google/wiki40b huggingface dataset:
Ohio Players

Ohio Players oli 1970-luvun R&B -yhtye. Kappalemateriaali koostuu funkista ja soul-balladeista. Mustista muusikoista koostuva ryhmä aloitti jo vuonna 1959 nimellä Ohio Untouchables.
Yhtyeen kuuluisin hitti on "Love Rollercoaster". Muita parhaisiin luettuja kappaleita ovat esimerkiksi "Skin Tight", "Fire", "Funky Worm", "Sweet Sticky Thing" ja "Who'd She Coo". Näistä "Fire" ja "Love Rollercoaster" ylsivät R&B-listan lisäksi myös pop-listojen ykköseksi USA:ssa. Tunnetuimmissa kappaleissa päävokalistina on kitaristi Leroy "Sugarfoot" Bonner.
Vuonna 1972 julkaistut Pain ja Pleasure ovat onnistuneimpina pidettyjä levyjä ennen Mercury -yhtiön kautta. Niiden musiikki on enemmän jammailutyyppistä funkia pitkine sooloineen. Levyä Pain ei kannessa komeilevan piiskanaisen takia haluttu myydä kaikissa kaupoissa. Myös muut alkuaikojen levyt hyödynsivät S&M-tyyppistä tematiikkaa kansikuvissaan. Levyltä Pleasure löytyy listaykköseksi noussut "Funky Worm" single, joka aikanaan herätti huomiota syntetisaattorin vingutuksensa takia.
Varhaisilla levyillä tärkeässä roolissa ollut kosketinsoittaja Junie Morrison jätti vuonna 1974 yhtyeen, ja levy-yhtiöksi vaihtui Mercury. Tästä alkoi kuitenkin ryhmän menestynein kausi. Tunnetuimmaksi albumiksi kohosi vuoden 1975 Honey, jonka kansikuvan ja sisäkannen alaston nainen herätti aikanaan kohua (kuvissa käytetty aine ei ole aitoa hunajaa). Myös levyt Fire ja Skin Tight edustavat tunnetuine nimikkoraitoineen Mercury-kauden huippua.
"Love Rollercoaster" -kappaleeseen liittyneen urbaanilegendan mukaan kappaleen lopussa esiintyvä korkea kirkuminen herätti keskustelua ihmisten keskuudessa. Luullaan, että kappaleen levyttämisen aikana nainen murhattiin viereisessä huoneessa, studiorakennuksessa.
Lievestuoreen Liisa

Laulun synty

Kappale syntyi, kun Goodmanin hovisanoittaja Vexi Salmi luki keväällä 1971 Helsingin Sanomista uutisen, jossa kerrottiin Lievestuoreen sellutehtaan avaamisesta uudelleen. Salmi kirjoitti tekstin välittömästi Helsingissä, ja koska Goodman oli keikalla Mikkelissä, luovutti Salmi tekstin kirjekuoressa linja-autonkuljettajalle, joka puolestaan luovutti sen määränpäässä, Mikkelin linja-autoasemalla, Goodmanille. Goodman teki sävellyksen, ja lähetti sen seuraavalla linja-autolla takaisin Helsinkiin, jolloin se palasi Salmelle ennen yötä. Vielä saman yön aikana Markku Johansson teki kappaleeseen sovituksen. Seuraavana päivänä siirryttiin studioon, jolloin nauhoitettiin taustat ja lopuksi Goodman lauloi oman osuutensa. 
Single ilmestyi viikko sen jälkeen, kun Helsingin Sanomien artikkeli oli julkaistu. Kappale soi paljon radiossa kesän aikana varmistellen Goodmanin tulevan Poing poing poing -albumin menestystä.

