Burn (albumi)

Taustaa

Deep Purplen albumi Who Do We Think We Are ilmestyi vuonna 1973. Yhtye oli hyvin suosittu, ja esimerkiksi Yhdysvalloissa se oli levymyynnillä mitattuna menestynein yhtye. Albumia seurasi lyhyt kiertue, jonka aikana yhtyeen jäsenten välit tulehtuivat pahoin. Kiertueen päätteeksi 29. kesäkuuta 1973 solisti Ian Gillan ja basisti Roger Glover erosivat Deep Purplesta, mikä johti viiden kuukauden mittaiseen keikkataukoon. Kitaristi Ritchie Blackmore pääsi johtavaan asemaan ja saattoi määrätä yhtyeen linjan.
Blackmore, kosketinsoittaja Jon Lord ja rumpali Ian Paice hankkivat yhtyeeseen uuden basistin ja laulajan vielä vuoden 1973 aikana. Basistiksi valittiin Trapeze-yhtyeen Glenn Hughes, jonka soittoa Blackmore, Lord ja Paice olivat käyneet seuraamassa jo alkuvuodesta. Hughes osasi laulaa, minkä ajateltiin tuovan yhtyeen soundiin uutta väriä. Hän itse olisi tosin halunnut olla myös laulusolisti, mutta lopulta sovittiin vain siitä, että hänen vastuunsa laulajana lisääntyisi vähitellen. Hughesin liittymisestä tiedottiin samassa yhteydessä kuin Gloverin lähdöstä, joten huhut yhtyeen hajoamisesta saatiin laantumaan. Blackmore halusi yhtyeeseen vielä laulusolistin, jolla olisi Hughesia maskuliinisempi ääni, ja Lord ja Paice suostuivat myös Blackmoren ehdotukseen lisätä yhtyeen musiikkiin laulustemmoja.
Uudeksi solistiksi pyydettiin ensin Free-yhtyeen laulajaa Paul Rodgersia, joka kuitenkin päätti liittyä Bad Companyyn. Tämä oli Blackmorelle suuri pettymys, sillä hän halusi viedä Deep Purplen musiikkia bluesin suuntaan. Laulajaksi oli ehdolla myös John Lawton, josta tuli myöhemmin Uriah Heepin solisti, mutta hänkin kieltäytyi. Lopulta yhtye päätti etsiä laulajan Melody Makerissa julkaistun ilmoituksen avulla. Tehtävään valittiin ääninauhojen perusteella entuudestaan tuntematon 21-vuotias David Coverdale. Hän työskenteli vaatekaupassa myymäläapulaisena eikä ollut aiemmin laulanut ammattimaisesti. Koe-esiintyminen järjestettiin Lontoossa, ja viikkoa myöhemmin Coverdale toivotettiin tervetulleeksi Deep Purpleen. 
Ennen kuin uusi kokoonpano julkistettiin, Coverdalen silmät leikattiin karsastuksen korjaamiseksi. Hänet passitettiin laihdutuskuurille, ja lääkäri määräsi hänelle amfetamiinipohjaisia laihdutuslääkkeitä. Häntä kehotettiin myös vaihtamaan nimensä, mutta hän ei suostunut. Tämä kaikki vaikutti Coverdalen persoonallisuuteen. Hän ryhtyi myös käyttämään piilolinssejä silmälasien sijaan.

