google/wiki40b huggingface dataset:
Wild West C.O.W.-Boys of Moo Mesa

Tarina

Eräänä päivänä komeetta putosi maaplaneetalle ja törmäsi preerialle, jonka seurauksena kaikki hylätyt eläimet, kuten lehmät, härät, siat ja niin edelleen muuttuivat mutanteiksi, joilla oli ihmismäisiä piirteitä. Pian nämä kaikki hybridit perustivat oman yhteiskunnan ja asutukset.
Tarina kertoo kolmesta karjapaimenesta, jotka ylläpitävät lakia Moo Mesa alueella, kun lainsuojattomat olivat liian hankalia Cow Townin pormestari Bulloneylle ja sheriffi Terribullille. Tämän seurauksena he saivat apua ryhmältä nimeltä C.O.W. Boys (Code of the West), jota johtaa Moe Montana apunaan vahva ja hiljainen Dakota Dude, sekä Cowlorado Kid.
Verna Piponius

Verna Lydia Elisa Piponius (9. huhtikuuta 1894 Viipuri – 26. kesäkuuta 1974 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä ja teatteriohjaaja. Hän teki pitkän uran puhenäyttämöillä ja näytteli lisäksi useissa suomalaisissa elokuvissa, kuten Vihtori ja Klaara (1939). Piponius nähtiin teatterilavoilla myös kotimaansa ulkopuolella Saksassa ja Yhdysvalloissa.

Tausta

Verna Piponiuksen vanhemmat olivat professori August Piponius ja Lydia Malmström. Hän valmistui ylioppilaaksi Helsingin Ruotsalaisesta tyttölyseosta vuonna 1917, jonka jälkeen hän opiskeli lääketiedettä ja työskenteli jonkin aikaa konttorialalla. Piponius valitsi urakseen kuitenkin näyttämötaiteen, jota hän opiskeli Helsingin Ruotsalaisen Teatterin oppilaskoulussa vuosina 1920–1922 Olga Salon, Nicken Rönngrenin ja Ilmari Räsäsen johdolla. Lisäksi hän opiskeli Dresdenissä 1922–1924 ja oli iltanäyttelijänä sikäläisessä Sächsische Staatstheaterissa.

Teatteriura

Piponius oli harjoittelijana Ida Aalberg -Teatterissa vuosina 1918 ja 1919. Varsinainen ammattinäyttelijän ura alkoi Viipurin Työväen Teatterissa 1924 ja 1925, jota seurasi Koiton Näyttämö 1926–1928 ja Turun Teatteri 1928–29. Piponius johti Elannon Näyttämöä vuosina 1929–1936 ja edelleen 1938–1948. Vuosina 1936–47 hän työskenteli näyttelijänä ja ohjaajana Helsingin Kansanteatterissa. Vuosina 1948–50 Piponius työskenteli Suomalaisella Työväen Näyttämöllä New Yorkissa.
Helsingin Kansanteatterissa Piponius oli johtaja Eino Salmelaisen luotettu apuri ja todellinen tuhattaituri. Hän ei pelännyt tarttua toimeen eikä pitänyt melua itsestään. Piponiuksessa oli hieman aristokraattia, hän oli hivenen etäinen ja vaikeasti lähestyttävä persoona. Salmelainen kutsui häntä näyttämöpäälliköksi; titteliä ei kuitenkaan virallistettu.
Piponiuksen näyttämötehtäviä olivat muun muassa Ofelia (kappaleessa Hamlet), Aaprahamska (Viisas neitsyt), Rebekka West (Rosmersholm) ja Aude (Hauta riemukaaren alla). Hän ohjasi muun muassa näytelmät Ilmiantaja, Omantuntonsa ahdistama, Murrosikä, Nukkekoti, Neiti Julie ja Viettelyksen vaunu.