Kappaleen aihe

Lievestuoreen sellutehdas oli kuuluisa siitä, että 1970-luvun puutteellisen luonnonsuojelun mukaisesti se laski jätteensä suoraan viereiseen Lievestuoreenjärveen, mikä johti pahanhajuisen lipeälammen muodostumiseen. Tämä ei kuitenkaan juurikaan haitannut työntekijöitä ja asukkaita, sillä tehdas tarjosi satoja työpaikkoja. Kappaleen rivi ”Tehdas haiskoon, leipää tuo se vain” viittaa tähän asenteeseen. Vexi Salmi on kuitenkin korostanut, ettei ”Lievestuoreen Liisa” ole poliittinen kannanotto, vaan ”lähinnä kupletti ja vitsi ajankohtaisesta aiheesta”. 
Kappaleen on sanottu kuuluvan samaan kategoriaan kuin laulut ”Saarijärven Liisa”, ”Joensuun Elli” ja ”Muhoksen Mimmi”, joissa mainitaan paikkakunta, ja sieltä kotoisin oleva tyttö. Vexi Salmi onkin kuvannut ”Lievestuoreen Liisaa” kunnianosoituksenaan edellisille iskelmäpolville.
Laulun sanoituksessa nuoripari haaveilee onnellisena likaojan varressa. Yhä avioparinakin he astelevat rinnakkain viemärille. Kappaleen romanttinen sanoitus luo suuren kontrastin siinä kuvatun haisevan tunkion kanssa.

Myöhempiä tapahtumia

Laulun myötä Liisasta tuli Lievestuoreen nimikkotyttö, mistä osoituksena paikkakunnalla useaan otteeseen järjestetyt Liisan Höylät -huuliharppufestivaalit. Kyseisen tapahtuman yhteydessä on valittu Lievestuoreen Liisa, joista tunnetuin on ollut meloja ja olympiavoittaja Sylvi Saimo.
Vuonna 2003 Vexi Salmi kirjoitti kappaleen jatko-osan, jonka levytti Irwin Goodmanin vanha soittokaveri Markku Laamanen. Kyseisessä laulussa eläkkeelle jääneen Liisan elämä hymyilee, mutta hänen miehensä on kuollut, joten Liisa käy iltaisin hautausmaalla. Hän käy myös tanssimassa läheisen motellin parketilla ja suhtautuu iloisesti elämään.
Vaikka Lievestuoreen tehdas esitetään kappaleessa varmuuden takaajana, ajautui se myöhemmin konkurssiin. Jäljelle jäi lipeälampi, joka aiheutti haittoja vielä vuosikymmeniä. Jätökset siivottiin yhteiskunnan kustannuksella.
Anastasija Sevastova

