Suomen Sosialistinen Reformipuolue

Välirikko sosiaalidemokraatteihin

Matti Kurikka palasi Suomeen Yhdysvalloista syksyllä 1905. Hän osallistui jälleen Suomen Sosialidemokraattisen Puolueen toimintaan ja oli aktiivinen esimerkiksi suurlakkoa järjestettäessä. Joulukuusta alkaen Kurikka toimitti Elämä-lehteä, jossa hän toi ajatuksiaan julki. Lehden ensimmäisessä numerossa hän kertoi muun muassa vastustavansa marxismia ja pyrkivänsä "toteuttamaan sosialistista yhteiskunta-oppia teosofiian kirkkaassa valossa". Lehden ja Kurikan ympärille kerääntyi kannattajajoukko, jota kutsuttiin elämäläisiksi. Kurikan mielipiteet eivät miellyttäneet sosialidemokraatteja ja osa puoluejärjestöistä vaati Kurikan erottamista "puoluetta hajottavan esiintymisensä ja puolueen johtoa vastaan harjoittamansa parjauksen takia." Työmiehen päätoimittaja Kaapro Jääskeläinen nimitti Elämä-lehdessä julkaistua SDP:n mustaamista "kurikkamaiseksi 'melusofiaksi'". Elokuussa 1906 Kurikka valittiin elämäläisten tuella Sörnäisten työväenyhdistyksen edustajana Oulun puoluekokoukseen. Kurikan edustusoikeus kuitenkin evättiin äänestyksellä kokouksen ensimmäisenä päivänä 20. elokuuta. Hän oli ehdotuksen tehneen järjestysvaliokunnan mukaan asettunut julkisesti "vastustamaan sosialidemokratian oppeja ja vahingoittamaan puoluetta". Asiasta käytiin kolmen tunnin keskustelu, jossa Kurikkaa puolusti kaksi puhujaa. Kun oli aika äänestää Kurikan erottamisesta, hän päätti dramaattisesti erota itse lausuen: "Estääkseni kokousta tekemästä rikosta, ilmoitan minä täten eroavani Suomen sosiaalidemokraattisesta puolueesta ja olen valmis tänään perustamaan uuden puolueen.".

Puolueen perustaminen

Elämä-lehdessä hankkeesta perustaa "Suomen työväen sosialistinen uudistus- edistys- ja valistuspuolue. Reformipuolue" kerrottiin 21. elokuuta, ja Sosialistinen Reformipuolue perustettiin Appelgrenin puistossa jo samana iltana. Kurikan mukaan jäseniä oli perustettaessa noin sata. Kurikka kertoi puolueen edustaman "tosi-sosialismin" taistelevan sekä kapitalistis-kirkollista vanhoillisuutta että SDP:n materialistis-anarkistista suuntausta vastaan. 23. elokuuta pidetyssä kokouksessa valittiin 11-henkinen komitea laatimaan ohjelmaluonnosta puolueelle. Komiteaan kuuluivat Kurikka, A. Aaltonen, S. Sampo, Frans Korpi, O. Inkinen, I. Liimatainen, H. Helosalo, F. Johansson, Heino, J. Suomi ja Hilma Kari. Valmistavan komitean sihteerinä toimi Onni Heino. 
Syyskuun alussa julkaistussa ohjelmaluonnoksessa puolueen tarkoitukseksi määriteltiin kaikkien kansalaisten kokoaminen yhteen "taloudellisen luokkataistelun lopettamiseksi". Valtiollinen luokkataistelu katsottiin päättyneeksi eduskuntareformin myötä. Ohjelman seitsemän "pääkohtaa" olivat 1) Suomen kansan valtiollisen ja kansallisen eheyden säilyttäminen (sopusoinnussa Venäjän kanssa), 2) eduskunnan tunnustaminen ylimmäksi lainsäädäntöelimeksi, 3) oikeudenmukainen verotus, työvoiman suojelu, osuustoiminnan edistäminen ja yhteiskunnalliseen omistukseen siirtyminen, 4) kieltolain käyttöönotto, 5) naisten oikeuksien laajentaminen, 6) viranomaisten vastuu lasten koulutuksesta ja toimeentulosta sekä 7) tieteen ja taiteen vapauttaminen kirkollisesta vaikutuksesta. 
Sääntöjen mukaan puolueen ylin päättävä elin oli puoluepäivät ja toimeenpaneva elin 13-jäseninen päävartio, jota johti esimies. Järjestö jaettiin vaalipiireittäin muodostettaviin kansalaisryhmiin. Jäsenet jaettiin ulko- ja sisäjäseniin. Ulkojäsenten piti hyväksyä ohjelma ja äänestää vaaleissa puolueen listaa. Sisäjäsenten tuli lisäksi maksaa puolueveroa, noudattaa raittiutta ja alistua keskinäisen sovinto-oikeuden päätöksiin. Luottamustoimiin voitiin valita vain sisäjäseniä.