Albumin työstö

Syyskuussa 1973 uusi kokoonpano, Mark III, alkoi tehdä ja harjoitella uutta materiaalia Clearwellin linnassa, jonne yhtye kutsui myös toimittajia esitelläkseen uuden solistinsa. Loput ajasta käytettiin pääasiassa Blackmoren ideoiden työstämiseen. Koska konserttiohjelmisto haluttiin uusia, tuli uuden materiaalin olla keikoille sopivaa. Linnassa kirjoitettiin puolet tulevan albumin kappaleista: ”Might Just Take Your Life”, ”Lay Down, Stay Down”, ”Sail Away” ja ”You Fool No One”. Yhtä kappaletta lukuun ottamatta levyn materiaali oli tässä vaiheessa valmis.
Alun perin uusi albumi oli tarkoitus levyttää Hampurissa, mutta suunnitelmat muuttuivat, ja 3. marraskuuta 1973 Deep Purple matkusti Sveitsin Montreux’hön, missä oli äänitetty edellisenä vuonna albumi Machine Head. Nauhoitukseen käytettiin Rolling Stones Mobile Studiota, ja äänityksestä vastasi Martin Birch. Nauhoitus sujui hyvin, vaikka Coverdalen aiempi kokemus studiotyöskentelystä rajoittui neljään The Government -yhtyeen kappaleeseen sekä muutamaan The Fabulosa Brothers -nimisen yhtyeen demoon. Bluestyylinen musiikki sopi Coverdalelle ja Hughesille, joten he osallistuivat aktiivisesti useamman kappaleen tekemiseen.
Äänittäjä Martin Birch totesi myöhemmin, että Burn oli huomattavasti hauskempi nauhoittaa kuin Who Do We Think We Are. Toisaalta hän on myös kertonut, että vielä kokematon Coverdale oli hyvin hermostunut. Myös Jon Lord on kertonut, että yhtyeellä oli levyä tehdessä mukavaa, mutta hänen mukaansa Coverdale oli studiossa hyvin itsevarma.
Äänitysten jälkeen albumi miksattiin edellisen Deep Purple -laulajan, Ian Gillanin, omistamassa Kingsway Recorders -studiossa Lontoossa. Yksi ensimmäisistä miksatuista kappaleista oli seitsenminuuttinen blues, ”Mistreated”, jota varten Coverdale ja Hughes olivat äänittäneet tusinan verran ääniraitoja lopun kuoro-osuutta varten. Blackmoren mielestä laulu peitti kuitenkin kitarasoolon alleen, joten stemmoja vaimennettiin huomattavasti. Se harmitti Coverdalea, jonka mielestä päällekkäisten lauluäänien synnyttämä dramatiikka katosi lähes kokonaan.
Uusi albumi sai nimekseen Burn, ja yhtye tuotti sen itse. Ennen albumin julkaisua yhtye soitti muutamia pienimuotoisia keikkoja Euroopassa. Avauskonsertti Tanskan Aarhusissa jouduttiin perumaan, koska Deep Purplen lentokone myöhästyi. Kiertue alkoi lopulta Kööpenhaminasta joulukuun 9. päivänä 1973, ja siellä soitettiin myös tulevan levyn kappaleita.
3. tammikuuta 1974 EMI masteroi albumin ja singleksi kaavaillun kappaleen ”Sail Away”. Samassa kuussa käynnistyi kiertue Ranskassa ja Länsi-Saksassa. Se jouduttiin kuitenkin keskeyttämään viiden konsertin jälkeen, kun Lordin umpilisäke tulehtui. Lord joutui viideksi viikoksi vuodelepoon, minkä vuoksi myös Amerikan-kiertueen alkua jouduttiin lykkäämään kuukaudella.

