Suomen konsulina Gdyniassa Puolassa 1960–1961, Suomen Beirutin suurlähetystön kaupallisena sihteerinä 1961–1965, ulkoasiainministeriön jaostopäällikkönä 1965–1967 ja suurlähetystöneuvoksena Washingtonissa 1967–1969.  Malinen toimi ulkoministeriön kehitysyhteistyöosaston johtajana ja suurlähettiläänä viidessä eri maassa: Egyptissä ja Syyriassa vuosina 1969–1974, Suomen pysyvänä edustajana OECD:ssä Pariisissa 1978–1983, Algeriassa    Tunisiassa 1983–1985 ja viimeksi suurlähettiläänä Portugalissa 1985–1988.
Elokuussa 1989 eläkkeellä ollut Malinen herätti keskustelua julkaisemallaan raportilla Kehitysapu täysremonttiin. Siinä hän arvosteli silloista Suomen kehitysapua siitä että se tuotti kohdemaissa vähäisiä kehitystuloksia käytettyihin rahamääriin verrattuna. Malinen ehdotti avun keskittämistä suuriin hankkeisiin sellaisissa maissa joissa taloudellinen kasvu oli mahdollista ja varsinaisen ”köyhäinavun” jättämistä kansalaisjärjestöjen huoleksi. Samoin väestönkasvun hillitsemistä olisi ollut pidettävä Malisen mielestä ensisijaisena tavoitteena.
Onninen

Historiaa

Onninen perustettiin Turussa vuonna 1913, kun liikemies Alfred Onninen päätti ryhtyä vesijohtoalan urakoitsijaksi. Liiketoiminta laajeni asennustoiminnasta LV-tukkukauppaan 1920-luvulla. Vuonna 1927 yhtiörakennetta uudistettiin ja syntyi Vesijohtoliike Onninen Oy. Samaan aikaan liiketoiminnan painopiste siirtyi Helsinkiin. Jo 1930-luvulla tukkukauppa kasvoi liiketoiminnaltaan suuremmaksi kuin asennustoiminta. Sotien jälkeen 1940-luvulla Onninen ryhtyi rakentamaan valtakunnallista toimipaikkaverkkoa. 
1960-luvulla liiketoiminta kasvoi koko maan kattavaksi ja laajeni myös ilmastointialalle. Seuraavalla vuosikymmenellä Onninen aloitti tukkukaupan ja urakoinnin myös sähköalalla. 1980-luvulla Onninen avasi ensimmäisen itsepalvelumyymälän, tämän päivän Express-ketjun myymälöitä vastaavan Pikaonnisen Hämeenlinnaan. Vuonna 1984 valmistui myös Onnisen uusi pääkonttori Vantaan Kolohonkaan. 
Onnisen voimakas kansainvälistyminen alkoi 1990-luvulla. Tytäryritykset perustettiin Viroon, Latviaan, Liettuaan ja Puolaan. Tämän lisäksi Onninen teki yritysostoja niin kotimaassa kuin ulkomaillakin. Nykyinen yhtiörakenne luotiin 1990-luvun lopussa, kun Onnisesta ja Aresta muodostettiin Onvest-konsernin tytäryhtiöitä. Vuonna 2007 Onninen osti Teleteknon ja vuonna 2012 Lämpö-Tukun. Vuonna 2014 Suomalaisen Työn Liitto myönsi Onniselle Avainlippu-tunnuksen Suomessa tuotetulle ja Suomessa työllistävälle palvelulle.

Osaksi Keskoa

Tammikuussa 2016 Kesko osti Onnisen. Yritysoston Kesko toteutti osakekaupalla yhteensä 369 miljoonan euron velattomalla kauppahinnalla, johon ei sisältynyt Onnisen teräsliiketoiminta eikä Venäjän tytäryhtiö. Kilpailu- ja kuluttajavirasto sekä Euroopan komissio antoivat hyväksyntänsä yrityskaupalle ilman ehtoja.
Jean Moréas