Ura

Uransa ensimmäisen WTA-kaksinpeliturnauksen Sevastova pelasi Istanbul Cupissa 2007. Ensimmäisellä kierroksella hän voitti Nastassja Jakimavan lukemin 6–1, 6–3, mutta hävisi toisella kierroksella turnauksen viidenneksi sijoitetulle Alona Bondarenkolle lukemin 4–6, 6–3, 6–7(5).
Ranskan avointen 2009 pääsarjaan hän selviytyi karsintojen kautta, mutta hävisi ensimmäisen kierroksen ottelunsa Melinda Czinkille lukemin 6–3, 4–6, 1–6. Wimbledonin 2009 ensimmäisellä kierroksella hän hävisi Kateryna Bondarenkolle. Yhdysvaltain avoimissa 2009 hän voitti ensimmäisellä kierroksella Tamarine Tanasugarnin lukemin 6–3, 7–5. Toisella kierroksella hän hävisi turnauksen kuudenneksi sijoitetulle Svetlana Kuznetsovalle lukemin 4–6, 2–6.
Australian avoimissa 2010 hän hävisi avauskierroksella Anastasija Pavljutšenkovalle. Maaliskuussa Monterreyn WTA-turnauksen avauskierroksella hän voitti maailmanlistan yhdeksänneksi sijoitetun Jelena Jankovićin. Hän tippui lopulta välierissä hävittyään Anastasija Pavljutšenkovalle. Ensimmäisen WTA-turnausvoittonsa hän saavutti toukokuussa Estorilissa voittamalla finaalissa Arantxa Parra Santonjan lukemin 6–2, 7–5. Ranskan avoimissa 2010 Sevastova hävisi ensimmäisellä kierroksella Johanna Larssonille luvuin 6–2, 6–2. Wimbledonissa hän hävisi avauskierroksella Justine Heninille. Yhdysvaltain avoimissa 2010 hän voitti avauskierroksella Regina Kulikovan, joka luovutti toisessa erässä. Toisen kierroksen ottelunsa hän hävisi Svetlana Kuznetsovalle edellisen vuoden tapaan.
Vuoden 2011 Australian avoimissa Sevastova voitti Polona Hercogin, Yanina Wickmayerin ja Vesna Manasievan, kunnes hävisi neljännellä kierroksella maailmanlistan ykköselle, Caroline Wozniackille. Monterreyssa hän pääsi puolivälieriin asti, jossa hävisi ykköseksi sijoitetulle Jelena Jankovićille. Ranskan avoimissa hän hävisi ensimmäisellä kierroksella Lucie Hradeckálle ja Wimbledonissa Sabine Lisickille. Yhdysvaltain avoimissa hän hävisi myös ensimmäisen kierroksen ottelunsa.
Vuonna 2012 Sevastova joutui jättämään väliin neljä ensimmäistä kuukautta loukkaantumisen vuoksi eikä yltänyt vuoden aikana WTA-turnauksissa ensimmäistä kierrosta pidemmälle. Vuonna 2013 hänen paras saavutuksensa oli puolivälieriin pääsy Pattaya Cityllä. Toukokuussa 2013 hän ilmoitti lopettavansa uransa. Hän palasi kentille 2015 ilman listasijoitusta, mutta loppuvuodesta hän oli jo listasijalla 110. Parhaimpina saavutuksina välieräpaikka Florianopoliksessa ja puolivälieräpaikka Moskovassa.
Hollmén Reuter Sandman

Hollmén Reuter Sandman Arkkitehdit Oy on suomalainen arkkitehtitoimisto, joka on erikoistunut kehittyvien maiden yhteisökeskeiseen ”humanitaariseen arkkitehtuuriin”. Toimisto on suunnitellut kohteita muun muassa Senegaliin, Tansaniaan ja Intiaan. Toimiston kolme perustajaosakasta ovat Saija Hollmén (s. 1970), Jenni Reuter (s. 1972) ja Helena Sandman (s. 1972). Arkkitehtikolmikko toimii kehitysmaissa vuonna 2007 perustamansa yleishyödyllisen Ukumbi-yhdistyksen kautta. Arkkitehtiryhmä sai vuonna 2002 Rakennustietosäätiön nuorille arkkitehdeille jaettavan Reima Pietilä -palkinnon, vuonna 2009 Ukumbi ry sai taiteen valtionpalkinnon, ja vuonna 2016 Hollmén Reuter Sandman kutsuttiin osallistumaan Venetsian 15. arkkitehtuuribiennalen päänäyttelyyn.
Hollmén, Reuter ja Sandman valmistuivat arkkitehdeiksi Teknillisestä korkeakoulusta. Heidän läpimurtotyönsä oli vuonna 2001 Senegalin Rufisqueen valmistunut naisten keskus. Se voitti saksalaisen Bauwelt-palkinnon vuonna 2003. Heidän myöhempi toteutunut työnsä on naisten turvakoti Tansanian Moshissa (2015).
Arkkitehtiryhmän ja Ukumbi-yhdistyksen toimintaperiaatteisiin kuuluu köyhyyden lievittäminen arkkitehtuurin keinoin. Yhdistys kerää itse varat työhönsä ja rahoittaa suunnittelun ilman tilaajatahon panosta. Rakennusten kohderyhmänä ovat yhteiskunnassa sivuun jäävät ryhmät, kuten naiset ja lapset. Paikallinen yhteisö pyritään osallistamaan suunnitteluprosessiin eri tavoin, ja tärkeänä aspektina on myös ekologisuus.