Musiikki

Burn on tyyliltään lähinnä hard rockia, mikä on ominaista Deep Purplelle. Edellinen solisti Ian Gillan oli aikoinaan halunnut muuttaa yhtyeen tyyliä lähemmäksi progressiivista rockia, minkä voi kuulla albumeilla Deep Purple in Rock ja Machine Head. Burnilla progressiivisista vaikutteista on enimmäkseen luovuttu, vaikka laulaja David Coverdale onkin kuvannut ”Mistreated”-kappaletta ”progressiiviseksi bluesiksi”. Levy on myös yhtyeen aiempia albumeja blues-tyylisempi, ja se on saanut myös vaikutteita funkista ja rock and rollista. Jon Lord on kertonut, että suurin ero Burnin ja edellisten albumien välillä on lauluosuuksissa, jotka yhtye teki ”aivan eri tavalla”. Lordin mukaan laulu kuulostaa albumilla paljon vapautuneemmalta kuin aiemmin: 
»Sitä (Burnin materiaalia) oli harjoiteltu ja pohdittu etukäteen, toisin kuin niillä albumeilla, joilla me vain jammailimme studiossa, kunnes kappale syntyi. Nyt ainoa sellainen kappale oli se instrumentaali (”’’A’’ 200”), ja sekin vain sen takia, että halusin käyttää syntetisaattoria.» 
(Jon Lord, kosketinsoittaja)
Aiemmilla levyillä kappaleiden säveltäjätietoihin oli merkitty automaattisesti kaikki yhtyeen jäsenet, mutta nyt käytäntö muuttui Blackmoren aloitteesta. Hän oli kyllästynyt jakamaan tekijänoikeuskorvaukset viiteen osaan, vaikka toiset eivät olisikaan juuri osallistuneet säveltämiseen. ”Jokaisen tulee saada sen mukaan, mitä tekee”, Blackmore totesi. Uutta käytäntöä noudatettiin kuitenkin vain kappaleissa ”Sail Away”, ”Mistreated” (joiden tekijöiksi merkittiin Blackmore ja Coverdale) ja ”’’A’’ 200” (tekijöinä Blackmore, Lord ja Paice). Glenn Hughesia ei merkitty yhdenkään kappaleen tekijätietoihin, koska hän halusi päästä eroon vanhasta kustannussopimuksestaan. Hän on kuitenkin kertonut olleensa mukana muun muassa ”Mistreated”-kappaleen tekemisessä. Kappaleet ”Burn”, ”Might Just Take Your Life”, ”Lay Down, Stay Down”, ”You Fool No One” ja ”What’s Going On Here” ovat siis todellisuudessa yhtyeen yhdessä kirjoittamia, vaikka Hughesia ei niiden alkuperäisissä tekijätiedoissa mainitakaan. Vuoden 2004 CD-painoksessa tietoihin oli lisätty myös Hughesin nimi.
Hughesin bassonsoittoa albumilla on kuvattu hyvin funk-tyyliseksi. Hän onkin todennut, että Burnin materiaali oli hänen makuunsa liian tavallista "perusrockia" ja hän joutui tekemään kovasti töitä saadakseen tyylistä kiinni. Hughes soitti albumilla Rickenbacker 4001 -stereobassoa. Albumia seuranneella Amerikan-kiertueella hän ryhtyi kuitenkin käyttämään Fender Precision Bass -mallia, jolloin Rickenbackerin soitto jäi jatkuvasti vähemmälle.

Kappalemateriaali

Albumin avaa nimikappale ”Burn”, jota on pidetty yhtenä levyn huippuhetkistä, ja esimerkiksi Allmusic-sivuston kriitikko Eduardo Rivadavia sanoo sen olevan Deep Purplen parhaita aloituskappaleita yhdessä Machine Head -albumin ”Highway Starin” kanssa. Ian Paicen rumpujensoitto on kappaleessa vahvasti esillä. Riffi on lainattu George Gershwinin kappaleesta ”Fascinating Rhythm”, ja kappaleessa on paikoin vaikutteita klassisesta musiikista. David Coverdale teki kappaleeseen neljät eri sanat, sillä hänellä oli toisinaan ongelmia kirjoittaa Blackmorea miellyttäviä sanoituksia. Blackmore halusi, että laulut käsittelisivät esimerkiksi demonologiaa ja mytologiaa. Hän halusi myös välttää perinteisiä rock-aiheita, kuten bändäreitä, hotelleja ja kiertue-elämää. Hän rinnasti mielipiteensä siihen, että ketään ei kiinnosta kuunnella putkimiesten tarinoita asennustöistä tai pankkiirien puhuvan finanssimaailmasta.
 