Elokuvaura

Piponius näytteli noin 30 elokuvassa vuosina 1936–1952, useimmiten sivuroolissa. Hugo Hytösen ja Orvo Saarikiven Maria Jotuni -filmatisoinnissa Miehen kylkiluu (1937) Piponiuksella oli keskeinen rooli Miina Salokanteleena. Teuvo Tulion avioliittofarssissa Vihtori ja Klaara (1939) Piponius piirsi vahvoin vedoin Klaaran luonnekuvan. Elokuvassa Onnen-Pekka hän näytteli Raakel Björniä. Klassikkoelokuvassa Kulkurin valssi Piponius näytteli puolestaan sivuosan kotiopettajattarena.
OK Tyr

OK Tyr on ruotsalainen vuonna 1936 perustettu suunnistusseura Karlstadsta. Seura on voittanut Tiomilan vuosina 1989 ja 1990. Claus Bloch on edustanut seuraa.
RN Grillo

Palvelus

Saksalaiset valtasivat aluksen 1943, mutta sitä ei otettu palvelukseen. Alus upotettiin.
Kangaspuut

Kangaspuut on kankaiden kudonnassa käytettävä laite. Yksinkertaisimmillaan, jollaisena laite tunnettiin jo kivikaudella, siinä on kaksi vaakasuoraa keppiä, joiden varaan luodaan loimi. Nykyisen muotonsa kangaspuut ovat saaneet lähes 700 vuotta sitten. Suomessa käytetään eniten vipukangaspuita, joista myös teolliset kutomakoneet on kehitetty.

Vipukangaspuut

Vipukangaspuiden arvellaan kehittyneen Saksassa. Vipukangaspuut tulivat Suomeen Fredrika Wetterhoffin mukana, kun hän osti niitä 1880-luvun alussa Saksasta Työkouluunsa. Vipukangaspuut levisivät ympäri Suomen opettajankoulutuslaitokselta valmistuneiden opettajien mukana. Valmistuneet opettajat olivat tutustuneet opiskelunsa aikana vipukangaspuihin Wetterhoffin Työkoulussa. Suomi on kudonnan näkökulmasta harvinainen maa: Suomessa käytetään nykyisin melkein pelkästään vipukangaspuita.
Vipukangaspuiden koneisto muodostuu vipusista, niisivarsista, ylä- ja alavälittäjistä sekä polkusista. Koneiston osia yhdistää kaksi nyöritystä. Ylänyöritys on muuttumaton; nyörit sidotaan aina vipusista yläniisivarsiin ja alavälittäjiin sekä alaniisivarsista ylävälittäjiin. Alanyöritys on muuttuva, eli vaihtelee kankaan sidoksen mukaan. Kun sidosohjeessa on merkitty ruutu, sidotaan polkunen alavälittäjään. Kun sidosohjeessa on merkitsemätön ruutu, sidotaan polkunen ylävälittäjään. Kudottaessa loimilangat saadaan eri tasoille polkusia polkemalla. Eri tasoilla olevien loimilankojen välistä tilaa, johon kude syötetään, kutsutaan viriöksi.
Tietokoneohjatuissa kangaspuissa polkusten sidonnan korvaa ohjainlaitteeseen kytketty pedaali, jota polkemalla niisivarret nousevat ja laskevat, ja loimilankojen muodostama viriö avautuu.
Jaume Balagueró

Jaume Balagueró (s. 2. marraskuuta 1968 Lleida) on espanjalainen elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten hänen kauhuelokuvistaan, joita ovat muun muassa Nimetön (1999), Darkness – pimeys (2002) ja REC (2007). 
Balagueró syntyi Kataloniassa ja kasvoi pääasiassa Barcelonassa. Hän valmistui Barcelonan yliopistosta vuonna 1991. Hän aloitti ohjaajan työnsä 1990-luvun alussa, ja vuonna 1994 lyhytelokuva Alicia palkittiin Katalonian kansainvälisillä elokuvajuhlilla.
Miettilä (Rautjärvi)

Miettilä on alle 200 asukkaan kylä Rautjärven kunnassa. Kylä oli vanhan Rautjärven kunnan hallinnollinen keskus vuoteen 1973, entisen Simpeleen ja vanhan Rautjärven kunnan kuntaliitokseen asti. Liitosta edeltäneen Rautjärven suurimmaksi asutuskeskukseksi sen sijaan oli kehittynyt Rautjärven Asemanseutu.
Miettilästä on matkaa nykyisen Rautjärven kunnan kuntakeskukseen Simpeleelle n. 20 km ja Imatralle n. 30 km.
Kylässä on 1880-luvulla rakennettu historiallinen reservikasarmialue, jolla sijaitsee myös Kollaa ja Simo Häyhä -museo. Kesäisin Miettilässä järjestetään Miettilä Kollaus -tapahtuma.
Z25

Valmistus

Alus tilattiin 23. huhtikuuta 1938 Deutsche Schiff- und Maschinenbaulta Bremenistä. Sen köli laskettiin 15. helmikuuta 1939 ja alus laskettiin vesille 16. maaliskuuta 1940. Alus valmistui vielä saman vuoden lopulla 30. marraskuuta.