Jean Moréas (oik. Ioánnis A. Papadiamontópoulos, kreik. Ιωάννης Α. Παπαδιαμαντόπουλος; 15. huhtikuuta 1856 – 30. huhtikuuta 1910) oli kreikkalainen pääosin ranskaksi kirjoittanut runoilija ja kirjailija. Hän syntyi Ateenassa, mutta muutti vuonna 1875 Pariisiin ja aloitti lainopintonsa Pariisin yliopistolla. Hän oli tuomarin poika.
Ranskaan lähdettyään Moréas alkoi liikkua kirjallisissa piireissä. Hänestä tuli ajan johtavia symbolistisia runoilijoita.
Moréas julkaisi yhteistyössä Paul Adamin kanssa romaanin Les Demoiselles Goubert. Hän kuoli Pariisissa.
Tero Tiitu

Ura salibandyliigassa

Tiitu pelasi ensimmäisen liigaottelunsa Josban paidassa 25. elokuuta 1999 SBS Poria vastaan. Hän edusti Josbaa kolme kautta 2001–2002 asti, jonka aikana joukkue sai kertaalleen SM-pronssia ja SM-hopeaa. Kaudelle 2002–2003 hän siirtyi Espoon Oilersiin, jossa hän voitti ensimmäisen Suomen mestaruutensa. Mestaruuskauden jälkeen Tiitu palasi vielä yhdeksi kaudeksi pelaamaan Josbaan, joka kyseisellä kaudella hävisi Suomen mestaruuden loppuotteluissa SSV:lle. Tämän jälkeen Tiitu siirtyi uudestaan Oilersiin, jota hän edusti aina kauteen 2006–2007 asti. Kaudelle 2007–2008 hän siirtyi SSV:n riveihin.
Seurajoukkueiden Euroopan-mestaruusturnauksessa EuroFloorball Cupissa Tiitu on ollut mukana neljä kertaa, voittaen kolme pronssia vuosina 2003, 2007 ja 2008.

Ura maajoukkueessa

Tiitu on pelannut yli 120 maaottelua. Hänen saavutuksiinsa kuuluu maailmanmestaruus vuoden 2008 kisoista, joiden loppuottelun jatkoajalla hän teki Suomen voittomaalin, maailmanmestaruus vuoden 2010 kisoista ja vuoden 2016 kisoista niin ikään maailmanmestaruus sekä kolme MM-hopeaa vuosien 2002, 2006 ja 2012 kisoista ja yksi MM-pronssi vuoden 2004 kisoista. Ruotsissa järjestetyissä vuoden 2006 kisoissa hän tuli valituksi turnauksen tähdistöjoukkueeseen.
Tiitun jatkoaikamaali Ruotsia vastaan vuoden 2008 MM-kilpailuiden loppuottelussa valittiin Suomen urheilugaalan vuoden sykähdyttävimmäksi urheiluhetkeksi.

Muu elämä

Tero Tiitu oli ollut vuonna 2010 Yle TV1:n Aamu-TV:n Jälkihiessä vakiovieraana keskustelemassa ajankohtaisista urheiluasioista. Tiitu on valmistunut kauppatieteiden maisteriksi Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulusta. Lisäksi hän opiskelee tuotantotalouden diplomi-insinööriksi.
Antigua

Antigua on saari Karibianmerellä. Se on osa Antiguaa ja Barbudaa. Antiguassa on noin 65 000 asukasta, joista yli 24 000 elää pääkaupungissa, St. John'sissa. Antigua sijaitsee Barbudan saaresta etelään.

Maantiede

Saaren pinta-ala on 280 km². Saarella vallitsee trooppinen meri-ilmasto jossa on pienet kausittaiset lämpötila vaihtelut. Maaperältään Antigua on alavaa kalkkikivimaastoa ja korallisaaria. Saarella on myös korkeampia vulkaanisia alueita. Saaren korkein kohta on Boggy Peak 402 m.