”Might Just Take Your Life” -kappaleen pääosassa on kosketinsoittaja Jon Lord, ja se saikin alkunsa hänen soittamastaan sointukierrosta. Funk- ja blues-vivahteinen kappale sai vaikutteita The Bandin ”Chest Feveristä”. Se kertoo Coverdalen ja Hughesin kokemuksista Deep Purpleen liittymisestä ja viittaa ihmisiin, jotka nauroivat heille selän takana. ”Might Just Take Your Life” on sovituksellisesti epätavallinen Deep Purplen kappale kolmessa asiassa: ensinnäkin siinä soitetaan tamburiinia, toiseksi siinä tapahtuu sävellajin vaihdos ja kolmanneksi kitarasoolo puuttuu käytännössä kokonaan. Lord soittaa kappaleen lopussa Hammond-soolon, ja vaikka Blackmore soittaakin taustalla kitarasooloa, se on miksattu lähes kuulumattomiin.  
”Lay Down, Stay Down” on levyn kolmas kappale, mutta se valmistui ensimmäisenä. Se sisältää vaikutteita funkista ja rock and rollista, ja siinä ovat merkittävässä roolissa Paicen rummut, lehmänkello ja tamburiini. Aluksi kappaleessa oli hieman erilainen sovitus ja sen työnimi oli ”It’s Alright”. Kappaleessa on huomattavaa sen rytmin lukuisat pysähdykset. Myös Blackmoren kitarasooloa on pidetty hänen tyylilleen epätavallisena. Rumpali Paice on kertonut, että ”Lay Down, Stay Down” on hänen suosikkikappaleensa tällä albumilla.  
Burnin A-puolen päättää funk-vivahteinen ”Sail Away”. Blackmore oli säveltänyt sen jo edellisen kokoonpanon aikana, mutta Coverdalen mukaan koko yhtye omistautui vahvasti sen kehittämiseen. Kappaleen äänittämisessä oli pieniä ongelmia, sillä Coverdale lauloi sen matalalta eikä ollut lopputulokseen tyytyväinen, mutta kun valmista kappaletta myöhemmin kuunneltiin studiossa, se kuulostikin erinomaiselta. Kappaleen introna toimii rumpulautasen isku, jonka ääni on muokattu phase-efektillä. Blackmore käyttää kappaleessa Synthi Hi-Fli -kitarasyntetisaattoria.
B-puolen ensimmäinen kappale ”You Fool No One” sai alkunsa Paicen soittamasta rumpukuviosta. Hän soittaa siinä lehmänkellokomppia. Kappaletta äänitettäessä Paice suuttui neljännen oton jälkeen, sillä hänen mukaansa muut soittajat eivät pysyneet rytmissä, ja uhkasi kävellä ulos studiosta. ”You Fool No One” on myös Burnin harvoja kappaleita, jossa Coverdale ja Hughes jakavat suurimman osan lauluosuuksista. 
”What’s Going On Here” on 28 tahdin blues, jossa Lord soittaa pianoa ja Blackmore kertosäkeessä slide-kitaraa. Kuten edellisessäkin kappaleessa, Coverdale ja Hughes laulavat suurin piirtein yhtä paljon.
”Mistreated” on pitkä blues-kappale, jonka Coverdale laulaa yksin. Blackmore oli säveltänyt sen jo paria vuotta aiemmin, ja se oli alkujaan tarkoitus julkaista edellisellä levyllä Who Do We Think We Are. Yli seitsenminuuttisena se on albumin pisin kappale.
Albumin päättävä ”’’A’’ 200” on yhtyeen ensimmäinen instrumentaali sitten ensimmäisen kokoonpanon aikakauden. Kappaletta hallitsee Lordin soittama syntetisaattori, ja se päättyy Blackmoren kitarasooloon. Bolero-rytmissä soitettu kappale kirjoitettiin vasta Montreux’ssä, ja sen nimi oli alun perin ”Touching Cloth”. Sitä ei koskaan soitettu konserteissa kokonaan, mutta Lord soitti toisinaan siitä osia ”Space Truckin’” -kappaleen aikana.
Kaikki Burnin kappaleet – paitsi ”Sail Away” ja ”’’A’’ 200” – päätyivät tulevan kiertueen konserttiohjelmistoon. ”You Fool No One” oli pitkä esitys, jonka aikana Lord, Blackmore ja Coverdale esittivät soolonumeronsa.