Palvelus

Liittoutuneet valtasivat aluksen 6. toukokuuta 1945.
Nyhäsirppisiipi

Koko ja ulkonäkö

Nyhäsirppisiipi on helposti tunnistettava perhonen, joka pitää levätessään siipiään voimakkaasti alaspäin kaartuvassa asennossa. Tämä saa perhosen näyttämään erehdyttävästi kuolleelta lehdeltä.
Nyhäsirppisiiven etusiipien pohjaväri on harmahtavan ruskea, ja niiden poikki kulkee kaksi tummemman ruskeaa poikkiviirua. Keskipilkku on pieni ja musta, mutta voi myös puuttua kokonaan. Siiven ulkosyrjä on sävyltään tummempi, ja siinä on usein tumma viiru. Siiven reuna on voimakkaasti mutkitteleva, ja siiven kärki kaartuu hieman. Siipien ulkoreunan ripset ovat valkoiset. Takasiivet ovat harmaanvalkoiset. Siipiväli on 30–36 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Nyhäsirppisiiven levinneisyysalue ulottuu Länsi-Euroopasta ja Britteinsaarilta aina Venäjän kaukoitään saakka. Suomessa nyhäsirppisiipeä tavataan koko maassa pohjoisinta Lappia myöten, joskin laji harvinaistuu hieman pohjoista kohti. Lajin yleisyydestä huolimatta sitä tavataan pääasiassa yksittäin. Aikuiset perhoset lentävät etelämpänä kahtena hieman päällekkäisenä sukupolvena toukokuun lopulta heinäkuulle ja uudelleen heinäkuusta elokuun lopulle.

Elinympäristö ja elintavat

Nyhäsirppisiipi on lehti- ja sekametsien laji, joka viihtyy myös puistoissa ja puutarhoissa. Perhoset lentävät yöllä ja tulevat valolle, mutta pilvisellä säällä ne voivat lentää päivälläkin. Laji lähtee häirittyinä helposti lentoon myös päivällä. Aikuisen perhosen imukärsä on surkastunut, eikä se nauti ravintoa.
Täysikasvuinen toukka tekee kotelon käärityn lehden sisään. Kotelo talvehtii.

Ravintokasvi

Toukka syö koivuilla (Betula), joskus lepillä (Alnus).
Volvo 8700

Volvo 8700 on Volvon valmistama lähiliikenne- ja kaupunkibussi. Moottorivaihtoehdot ovat 12-litrainen DH12E B12B- tai B12M-alustassa ja 7-litrainen D7E B7R -alustalla. Bussia valmistettiin sekä kaksi- että kolmiakselisena. Volvo 8700:sta on olemassa myös matalalattiainen versio, 8700LE (Low Entry), jonka alustana on Volvo B12B LE tai B7R LE. Matalalattia-auton saa myös nivelversiona, jonka alusta on B12B LEA. 
8700- ja 8500-mallit korvasi vuonna 2011 Volvo 8900LE.
Tiirismaan koulu

Tiirismaan koulu oli Lahdessa Ursanmäellä sijainnut koulukiinteistö. Se sai nimensä paikalla ennen sijainneen tähtitornin mukaan. Tiirismaa on Etelä-Suomen korkein huippu ja se valittiin koulun nimeksi tyttökoulusta yhteiskouluksi muuttumisen yhteydessä vuonna 1970. Tyttökouluajoilta tulee myös koulun lempinimi Tipala. Kiinteistössä toimi täysiluokkainen peruskoulu ja lukio. Oppilaita oli yhteensä noin 1000, joista lukiossa oli noin 400. Opettajia yhteensä noin 80.  
Peruskoulussa on normaalin perusopetuksen lisäksi englanninkieliset- sekä musiikkiluokat.

Rakennus

Rakennuksen omisti tammikuuhun 2017 asti Tyttökoulun Talo-Osakeyhtiö ja sitä vuokrasi Lahden kaupungin Tilakeskus. Kiinteistö kuului Lahden Kaupungin omistukseen ennen sen purkamista.