Nähtävyydet

Tunnetuin nähtävyys lienee St. John's:in katedraali, joka sijaitsee St. John’s:issa, Antiguan saarella.
Katedraali on rakennettu vuonna 1845, kun 1600-luvun katedraali oli tuhoutunut maanjäristyksessä vuonna 1843.
Taekwondo kesäparalympialaisissa 2020

Karsinnat

Yhdestä maasta saa lähettää paralympialaisiin korkeintaan kolme mies- ja kolme naisurheilijaa. 12 mies- ja naistaekwondoinia valitaan K44-luokan rankinglistalta ja 6+6 urheilijaa K43-luokan rankinglistalta. 15 mies- ja 15 naisurheilijaa valitaan alueellisten mestaruusturnausten perusteella. Isäntämaa Japani saa suoraan kolme parhaiten rankingissa pärjännyttä urheilijaa paralympialaisiin. Loput kolme urheilijaa kutsutaan paralympialaisiin siten, että jokaiseen painoluokkaan tulee yhteensä 12 urheilijaa.
Liekkimedestäjä

Levinneisyys

Liekkimedestäjää tavataan Burundissa, Kongon demokraattisessa tasavallassa, Ruandassa, Tansaniassa ja Ugandassa. Lajia on kuvattu yleiseksi, mutta sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Ontologiset kategoriat

Ontologisilla kategorioilla tarkoitetaan kognitiivisessa psykologiassa ihmismieleen rakentuneita todellisuuden hahmottamisen ja jäsentämisen välineitä, jotka toimivat jo varhaisessa lapsuudessa. Kategorioita ovat persoona (tai ihmismieli), eläin, kasvi, luonnollinen (tai eloton) ilmiö ja työkalu-esine. Yhdessä ne toimivat perustana niin sanotulle kansanteoreettiselle päättelylle eli kansanfysiikalle, -biologialle ja -psykologialle, jotka ohjaavat ihmisen automaattista, ei-harkittua, nopeaa ajattelua.

Kategoriat

Pascal Boyer on kehittänyt kehityspsykologisiin tutkimuksiin pohjautuen luokittelun erilaisten oliolajien tunnistamiseen. Lapsi oppi jo varhain tunnistamaan erilaisia kategorioita ja niiden selitysperustoja.
Von Christiersson

Von Christiersson [fon 'kriššärson] on suomalainen, ruotsinvallan aikainen aatelissuku. Ruotsin ritarihuoneeseen suku on introdusoitui numerolla 1725, Suomen ritarihuoneeseen numerolla 110, nimellä von Christierson. Sortovuosien aikana suvun jäseniä muutti Axel Wahrenin houkuttelemana suomalaiseen siirtokuntaan Reedleyyn, Kaliforniaan. Tämä Edvard Waldemar Von Christiersonin sukuhaara on myöhemmin vaikuttanut Yhdysvaltain laivastossa.
Karl Emil Malmelin

Karl Emil Malmelin (s. 1872-?) oli suomalainen murhaaja, joka surmasi 10. toukokuuta 1899 Nurmijärven Klaukkalassa seitsemän Simolan torpan asukasta. Espoosta kotoisin ollut Malmelin oli palvellut Simolan torpassa renkinä ja seurustellut torpan tyttären kanssa. Kun tämä ei ollut suostunut Malmelinin puolisoksi surmasi tämä kostoksi koko torpan väen käyttäen kirvestä aseenaan. Uhreista kolme oli naisia ja kaksi lapsia.
Malmelin tuomittiin teosta elinkautiseen kuritushuonerangaistukseen. Murhatapauksesta tehtiin myös arkkiveisu ja Nurmijärvi sai huonoa mainetta "murhajärvenä". Malmelin ehti istua elinkautista 13 vuotta, kunnes hänet vuonna 1912 armahdettiin Nikolai II:n toimesta.
Kirjassaan Kirves. Toivo Harald Koljosen rikos ja rangaistus (2015) historiantutkija Teemu Keskisarja kertoo, että Huittisissa vuonna 1943 kuusi ihmistä kirveellä murhannut vankikarkuri Toivo Harald Koljonen oli nuoruudessaan työskennellyt maatöissä Nurmijärvellä, vieläpä samalla suunnalla pitäjää, ja oli näin saattanut kuulla tapauksesta.
Jean-Pierre Kusela