Kansikuva

Albumin kansikuvassa on palavat kynttilät, jotka muistuttavat yhtyeen jäsenten kasvoja. Aikoinaan runsaasti huomiota herättäneen kannen on kuvannut Fin Costello. Hän otti kuvan nopeasti, sillä sen tarkoituksena oli vain antaa yhtyeelle käsitys hänen ideastaan, mutta hänen tietämättään se päätyikin albumin kansikuvaksi. Vuosia myöhemmin Costello kuvautti kannen uudelleen Kerrang!-lehden artikkelia varten.
Takakannessa samat kynttilät ovat sammuneet ja osittain sulaneet, ja taustalla on yhtyeen jäsenten kasvokuvat. Kanteen on myös merkitty kappalelista sekä levyn tekniset tiedot.
Alkuperäiset kynttilät eivät ole olleet myynnissä, mutta toinen, käyttämätön kynttiläsarja on ollut huutokaupattavana. Vuosituhannen vaihteessa markkinoilla liikkui heikkotasoisiksi arvosteltuja kopioita, joita mainostettiin myös internetissä.

Julkaisu ja vastaanotto

Burn ilmestyi Euroopassa 15. helmikuuta 1974. Britanniassa levyn julkaisi Purple Records ja Yhdysvalloissa Warner Bros. Records. Länsi-Saksassa albumi oli ilmestynyt Purple Recordsin julkaisemana jo tammikuussa. Albumin painoksissa oli eroja eri maissa: esimerkiksi Yhdysvaltain- ja Kanadan-painosten mukana tuli kappaleiden sanat sisältävä liite, joka puuttui Britannian-painoksesta. Muiden maiden painokset noudattivat pääosin Britannian-painoksen rakennetta. Merkittävin poikkeus oli Argentiinan-painos, jonka nimi oli käännetty espanjaksi Quemar ja tiedot kirjoitettu espanjaksi. Uruguayssa albumi julkaistiin vuonna 1975 nimellä Arde.
Albumi oli Britanniassa parhaimmillaan sijalla kolme ja Yhdysvaltain Billboard 200 -listalla yhdeksäs. Se menestyi erityisesti Yhdysvalloissa paremmin kuin edellinen levy Who Do We Think We Are, mutta toisaalta heikommin kuin sitä edeltäneet Machine Head ja Made in Japan. Listaykköseksi Burn ylsi Norjassa (5 viikoksi), Länsi-Saksassa (2 viikoksi), Itävallassa ja Ruotsissa. Sitä myytiin kultalevyyn oikeuttava määrä Britanniassa, Yhdysvalloissa ja Ranskassa.
Ensisijaisena singlenä albumilta julkaistiin ”Might Just Take Your Life”. Kappale nousi 91:nneksi Yhdysvaltain Billboard Hot 100 -listalla. Yhtye itse olisi halunnut albumin ensisijaisen singlen olevan ”Sail Away”, mutta levy-yhtiö Warner Brosin mielestä ”Might Just Take Your Life” oli kaupallisempi. Lisäksi nimikappale ”Burn” ilmestyi lyhennettynä versiona Yhdysvalloissa ja Japanissa ja ”Lay Down, Stay Down” Itävallassa. Yhdysvalloissa ilmestyi myös EP-levy, joka sisälsi kappaleet ”Burn”, ”Lay Down, Stay Down” ja ”You Fool No One”. Myös Boliviassa julkaistiin EP, jolla oli vastaavasti kappaleet ”Might Just Take Your Life”, ”’’A’’ 200” ja ”Burn”.
Burn ilmestyi alun perin vinyylinä, C-kasettina ja 8-raitana. Ensimmäinen CD-versio ilmestyi vuonna 1987. Vuonna 2004 julkaistiin juhlapainos 30th Anniversary Edition. Albumin alkuperäinen materiaali oli remasteroitu Abbey Roadin studiossa, minkä lisäksi mukana oli remasteroituja bonuskappaleita.
Norjassa albumi palasi listalle viikoksi vuonna 2009, kun se oli 20. sijalla viikolla 25/2009.