Sisäilma

Tiirismaalla todettiin olevan sisäilmaongelmia sekä kosteusvaurioita useissa tiloissa vuonna 2016. Tilojen omistaja Tyttökoulun Talo-Osakeyhtiö korjasi tiloja erilaisilla remonteilla 5 miljoonalla eurolla. Esimerkiksi opiskelijat ja oppilaat joutuivat opiskelemaan parakeissa. Korjaukset onnistuneet ja tilojen käyttöä rajoitettiin. Koulussa A ja B-siipien kaikille luokkatiloille, kahdelle musiikkiluokalle, kahdelle kielistudiolle sekä opettajien työskentelytilalle järjestettiin korvaavat tilat 2016, ja lopulta tuli virallinen päätös rakennuksen purkamiseksi.
Taivaankansi

Taivaankansi on taivaanrannan yläpuolella näkyvä osa taivaanpalloa, kuviteltua pallopintaa, jonka keskipisteessä katsoja on ja jolla taivaankappaleet näyttävät sijaitsevan.
Antiikin kreikkalaisten käsitykset maata ympäröivistä sfääreistä perustuivat taivaankannen illuusioon. Kreikkalaisten kiinteät, pallonmuotoiset sfäärit ympäröivät maata joka puolelta. Niitä oli useampia sisäkkäin, keskellä maa. Eri sfääreihin oli kiinnittyneenä eri taivaankappaleita, ja sfäärien pyörintä itsensä ympäri aiheutti taivaankappaleiden liikkeet taivaalla. Uloimpana sfäärinä oli nykyistä taivaankannen käsitystä lähimmin vastaava, joskin nykyisin kuvitteelliseksi tiedetty "kiintotähtien" taivaankansi.

Mytologinen taivaankansi

Muinaisena selityksenä taivaan olemuksesta taivaankansi oli useimmiten kiinteä, kupumainen kansi, joka peittää maan. Taivaankannen alainen maa on useinkin litteä maanpinta. Taivaan sininen väri johtuu taivaankannen värityksestä. Taivaankannessa saattaa olla aukkoja, joista ulkopuolinen kirkkaus pääsee sisään; ne ovat tähtiä. Maailmanpylväät, Maailmanpuu, vuoret tai jättiläiset tukevat taivaankantta.
Raamatussa (1 Moos 1: 6–9) kerrotaan, että Jumala erotti vedet toisistaan taivaanvahvuudella. Tässä saattaa tulla ilmi kyseisen tekstin kirjoittajan babylonialainen maailmankuva. Tämän näkemyksen mukaan taivaankannen yläpuolella on vettä, mistä taivas saa värinsä. Vesi sataa toisinaan maahan taivaankannen raoista.
Myös suomalaisilla ja skandinaaveilla tiedetään olleen monikerroksiset taivaankannet. Suomalaisilla oli erilaisia käsityksiä taivaiden määristä. Skandinaavien taivaankantta kannatteli maailmanpuu, joka tunnetaan myös joiltakin Lähi-idän kansoilta, myös heprealaisilta, kuten myös suomalaisten sukulaisilta. Muinaissuomalaisten taivaankantta piti pystyssä yksi maailmanpylväs taivaankannen keskikohdalta, pohjantähden alta, samaan tapaan kuin kodan keskipylväs. Suomalaiset kutsuivat taivaankantta myös kirjokanneksi. Suomensukuisten uskomus maailman syntymisestä munasta viittaa käsitykseen pyöreästä taivaankannesta.
Satiinin puna

Vastaanotto

Film-O-Holic.com-elokuvasivuston Rita Aihosen mukaan Satiinin punaa markkinoitiin Suomessa ”naisohjaajan uskaliaana elokuvana”, mikä hänestä alleviivaa turhaan elokuvan feministisiä lähtökohtia eikä suomalaisessa kulttuurissa merkitse mitään. Hänestä on sääli, miten arkisesti elokuvassa kuvataan vatsatanssia verrattuna vaikkapa Carlos Sauran flamencoelokuviin. Helsingin Sanomien Helena Ylänen sanoo Raja Amarin edustavan Férid Boughedirin ja Moufida Tlatlin jälkeistä tunisialaisohjaajien sukupolvea, eikä tämän elokuvan perusteella pidä häntä kovin taitavana henkilöohjaajana. Siksi päähenkilön muutosprosessi ei hänestä avaudu kovin uskottavana.
Pellervo Lukumies