Järjestötoiminnan alku

Ohjelma ja säännöt hyväksyttiin 9. syyskuuta pidetyssä kokouksessa. Samalla puoluevartion esimieheksi valittiin Kurikka, varaesimieheksi Aaltonen ja muiksi jäseniksi Kari, Korpi, Sampo, Heino ja Santeri Lehtonen. Paikalla oli 65 sisäjäsentä. Seuraavana päivänä kokoontunut vartio valitsi puoluesihteeriksi Heinon ja rahastonhoitajaksi Lehtosen. Vartio laati suunnitelman puolueorganisaation laajentamisesta maanlaajuiseksi. Kotkan paikalliskomitea muodostettiin 16. syyskuuta. Syyskuussa aloitettiin toiminta ainakin Viipurissa ja puolue alkoi järjestää kursseja. Jäseniltä alettiin kerätä puolueveroa.
Puolueen ensimmäinen edustajakokous pidettiin Elämän Tuvalla 30.9.–4.10.1906. Osanottajia oli eri puolilta maata, mutta yhteensä alle 30. Kokous hyväksyi ponnen, jossa puolueen päätehtäväksi määriteltiin "maata viljelevän väestön etujen valvominen ja turvaaminen kapitalistista huijausta vastaan". Kokous päätti myös muun muassa eduskuntavaaleihin osallistumisesta ja maanviljelysosuuskunnan perustamisesta. Ohjelma ja säännöt hyväksyttiin jälleen. Päävartion esimieheksi valittiin Kurikka, varaesimieheksi Aaltonen ja muiksi jäseniksi Adolf Kankkunen, Korpi, Heino, Liimatainen, Suomi, O. Tärrönen, E. Särkinen, Kari, V. Saarikoski ja Virtanen.
Puolueen Lahden osasto perustettiin lokakuussa ja Oulun marraskuussa. Puolueen luennoitsijat pitivät esitelmiä ympäri maata. Tilaisuuksiin osallistui usein myös SDP:n kannattajia, jotka vastustivat reformisosialisteja äänekkäästi. Kurikka kirjoitti puolueelle tunnuslaulun Reformi-sosialistien marssi, jota esitettiin Työväen marssin säveleen.

Eduskuntavaalit 1907

Toinen puoluekokous pidettiin 10. helmikuuta 1907. Paikalla oli helsinkiläisten lisäksi edustajia Kotkasta, Lahdesta, Viipurista ja Saarijärveltä. Kokouksessa hyväksyttiin 25-kohtainen lainsäädäntö-ohjelma eduskuntatyötä varten.
Maaliskuun 1907 eduskuntavaaleihin valmistauduttaessa reformipuolue ehdotti vaaliliittoja nuorsuomalaisille, radikaaleille ja sosialidemokraateille. Ne eivät toteutuneet, joten puolue osallistui vaaleihin omin listoin Uudenmaan ja Viipurin läntisessä vaalipiirissä. Listojen tunnuslauseke oli "Tekijälle työn hedelmät". Ehdokkaina olivat Matti Kurikka, Hanna Heinrichs, Pekka Ervast, Adolf Kankkunen ja August Aaltonen, joista Kurikka molemmissa vaalipiireissä. Puolue sai yhteensä noin 400 ääntä. Ääniosuus molemmissa vaalipiireissä oli noin 0,2 prosenttia.