Ukumbi ry:n muut jäsenet

Ukumbi-yhdistyksessä ovat nykyisin mukana myös arkkitehtitoimistot Komitu (Noora Aaltonen, Sisko Hovila, Tuuli Kassi, Maiju Suomi, Elina Tenho ja Inari Virkkala) sekä Rudanko + Kankkunen (Hilla Rudanko ja Anssi Kankkunen). Komitu on suunnitellut Ubuntun kautta Kambodžaan vuonna 2014 valmistuneen Kouk Khleangin nuorisokeskuksen ja Rudanko + Kankkunen samaan maahan vuonna 2011 valmistuneen Sra Poun ammattikoulun.
Vääräjärvet (Tampere)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 32 hehtaaria ja se on 1,4 kilometriä pitkä ja 400 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari. Sen rantaviivan pituus on 4,9 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Näsijärven alueella (35.31), jonka Näsijärven lähialueeseen (35.311) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 108,6 metriä mpy.
Joshua Seth

Elämäkerta

Seth aloitti opiskelunsa Kent State Universityssa 8-vuotiaana ja myöhemmin jatkoi opiskeluaan New Yorkin Universityssa. Valmistumisensa jälkeen hän muutti Hollywoodiin pyrkiäkseen ääninäyttelijäksi animaatioihin ja onnistui saamaan itselleen agentin viikon sisällä. Sethin ensimmäinen äänirooli oli Giant Robo OVAssa vuonna 1993, jonka jälkeen hän työskenteli enimmäkseen englanniksi dubattujen sarjojen parissa. Seth lopetti ääninäyttelemisen vuonna 2004, jonka myötä elokuva Paavo Pesusieni – elokuva jäi hänen viimeiseksi animaatioksi. Lopettamisen jälkeen Sethin äänirooleja kuultiin vielä vuoteen 2006 asti animesarjoissa ja videopeleissä. Samaan aikaan ääninäyttelemisen kanssa hän toteutti Los Angelesissa lapsuuden unelmaansa toimia taikurina. Seth muun muassa voitti kilpailun Magical Arts akatemiassa kävelyhypnoosilla.
Jätettyään esiintymisen hän muutti Santa Barbaraan, jossa puolen vuoden päätteeksi Seth päätti palata takaisin työntekoon hypnotisoijana. Sittemmin hän on kiertänyt maailmaa muun muassa Australiassa, Uudessa-Seelannissa, Tahitilla ja Japanissa, jossa Sethillä oli vuonna 2006 kahden tunnin oma erikoistelevisio-ohjelma. Myöhemmin hän palasi takaisin Japaniin, Tokioon, jossa kuvattiin Sethin toinen erikoisohjelma. Ohjelman aikana hän esitti muun muassa japanilaisten julkkisten kanssa hypnoosin vaikutusta.
Tomb Raider (vuoden 2018 elokuva)

Tuotanto

Vuonna 2011 GK Films sai elokuvaan oikeudet, ja yhtiö alkoi suunnitella Tomb Raider -sarjalle uudelleenkäynnistyselokuvaa.
Maaliskuussa 2013 MGM liittyi GK Filmsin seuraksi kehitys- ja tuotantotiimiin. MGM kertoi kesäkuussa 2013 sopineensa elokuvan käsikirjoittamisesta Marti Noxonin kanssa.
Ensimmäisenä näyttelijänä elokuvaan valittiin ruotsalainen Alicia Vikander Lara Croftin rooliin.
Elokuvan kuvaukset aloitettiin tammikuussa 2017.
Neidonkenkä (romaani)