Pellervo Eljas Lukumies (9. huhtikuuta 1935 Toivakka – 28. elokuuta 2018 Toivakka) oli toivakkalainen taidemaalari, jonka kuuluisimpia töitä ovat vuosina 1972–1973 maalatut Toivakan kirkon kattomaalaukset. 
Pellervo Lukumies syntyi Heiskan koululla Toivakassa, jossa hänen äitinsä oli opettajana. Lukumiehen isä oli Toivakan kirkkoherrana vuosina 1937–1967 toiminut Kalle Lukumies (1901–1980). Maalaaminen kiinnosti Pellervo Lukumiestä jo kansakoulussa. Myöhemmin hän lopetti lukion kesken huonon kielipään takia ja lähti kolmeksi vuodeksi, 1955–1958, opiskelemaan Helsingin Ateneumiin, jossa hänen opettajanaan oli Sam Vanni. Valmistuttuaan Ateneumista 1958 Lukumies palasi Toivakkaan ja ryhtyi vapaaksi taiteilijaksi.
Toivakan kirkkomaalaukset tekivät taiteilijan kuuluisaksi ympäri Suomen. Alkuperäisenä tehtävänä oli vain entistää Alvar Aallon suunnittelemat maalaukset, mutta Lukumies käsitti tarkoituksena olleen tehdä ”kuviot vanhalta pohjalta, muuten oman sielun ja persoonan mukaan”. Silloinen Toivakan kirkkoherra pahoitti mielensä töistä eikä hetkeen laskenut taiteilijaa kirkkoon.
Myös kirjailija Mauri Sariola esitti oman poikkeavan mielipiteensä näistä maalauksista kirjassaan Surma surutalossa, jonka juonenkehittelyyn kuuluu omaleimainen taiteilija maalaamassa erään maalaispitäjän kirkkoon uusia kirkkomaalauksia – tosin kuvaus on äärimmilleen kärjistetty ja liittymäkohtia on ehkä vain joissakin pikku yksityiskohdissa.
Nykyään poptaiteen ja Raamatun ja Kalevalan pohjalta luodut maalaukset ovat Toivakan matkailuvaltti. Kirkko onkin tiekirkko, ja monet matkailijat vierailevat katsomassa Lukumiehen maalauksia.  
Muu Lukumiehen tuotanto on monipuolista. Siihen on kuulunut öljyvärimaalauksia, piirroksia, puuleikkauksia, akvarelleja ja metallitöitä. Vaikutteita hän on saanut paljon Kalevalasta, Raamatusta ja egyptiläisestä taiteesta. Vuonna 1982 hän sai valmiiksi suurikokoisen Atlantis-maalauksen. Hän on tehnyt myös muotokuvia, mutta ei itse pidä niiden tasoa korkeana, vaan ne ovat olleet hänelle elinkeino.
John Heitinga

John Gijsbert Allan ”Johnny” Heitinga (s. 15. marraskuuta 1983 Alphen aan den Rijn, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelasi puolustajana Alankomaiden maajoukkueessa 87 ottelua ja teki niissä seitsemän maalia vuosina 2004–2013. Seuratasolla hän edusti muun muassa espanjalaista Atlético Madridia ja englantilaista Evertonia.

Ura

Heitinga kuului pikkupojasta saakka Ajaxin nuorisoryhmään. Hän debytoi edustusjoukkueessa 26. elokuuta 2001 Feyenoordia vastaan ja vakiinnutti pian paikkansa avauskokoonpanossa. Välissä hän joutui pitämään polvivamman vuoksi puolen vuoden tauon, jonka jälkeen hän loukkaantui heti paluuottelussa, mikä tiesi jälleen pelitaukoa. Kaudella 2003–2004 hän palasi jälleen huipputasolle, mikä tiesi myös kutsua Alankomaiden A-maajoukkueeseen. Hän pelasi 2004 EM-kilpailuissa.
Kauden 2004–2005 jälkeen Heitingan asema Ajaxissa, kuten myös koko joukkueen sisäinen järjestys, koki muutoksia. Ronald Koemanin valmennuskauden loppuaikoina Heitinga menetti paikkansa avauskokoonpanossa, ja Danny Blindin tultua joukkueen peräsimeen hänestä tehtiin hetkeksi aikaa yllättäen joukkueen kapteeni. Sittemmin hän menetti kapteeninnauhansa ja jäi vähemmälle peliajalle. Kauden 2007–2008 päättyessä Ajax ilmoitti Heitingan siirrosta Espanjan pääsarjassa pelaavaan Atlético Madridiin. Yhden Atléticossa pelatun kauden jälkeen Heitinga siirtyi Englannin Valioliigan Evertoniin kuuden miljoonan punnan siirtokorvauksella.  
Vuoden 2006 MM-kilpailuiden neljännesvälierissä Portugalia vastaan Heitinga muistetaan kirjoittamattoman fair play -säännön rikkomisesta. Heitinga ei suostunut palauttamaan palloa portugalilaisille tuomaripallon jälkeen, vaan lähti itse hyökkäämään.
Hr. Ms. O 2