Kritiikki

Albumi sai ilmestyessään enimmäkseen positiivista palautetta, vaikka poikkeuksiakin oli. Rolling Stone -lehden Ken Barnes arvioi Burnia 25. huhtikuuta 1974 ilmestyneessä numerossa. Hänen mielestään Ian Gillanin ja Roger Gloverin lähdöllä oli hyvätkin puolensa, ja hän kiittää uuden laulajan David Coverdalen laulutyyliä. Toisaalta albumin materiaali on tylsää ja tavallista, eikä siinä ole samaa voimaa kuin yhtyeen parhaissa töissä. Poikkeuksen muodostaa nimi- ja aloituskappale ”Burn”, ja myös kappaleet ”Sail Away” ja ”Mistreated” saavat kiitosta. Sen sijaan ”Might Just Take Your Life”, ”You Fool No One”, ”What’s Going On Here” ja ”’’A 200’’” ovat täytemateriaalia. Albumi on taidokkaasti työstetty ja uudessa kokoonpanossa on potentiaalia, mutta Gillanin ja Gloverin ajan kipinä on kuitenkin poissa.
Myös Billboard arvosteli albumin tuoreeltaan, ja lehdessä kehuttiin Coverdalen panosta laulajana ja myös Glenn Hughesin laulua ja bassonsoittoa. Parhaimmistoon nousevat kappaleet ”Mistreated”, ”Burn” ja ”Might Just Take Your Life”. Arvostelun lopussa todetaan, että Deep Purple on menettänyt paljon kahden vanhan jäsenen lähdön mukana, mutta se on silti parempi kuin koskaan.
Rolling Stonesissa julkaistiin 6. kesäkuuta 1974 uusi arvostelu albumista. Jon Landau kritisoi kovin sanoin Coverdalen sanoituksia ja sanoo niiden olevan hirveimpiä, mitä koskaan on vinyyliin kaiverrettu. ”Mistreated” kuitenkin pelastaa albumin b-puolen, joka olisi muuten kaikkien aikojen huonoin brittiläisessä rock-musiikissa. Parhaita albumissa ovat ne hetket, kun kaikki laulavat samanaikaisesti, sillä silloin sanoitukset on helpompi unohtaa.
Kesäkuussa 1974 albumia käsitteli myös Circus-lehti, jossa oli kaksi erillistä arvostelua. Janis Schacht toteaa solisti Coverdalen suoriutuvan tehtävästään erinomaisesti, ja myös Hughesia hän pitää tervetulleena lisänä. Hän uskoo, että Gillan ja Glover unohtuisivat ajan myötä kuten yhtyeen ensimmäinen laulaja Rod Evans. Schachtin mielestä yhtyeen uusi äänimaailma on selvästi aiempaa kirkkaampi, eikä se ole niin sekava kuin edellisen kokoonpanon aikana. Hän vertaa levyn materiaalia alkuaikojen Small Facesiin. Lehden samassa numerossa oli myös Ed Nahan tekemä arvostelu. Nahan mielestä levy ei eroa soundiltaan aiemmasta Deep Purplesta, sillä sitäkin dominoi korvia huumaava rock, jota johtaa Ritchie Blackmoren hyökkäävä kitaransoitto.
Vuonna 1995 Stephen Thomas Erlewine totesi kirjassa The All-Music Guide to Rock, että vaikka Burn ei yllä Machine Headin ja Made in Japanin tasolle, se sisältää kuitenkin kuumia riffejä ja hyvää heavyrockia. Hän antaa albumille kolme arvostelutähteä viidestä. Seuraavana vuonna Gary Graff kertoi kirjassa Musichound Rock: The Essential Album Guide, että Gillanin ja Gloverin lähdön huomioon ottaen Burn on merkittävä saavutus. Hän antaa levyn arvosanaksi neljä tähteä viidestä.
Jan M. Ekbladin toimittaman kirjan Deep Purple – Syvän purppuran vuodet 1967–2004 historiaosuudessa Heikki Heino sanoo, että Burn on lopulta ehkä hieman keskeneräisen kuuloinen. Han laskee levyn huippuhetkiin kappaleet ”Burn” ja ”Mistreated”. Kirjassa on myös erillinen Jari Wartiaisen kirjoittama arvostelu, jossa tämä toteaa: ”Kaiken kaikkiaan loistava aloitus Mark III:lta! Toimii aina!” Deep-purple.fi-sivustolla Petri Myllylä sanoo, että ”vaikka Burn onkin hemmetin kova jytälevy, on se myös huomattavasti blues-sävytteisempi kuin bändin aiemmat levyt”. Levyltä nousevat hänen mukaansa esiin kappaleet ”Burn” ja ”Mistreated”, jota hän kehuu Coverdalen upeasti tulkitsemaksi hitaaksi bluesiksi. Kokonaisuudessaan levy kuitenkin jää kiertueelta julkaistujen live-äänitteiden varjoon. Samalla sivulla Tero Honkasalo toteaa, että ”tästä ei juuri heavy rock parane” ja ”tämä levy kuuluu jokaiseen kotiin”.
Huhtikuussa 2006 Classic Rock -lehti valitsi Burnin kaikkien aikojen 27. parhaaksi brittiläiseksi rock-albumiksi.