Puolueesta aateryhmäksi

Elämää julkaissut Elämä Osuuskunta joutui taloudellisiin vaikeuksiin kesällä 1907, ja lehti lopetti ilmestymisensä. Kurikka otti itse vastuun kustantamisesta, kun Elämä aloitti uudelleen lokakuussa ja muoto vaihtui sanomalehdestä aikakauslehdeksi. Puolueen Helsingin osasto (Sosialistinen yhdistys) julkaisi joululehden Vapaus.
Joulukuussa 1907 kokoontunut puolueen päävartio päätti lähestyä SDP:tä liittoutumisen merkeissä, mutta järjestöllistä yhdistymistä ei pidetty tarpeellisena. 5. tammikuuta 1908 pidetty kolmas puoluekokous päätti Kurikan ehdotuksesta lopettaa toiminnan "valtiollisena puolue-ryhmänä". Jatkossa aiottiin toimia aatteellisena ryhmänä puoluerajoista välittämättä. Tätä tarkoitusta varten perustettiin Elämäläisten liitto, jota valmistavaan komiteaan valittiin Kurikka, O. Heino, Aaltonen, J. Hammar, T. Kuusinen, T. Koivisto, Heino, Haapaniemi ja Saarikoski.
Helmikuussa 1908 Kurikka teki SDP:lle sovinnontarjouksen, jossa hän ehdotti kaikkien "kirkollis-byrokraatis-kapitalistisen" järjestelmän vastustajien yhdistymistä. Elämäläiset olivat Kurikan mukaan valmiita palaamaan puolueeseen, mikäli uskonnonvapautta sovellattaisiin puolueohjelman mukaisesti myös teosofeihin (aiemman vainon sijaan). Jotkut reformipuoluelaiset pyrkivät takaisin SDP:hen. Osa elämäläisistä oli tosin toiminut sosialidemokraattisissa työväenyhdistyksissä reformipuolueenkin aikana. Elämä Liitto antoi kriittisen tukensa Väinö Tannerin edustamalle SDP:n nuorsosialistiselle suuntaukselle.
Eduskuntavaaleissa 1908 elämäläiset pyrkivät SDP:n listoille. Omia valitsijayhdistyksiä aiottiin kuitenkin perustaa vaalipiireissä, joissa sosialistien yhteistyö ei onnistuisi. Kurikka kehotti elämäläisten valitsijayhdistyksiä yhteistyöhön radikaalien, itsenäisen raittiusväen ja Maalaisliiton kanssa. Radikaalit olivat lopulta valmiita liittoutumaan, ja Uudenmaan vaalipiirin muodostettiin "Radikalis-Sosialistinen vaaliliitto". Liittymisen sosialidemokraattien vaaliliittoon esti etenkin SDP:n kielteinen suhtautuminen Kurikkaan. Muissa vaalipiireissä elämäläisiä kehotettiin äänestämään SDP:n listoja.
Elämäläisten ja radikaalien valitsijayhdistyksen tunnuslause oli "Kaikille työtä ja työntekijöille työn hedelmät". Ehdokkaina olivat Kurikka ja Aaltonen sekä radikaalien Johannes Gummerus. Lista sai korkeintaan satoja ääniä.
Vaaleja edeltänyt, 27. kesäkuuta ilmestynyt, numero jäi Elämän viimeiseksi. Elämä Liitto jatkoi toimintaansa ainakin vuoden loppuun. Kurikka palasi Yhdysvaltoihin 1908. Sittemmin liiton entiset jäsenet olivat muodostamassa Kalewaliittoa.