Palvelus

Alus oli 29. huhtikuuta 1912 kiinnittyneenä emäalus Hr. Ms. Koningin Emma der Nederlandeniin.
Alus lähti IJmuidenin satamasta ja purjein varustettu kalastusalus Dirk Sch 219 oli matkalla satamaan, kun alukset törmäsivät 26. helmikuuta 1919 kummankin upotessa. Sukellusveneen miehistö pääsi kuitenkin pelastusluukun kautta ulos aluksesta. Alus nostettiin myöhemmin.
Alus poistettiin palveluksesta vuonna 1930, minkä jälkeen se oli sukeltajien koululaivana vuoteen 1932.
Turun Citybus

Turun Citybus Oy on turkulainen linja-autoyritys.

Historia

Yrityksen perusti Aarno Virtanen omalla nimellään vuonna 1948. Ensimmäiset reitit olivat Korppolaismäki–Raunistula sekä Kauppatori–Oriketo. Yhtiökumppaniksi tuli samana vuonna Heimo Enqvist, yhtiön nimi vaihtui muotoon Enqvist & Virtanen ja liikennettä laajennettiin Lietoon. 1950-luvulla liikennealue laajeni Turun paikallisliikenteeseen. Enqvist & Virtanen -yhtiö purettiin vuonna 1970. Aarno Virtanen perusti yrityksen nimeltä Aarno & Matti Virtanen poikansa Matti Virtasen kanssa 1979. 1980-luvulla yritys hankki ensimmäisen varikkokiinteistönsä Raunistulasta.
Yritys oli 1990-luvulla mukana perustamassa yhtiötä nimeltä Turun Liikenne OY, joka hankki itselleen maaseutuliikennettä välillä Askainen–Mynämäki–Nousiainen–Vahto–Turku. 
Vuonna 1995 yritys muutettiin osakeyhtiöksi, ja samalla nimi muuttui Turun Citybus Oy:ksi. Yritys hankki myös uuden hallikiinteistön Ruissalosta. 2000-luvulla toteutettiin yrityksessä toinen sukupolven vaihdos, kun Matti Virtasen pojat, Tapani ja Juha, liittyivät yrityksen johtoon. 
Turun Citybus sai vuonna 2008 Vuoden yrittäjäperhe -palkinnon Turun Yrittäjiltä ja Nordea Pankilta.
Veit Heinichen

Veit Heinichen (s. 1957 Villingen-Schwenningen) on saksalainen kirjailija.

Elämä

Veit Heinichen opiskeli liiketaloutta Stuttgartissa ja meni tämän jälkeen töihin Daimler-Benz AG:n pääkonttorille. Jonkin aikaa autoteollisuudessa työskenneltyään hän päätyi kuitenkin vaihtamaan alaa ja siirtyi kirjallisuuden pariin. Heinichen on työskennellyt niin kirjakauppiaana kuin eri kustantamojen palveluksessa; hän oli yksi Berlin Verlags -kustantamon perustajista ja toimi sen toimitusjohtajana vuoteen 1999 saakka. Veit Heinichen on asunut jo useiden vuosien ajan Italian Triestessä, jonne myös hänen Proteo Laurenti -dekkarisarjansa tarinat sijoittuvat. Heinichenin romaaneita on käännetty 10 eri kielelle, niistä on tehty tv-elokuvia ja ne ovat saaneet useita palkintoja. Suomeksi on julkaistu Proteo Laurenti -sarjan ensimmäinen osa Kullekin suo kuolemansa (suom. Anne Kilpi, Kustantamo Huippu 2018).
ARA Bahía Buen Suceso