Juoni

Ankaran nälkätalven jälkeen ihmiset nauttivat alkavan kesän lämpimistä päivistä. Aleksanterinkadun asunnossa otetaan esiin huolella säilytetty taikinanjuuri ja Hilda Tuomi pääsee leipomaan pitkästä aikaa kunnollista ruisleipää. Ravintola Tatrassa valmistaudutaan juhliin, vaikka kaikki ruokatarpeet ovat tiukassa. Kaupungissa on paljon saksalaisia sotilaita, eivätkä nuoret tytöt voi välttyä heidän katseiltaan. Helvi Martiskainen ei tiedä kuinka varjelisi tytärtään Maria, jota äidin neuvot eivät tunnu kiinnostavan. Äitinsä hylkäämä Charlotta odottaa epätoivoisesti isäänsä. Hyviäkin uutisia sentään saapuu: Juho on hyväksytty oppikouluun.
7. hetki

Parodia

Lapinlahden Linnut ovat tehneet ohjelmasta parodisen sketsin, joka esitettiin heidän sketsisarjassaan Maailman kahdeksan ihmettä. Markku Toikka esittää sketsissä toimittaja Ruokasta ja muut yhtyeen jäsenet ovat pukeutuneet Lenita Airistoiksi, jotka hokevat lausahdusta "Kyllä suomalainen mies haisee".
Jukka Pirttilä

Jukka Pirttilä (s. 1. lokakuuta 1970, Riihimäki) on suomalainen taloustieteilijä. Pirttilä on julkistalouden professori Helsingin yliopistossa ja Valtion taloudellisessa tutkimuskeskuksessa .
Vuosina 2008-2018 hän työskenteli professorina Tampereen yliopiston johtamiskorkeakoulussa. Pirttilä toimii myös tutkijana YK-yliopiston (UNU) kehitystaloustieteen tutkimuslaitoksessa, UNU-WIDERissä. Pirttilä on erikoistunut julkistaloustieteeseen ja kehitystaloustieteeseen. Aiemmin hän on työskennellyt tutkijana Palkansaajien tutkimuslaitoksella, Suomen Pankin siirtymätalouksien tutkimuslaitoksella ja valtioneuvoston kansliassa sekä vierailevana tutkijana Cambridgen yliopistossa . Pirttilä on Helsingin yliopiston taloustieteen dosentti . 
Pirttilä on koulutukseltaan valtiotieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Helsingin yliopistosta vuonna 1998 väitöskirjallaan "Essays on Environmental Taxation in a Second-Best World" . 
Taloustieteeseen keskittyvä IDEAS/RePEc -tietokanta rankkaa Pirttilän taloustieteilijöiden ylimpään kymmeneen prosenttiin tieteellisten julkaisujen perusteella .
Serge Garant

Albert Antonio Serge Garant (22. syyskuuta 1929 Québec City – 1. marraskuuta 1986 Sherbrooke) oli kanadalainen säveltäjä, kapellimestari, pianisti, musiikkipedagogi ja kriitikko. 
Garant teki kanadalaisessa musiikissa tunnetuiksi nauhoitetun materiaalin käytön (mm. Nucléogame, 1955) ja aleatorisuuden (mm. Trois pièces pour quatuor à cordes, 1958). Erityistä mainetta hän niitti lauluteoksellaan Anerca (1961). Hän toimi Montrealin yliopiston professorina vuosina 1967–1986, ja hän johti Québecin nykymusiikkiseuraa vuodesta 1966 kuolemaansa saakka. Hän sai monia palkintoja ja tunnustuksia, kuten Kanadan musiikkineuvoston mitalin, Prix de musique Calixa-Lavalléen ja Jules Léger -kamarimusiikkipalkinnon. Hän oli Kanadan ritarikunnan upseeri vuodesta 1979. 
Garantin opettajia olivat Sylvio Lacharité, Paul-Marcel Robidoux, Yvonne Hubert ja Claude Champagne.
Esko Koivu