Jean-Pierre Kusela on Vesa-Matti Loirin esittämä ja Spede Pasasen kehittämä  kuvitteellinen hahmo, joka oli mukana Spede Show -sketsisarjassa 1985−1987. Kuselan hahmo esiintyi myös Vesku Showssa, jota esitettiin vuosina 1988–1991. Hahmo on parodia tyypillisistä ranskalaisista pehmeä-äänisistä chanson-laulajista, nimenomaan Jean-Claude Pascalista, jonka sukunimi − kuten Kuselankin − vivahtaa ruumiintoimintoon. 
Jean-Pierre Kusela on isonenäinen, tummahiuksinen ja -partainen hieman murtaen suomea puhunut yökerholaulaja. Tyypillisessä Kusela-sketsissä tämä esitti laulujaan tupakoiden ja alkoholia naukkaillen ruotsalaispianisti Puppen (Olli Ahvenlahti) säestäessä. 
Jean-Pierre Kuselan nosti tunnetuksi erityisesti hänen esittämänsä kappale ”Naurava kulkuri”. Kappaleesta tuli niin suosittu, että Vesa-Matti Loiri levytti Kuselan nimellä vuonna 1986 albumin Naurava kulkuri. Albumia myytiin peräti 92 000 kappaletta. Se sai platinalevyn vuonna 1987, ja se on Suomen 60 myydyimmän kotimaisen albumin joukossa. Vuonna 1987 tehtiin toinen albumi, Voi hyvä tavaton, joka myi vielä kultalevyyn oikeuttavan 25 000 kappaletta. Vuonna 1988 Kusela vieraili Tyynen albumilla Pim peli pom. Yhdessä he levyttivät laulun ”Tahdon olla sulle hellä”. Vuonna 1995 julkaistiin CD-single ”Nauravan kulkurin paluu”, joka sisälsi remiksatun version alkuperäisestä vuonna 1986 levytetystä kappaleesta. 
Jean-Pierre Kusela esiintyi marraskuussa 2001 Spede Pasasen muistokonsertissa Hartwall Areenalla. Konsertti esitettiin MTV3:lla joulukuussa 2001. Kuselan viimeisin esiintyminen on elokuvassa Uuno Turhapuro – This Is My Life (2004).
Mestari-Heikin maja

Mestari-Heikin maja on Ilveskorven kylässä Vihannissa sijaitseva luonnonkivistä rakennettu asumus jonka rakensi omaksi asunnokseen Mestari-Heikiksi kusuttu Heikki Kilpua-Myllymäki (1854–1934) sen jälkeen kun hänen entinen asuntonsa oli tuhoutunut tulipalossa. Mestari-Heikki asui majassaan kesäisin ja talvisin hän asusteli lähiseudun taloissa. Hän työskenteli nuoruudessaan paimenena ja myöhemmin hän tuli tunnetuksi erityisesti uudispellon raivaajana ja suurien suo-ojien kaivajana. Hän kaivoi muun muassa yksin 4–5 kilometriä pitkän kuivatusojan Leinosenjärvestä Vihanninjokeen. Heikki sai 1928 Oulun Talousseuran 100-vuotisjuhlissa raivauspalkinnon tunnustuksena työstään.
Majan oviaukon vieressä on suuri luonnonkivi joka muodostaa osan majan seinästä. Oviseinän yläosa on lasia. Majan jyrkkä vesikatto on tehty pitkistä leveistä päreistä. Majassa on kaksi huonetta ja kolme tulisijaa.
Anna Olsoni