Palvelus

ARA Bahia Buen Suceso valmistettiin Kanadassa Halifax Shipbuilding Limitedin telakalla ja se otettiin palveluskäyttöön 1950. Alus liitettiin osaksi Kuljetuslaivastoa (esp. Transporte Navales). Alus kuljetti 1958 Isoon-Britanniaan Argentiinan laivastolle ostetun lentotukialuksen ARA Independencian (V-1) miehistön. Alus otti osaa myös lukuisiin Etelänavan tutkimusretkikuntien huoltamiseen.
Alus tavattiin 19. maaliskuuta 1982 Leithistä, ja argentiinalaiset saivat kuvernööriltä määräyksen poistua saarelta aiheuttamansa häiriön vuoksi.
Falklandin sotaan (esp. Guerra de las Malvinas) alus otti osaa huoltoaluksena, jonka tehtävänä oli toimittaa täydennyksiä saarille sijoitettuihin Argentiinan maavoimien tukikohtiin. Kuninkaallinen laivasto valtasi 15. kesäkuuta aluksen sen ajettua matalikolle Fox Bayssä ja se upposi 21. lokakuuta 1982 Kuninkaallisen laivaston maalilaivana.
Alpakka (uushopea)

Alpakka eli uushopea on metalliseos, joka koostuu kuparista, nikkelistä ja usein myös sinkistä. Sitä kutsutaan uushopeaksi, koska se näyttää hopealta niin paljon, ettei alpakkaesineitä voi erottaa hopeaesineistä ulkonäön perusteella. Sitä käytetään usein materiaalina ruokailuvälineissä ja koriste-esineissä.
Blixa Bargeld

Blixa Bargeld, oikealta nimeltään Christian Emmerich (s. 12. tammikuuta 1959 Länsi-Berliini, Saksa) tunnetaan säveltäjänä, näyttelijänä, kirjailijana, laulajana, muusikkona, esiintyjänä ja luennoitsijana laajalta alalta. Parhaiten hänet tunnetaan äänitteiltä ja konserteista yhtyeiden Einstürzende Neubauten ja Nick Cave and the Bad Seeds kanssa.
Blixan pääprojekti on aina ollut hänen vuonna 1980 perustama yhtye Einstürzende Neubauten. Industrialmusiikin uranuurtajat ovat julkaiseet lukuisia levyjä, kiertäneet maailmaa ja tehneet monenlaisia taiteellisia performansseja. Orkesteri toimii edelleen aktiivisesti.
Blixa Bargeld oli Bad Seedsin perustajajäseniä yhdessä Mick Harveyn ja Barry Adamsonin kanssa. Hän toimi yhtyeen kitaristina ja taustalaulajana 1984–2003. Yksi Caven suurimpia hittejä on "Weeping Song", joka on Nick Caven ja Blixa Bargeldin duetto. Vuonna 2003 Blixa jätti Bad Seedsin keskittyäkseen muihin projekteihin.
Hauhon reitti

Hauhon reitti on Kanta-Hämeessä ja Pirkanmaalla sijaitseva reittivesistö, joka on osa Kokemäenjoen vesistöä. Hauhon reitin suurimmat järvet ovat Nerosjärvi, Kuohijärvi, Kukkia, Iso Roinevesi, Hauhonselkä ja Ilmoilanselkä. Reitin latvavesiin kuuluvat myös bifurkaatiojärvet Lummenne ja Vesijako sekä niiden väliin jäävä Vehkajärvi. Pälkäneellä Hauhon reitin vedet laskevat Längelmäveden reittiin kuuluvaan Mallasveteen.
Hovgården

Hovgården on arkeologinen kohde Adelsön saarella Mälaren-järvessä Tukholman lähistöllä Ekerön kunnassa. Siellä asui viikinkejä 900- ja 1000-luvuilla. Siellä arvellaan olleen heidän kuninkaansa asuinpaikan ja Birkan hallintokeskuksen. Hovgårdenissa on tuhansia kuninkaiden, merkkihenkilöiden ja maanviljelijöiden hautakumpuja viikinkiajoilta. Kaiken kaikkiaan saarelta on tehty yli 3000 arkeologista löytöä, mm. riimukivi.
Keskiajalla Hovgårdeniin rakennettiin käräjäpaikka ja linna. Maunu Ladonlukko teetti suuria uudistuksia linnaan, jota hän käytti kesäpalatsinaan, ja mm. Ruotsin läänitysjärjestelmä perustettiin siellä vuonna 1279. Hovgården ja Birka ovat Unescon maailmanperintökohde.