Esko Veli Koivu ( 19. lokakuuta 1932 Valkeala – 21. heinäkuuta 2004 Helsinki) oli suomalainen hallintojohtaja ja kirjailija.
Koivu valmistui valtiotieteen kandidaatiksi Helsingin yliopistosta 1957 ja opiskeli sitten Yhdysvalloissa taloustieteitä Fulbright-stipendin turvin.
Koivu oli aluksi jonkin aikaa Englannin suurlähetystön palveluksessa ja sitten hän toimi Turussa Auralan kansalaisopiston rehtorina ja Auralan settlementin isäntänä 1958–1963. Koivu toimi Kristillis-yhteiskunnallisen työkeskusliiton yleissihteerinä Helsingissä 1963–1968, HYKS:in apulaistalousjohtajana 1969–1979 sekä viimeksi Helsingin kaupungin terveysviraston hallintojohtajana 1980–1990. Hän jäi eläkkeelle 1990.
Koivu oli kunnallisen sopimusvaltuuskunnan jäsenenä 1970–1979 ja 1984–1990 sekä kunnallisen työmarkkinalaitoksen valtuuskunnan I varapuheenjohtajana 1987–1989.
Koivu julkaisi 1950-luvulla kaksi romaania joista ensimmäinen Maanantai – aivan arkinen legenda ilmestyi myös vironkielisenä käännöksenä Kanadassa 1965.
Deukalion

Deukalion (muinaiskreikaksi Δευκαλίων) oli kreikkalaisessa mytologiassa Prometheuksen ja Pronoian poika. Hän oli Thessalian kuningas asuen Kymoksessa Fthiotiksessa, jonne hän myös hautasi aikanaan puolisonsa Pyrrhan. Deukalion rakensi Olympon Zeuksen temppelin Ateenaan, jonka läheisyyteen hänet myöhemmin haudattiin. Kreikkalaisen mytologian mukaan Deukalion oli maailman ensimmäinen kuningas ja kaupunkien perustaja.

Deukalionin vedenpaisumus

Ihmisten turmeluksen takia Zeus päätti lopettaa pronssiajan suurella vedenpaisumuksella. Tähän päätökseen vaikuttivat ennen kaikkea Lykaonin pojat omalla epähurskaudellaan.
Prometheus oli neuvonut poikiaan rakentamaan aluksen (arkin), johon Deukalion ja Pyrrha sitten nousivat rankkasateiden alettua. Koko Kreikka peittyi veden alle, ja vasta yhdeksän yön ja yhdeksän päivän jälkeen tulvan hillittyä he rantautuivat Parnassos-vuorelle tai muulle Othryksen huipulle. Oikeamielinen Deukalion ja hänen vaimonsa Pyrrha olivat ainoat eloonjääneet, joskin joissakin lähteissä mainitaan myös muutamia muita pelastautuneen vuorten huipuille.
Deukalion kysyi neuvoa Themiin oraakkelilta, mitä pitäisi tehdä, jotta maa saataisiin taas kansoitettua — toisen lähteen mukaan Zeus itse antoi käskyn. Hän sai neuvon heittää äitinsä luut olkapäänsä yli. Aluksi he kauhistuivat moisesta häpäisystä, mutta pian he ymmärsivät äidin tarkoittavan Gaiaa — äiti maata — ja luiden kiviä. Niinpä he alkoivat heitellä kiviä olkapäidensä yli ja ne muuttuivat ihmisiksi — Pyrrhan naisiksi ja Deukalionin miehiksi.

Deukalionin jälkeläiset

Deukalion sai Pyrrhan kanssa vähintään viisi lasta: Protogenea, Hellen (josta tuli kreikkalaisten kantaisä), Graikos, Thyia ja Orestheus. Mahdollisesti heillä oli myös kuudes lapsi Amfiktyon.