Anna Olsoni-Quist (28. elokuuta 1864 Sakkola – 19. elokuuta 1943 Helsinki) oli ensimmäinen suomalainen kotitalousopettaja ja julkaisi ensimmäisen suomalaisen kotitalouden oppikirjan vuonna 1892.
Olsonin vanhemmat olivat kirkkoherra Adolf Emerik Olsoni ja Gustafva Maria Gräsbeck. Kouluja käymätön Olsoni opiskeli kotitalousopettajaksi Suomen Naisyhdistyksen myöntämällä stipendillä Ruotsissa, Englannissa ja Skotlannissa, jossa hän suoritti 1890 kotitalousalan opettajan tutkinnon. Palattuaan Suomeen hän perusti mainitun Naisyhdistyksen ylläpitämän Helsingin kasvatusopillisen keittokoulun 1891 ja kirjoitti oppilaiden käyttöön kotitalouden oppikirjan. Koulua hän johti vuoteen 1894 saakka. Koulusta kehittyi aikanaan Helsingin yliopiston kotitaloustieteen laitos.
Kun Olsoni avioitui 1895 kaupunginkamreeri Anton Aloys Quistin (k. 1945) kanssa, pariskunta muutti Viipuriin ja heille syntyi seitsemän lasta. Olsonin laatima kotitalouden oppikirja Kokbok för enkel matlagning i hem och skola jämte korta anvisningar rörande huslig ekonomi ilmestyi 1892 ja seuraavana vuonna suomeksi nimellä Keittokirja yksinkertaista ruuanlaittoa varten kodissa ja koulussa: ynnä lyhyitä ohjeita talouden hoidosta, suomentajana Aatto Suppanen. Keittokirja II ilmestyi 1901. Molemmista tuli hyvin suosittuja, ensimmäisestä osasta otettiin 10. painos vuonna 1920.
Olsoni-Quist toimi 1920-luvulla Kotilieden ruokatoimittajana ja Martta-järjestössä. Hän oli Viipurin kaupunginvaltuuston ensimmäinen naisjäsen 1920–1927, edustaen Nuorsuomalaista puoluetta. Viipurissa Olsoni-Quist joutui onnettomuuteen, hän jäi kaljakärryjen alle ja menetti liikuntakykynsä. Kun talvisota syttyi, perhe muutti Helsinkiin, jossa Olsoni-Quist kuoli 1943. Viipurin koti tuhoutui pommituksissa, samalla tuhoutui perheen arkisto.
Helsingin Kaupunginmuseo perusti tilapäisen Olsoni-kahvilan Naisten huoneet -näyttelynsä yhteyteen. Kahvilassa oli tarjolla Olsonin reseptien mukaan tehtyjä leivonnaisia, jotka valittiin lähinnä niiden hauskojen nimien perusteella.
Benson Jack Anthony

Benson Jack Anthony (s. 1997) on australialainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten teini-ikäisen Arlo Turnerin roolista draamasarjassa Piikkejä paratiisissa (2015–). Hän on näytellyt lapsena myös pienissä rooleissa muun muassa telesarjoissa Underbelly Razor, Totuuden miekka sekä elokuvassa Blood Brothers.
Jonathan Winters

Jonathan Harshman Winters III (11. marraskuuta 1925 Dayton, Ohio – 11. huhtikuuta 2013 Montecito, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen koomikko ja näyttelijä. Hän syntyi Ohiossa ja palveli toisessa maailmansodassa Yhdysvaltain merijalkaväessä. Sodan jälkeen hän opiskeli Kenyon Collegessa ja Dayton Art Institutessa.
Luotuaan pitkän uran televisiossa, elokuvissa ja komedia-albumeilla Winters sai vuonna 1999 Mark Twain -palkinnon amerikkalaisesta huumorista. Häntä huomioitiin myös Grammy- ja Emmy-palkinnoilla sekä tähdellä Hollywood Walk of Famella. Hän työskenteli paitsi komedian parissa, myös kirjailijana ja taidemaalarina. Hänellä oli vaimonsa Eileenin kanssa kaksi lasta.
Wintersillä oli kaksisuuntainen mielialahäiriö, johon hän sai hoitoa 1960-luvulta lähtien. Hänen filmografiansa joukkoon kuuluvat muiden muassa elokuvat Mieletön, mieletön maailma (Kramer, 1963) ja Venäläiset tulevat, venäläiset tulevat (Jewison, 1966).
Perheniemi

Perheniemi on kylä eteläisessä Iitissä. Matkaa Kausalaan on noin 10 km ja Helsinkiin 120 km. Sääskjärvellä on kesäisin paljon valkoposkihanhia.
Haaviston seuratalolla järjestetään kesäisin kesätoreja.