Yhteydet muihin perimätietoihin

Deukalion-myytti muistuttaa hyvin läheisesti Raamatun kertomusta Nooasta ja vedenpaisumuksesta arkin rakentamisineen. Yhtäläisyyksiä on löydettävissä myös Gilgameš-eepoksesta.
Villanella

Villanella (italiaa) oli 1500-1600-luvulla varsinkin Napolissa suosittu homofoninen kuorololaulutyyppi.
Quinton Fortune

Pelaajaura

Fortune muutti Etelä-Afrikasta Englantiin jo 11-vuotiaana pelaamaan Tottenham Hotspurin juniorijoukkueessa koulunkäynnin ohella. Hän ei kuitenkaan koskaan pelannut seuran edustusjoukkueessa. Fortune ei saanut Englannissa työlupaa, joten hän muutti Espanjaan pelaamaan Atlético Madridissa. 1. elokuuta 1999 Manchester United osti Fortunen ja hän debytoi englantilaisseurassa 30. elokuuta samana vuonna ottelussa Newcastle Unitedia vastaan.
Alun perin United hankki Fortunen hyökkäävänä vasemman kenttäpuolen laiturina, mutta eteläafrikkalainen osoitti että hän osasi pelata useammalla pelipaikalla. Alex Ferguson peluuttikin pääosin Fortunea keskus- tai vasempana laitapuolustajana. Keväällä 2006 Fortune sai jättää Unitedin. Seuraavan kauden hän pelasi Bolton Wanderersissä.
MM-kilpailuissa 2002 Fortune pelasi avauskokoonpanossa Etelä-Afrikan kaikissa kolmessa ottelussa.
Motorola StarTAC

Motorola StarTAC on Motorolan valmistama simpukkapuhelin. Se julkistettiin 3. tammikuuta 1996 ja oli ensimmäinen varsinainen simpukkapuhelin. Sitä edeltäneessä Motorola MicroTAC-mallissa oli ollut jo kääntyvä läppä näppäimistön suojaksi, kun StarTAC mallissa kaiutin kääntyy rungon yläosasta koko puhelimen päälle. Tällainen matkapuhelin on avattuna pitkä yltäen korvan päältä suun eteen.
Vuonna 2005, PC World arvosti StarTACin sijalle 6. The 50 Greatest Gadgets of the Past 50 Years (50 merkittävintä vempainta viimeiseltä 50 vuodelta) listassa. Puhelin oli aikoinaan kevyimpiä painaen 102 grammaa, siinä oli ensimmäisenä värinähälytin sekä mahdollisuus käyttää litiumioniakkua. Myöhemmissä malleissa oli myös tekstiviestimahdollisuus. Tätä puhelinmallia on sanottu aikansa iPodiksi.  Puhelin oli ensimmäisiä suuren yleisön suosion saanneita matkapuhelimia, jota myytiin noin 60 miljoonaa kappaletta. Kun puhelin esiteltiin, sen hinta oli noin $1000.
Mario Camerini

Mario Camerini (6. helmikuuta 1895 Rooma – 4. helmikuuta 1981 Gardone Riviera) oli italialainen elokuvaohjaaja ja käsikirjoittaja. Hän on yksi sotienvälisen italialaisen elokuvan näkyvimmistä hahmoista.
Camerini aloitti elokuvauransa ensimmäisen maailmansodan jälkeen Augusto Geninan ja veljensä Antonion assistenttina. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Jolly, clown da circo (”Sirkusklouni Jolly”) vuonna 1923. Italialaisen elokuvan kriisivuosina Camerini työskenteli Stefano Pittalugan studioilla Torinossa, mutta riitaannuttuaan tämän kanssa hän liittyi riippumattomien ohjaajien tuotantoyhtiöön Autori Direttori Italiani Associati. Camerinin ensimmäinen menestyselokuva oli itsemurhaa suunnittelevasta pariskunnasta kertova voimakas melodraama Rotaie (”Kiskot”, 1929), josta hän teki ääniversion vuonna 1931.
Työskenneltyään jonkin aikaa Paramountin Pariisin studiolla Camerini palasi Italiaan, jossa hän ohjasi Cinesille joukon romanttisia komedioita kuten Figaro e la sua gran giornata (”Figaro ja hänen suuri päivänsä”, 1931) ja Kyllä miehet ovat roistoja (Gli uomini, che mascalzoni, 1932). Historiallinen pukudraama Il cappello a tre punte (”Kolmikolkkahattu”, 1934) jouduttiin leikkaamaan uudelleen Benito Mussolinin vaatimuksesta. Etiopiaan sijoittuva Il grande appello (”Suuri kutsu”, 1936) voidaan nähdä yrityksenä sopeutua fasistien politiikkaan. Myöhemmin Camerini palasi takaisin komedioihin, joista valtavan menestyksen saivat Vittorio De Sican ja Assia Norisin tähdittämät Il signor Max (”Herra Max”, 1937) ja I grandi magazzini (”Tavaratalo”, 1939). Niitä seurasi Alessandro Manzonin romaaniin perustuva I promessi sposi (”Kihlautuneet”, 1941).
Toisen maailmansodan jälkeen Camerini teki lukuisia elokuvia, mutta ei enää pystynyt tavoittamaan aikaisempaa menestystään. Vuonna 1954 hän ohjasi amerikkalaisrahoitteisen suurelokuvan Odysseus (Ulisse), jonka pääosaa esitti Kirk Douglas. Camerinin viimeinen ohjaustyö oli Isä Camillo -elokuva Don Camillo e i giovani d’oggi (”Isä Camillo ja ne nykynuoret”) vuonna 1971.
Laserleikkaus (teollisuus)

Laserleikkaus teollisuuden työstömenetelmänä on yleensä metallin tarkkaa leikkaamista, jota voidaan käyttää myös muovin, kartongin, paperin jne. leikkaamiseen. Yleisimmin laserleikkausta käytetään levymäisten osien leikkaamiseen. Laserleikkauksessa lasersäde kohdistetaan linssillä polttopisteeksi leikattavaan materiaaliin. Polttopiste kuumenee niin kuumaksi, että työstettävä materiaali sulaa, palaa tai suurta energiatiheyttä käytettäessä höyrystyy. Sulattavassa laserleikkauksesa sula materiaali puhalletaan pois leikkauskaasulla eli inerttikaasulla. Polttolaserleikkausta käytetään yleensä normaaliteräksen leikkaamiseen ja siinä terästä kuumennetaan lasersäteellä ja materiaalin sulamista edistetään prosessikaasulla joko hapella tai typellä materiaalista ja leikkuujäljestä riippuen. Myös muitakin yleisiä teräsmateriaaleja kuten RST:tä ja alumiinia voidaan leikata. Energiatiheys laserilla leikattaessa on 1-10 MW/cm².
Jos leikkauskaasuna käytetään happea, sula teräs palaa eksotermisella reaktiolla ja kuumentaa lisää materiaalia ympäriltään. Leikkaus käy nopeasti ja leikkurilla voidaan leikata jopa 20 mm paksua terästä.
Typpileikkauksessa puhalletaan sula metalli suurella paineella pois, jolloin leikkauspinnasta tulee erittäin siisti ja siihen ei ehdi muodostua oksidikerrosta. Typellä leikataan tavallisemmin RST-teräsmateriaaleja. Sen avulla voidaan leikata myös muita aineita kuten muoveja ja jopa puuta.
Laserleikkauksessa käytetään tavallisemmin CO₂-laseria. Näiden lisäksi suuritehoiset Nd:YAG-laserit ovat kasvattaneet asemiaan helpomman säteen kuljetuksen ansiosta sekä joidenkin erikoismateriaalien kuten uushopean ja kuparin leikkaamisessa.
Leikkauslaitteiston lasertykki tuottaa toimiessaan runsaasti lämpöenergiaa ympärilleen, joka voi vaurioittaa lasertykkiä. Siksi siinä käytetään usein vesijäähdytystä, jota tehostetaan ulkopuolisella jäähdytinlaitteella. Laitteesta poistuvaa hukkalämpöä voidaan hyötykäyttää keskuslämmitysjärjestelmässä.