Julkaisun jälkeen

Levyn julkaisua seurannut Amerikan-kiertue lykkääntyi kuukaudella Jon Lordin sairastumisen vuoksi ja alkoi lopulta Detroitista 3. maaliskuuta 1974. Vaikka kiertue oli myyty loppuun ennätysajassa, uuden kokoonpanon ja soittotyylin vuoksi yleisö oli ensimmäisissä konserteissa epäluuloista, toisinaan jopa vihamielistä. Monet suhtautuivat epäluuloisesti myös vanhojen kappaleiden uusiin versioihin. Yhtyettä varten oli vuokrattu ”maailman suurin, ylellisin ja kallein yksityinen suihkukone” Boeing 707 – Starship I, josta tuli lähes yhtä suuri nähtävyys kuin itse yhtyeestä. Fanijoukot kerääntyivät katsomaan konetta aina sen laskeutuessa jonnekin. Kiertueen suurimpana haittapuolena on pidetty sitä, että Hughes alkoi käyttää sen aikana kokaiinia.
Amerikan-kiertueen suurin keikka oli 6. huhtikuuta järjestetyllä California Jam -festivaalilla 200 000 katsojan edessä. Tapahtuman pääesiintyjät olivat Deep Purple, Black Sabbath ja Emerson, Lake & Palmer. Deep Purplen esityksen aikana Blackmore rikkoi kitarallaan televisiokameran, räjäytti yhden vahvistimistaan ja lopuksi heitteli lavakalustoa ympäriinsä. Hän vältti kuitenkin pidätyksen, koska hän poistui paikalta nopeasti helikopterilla. Yhtyettä vastaan yritettiin kuitenkin myöhemmin nostaa useita syytteitä: esimerkiksi eräs lavatyöntekijä vaati korvauksia räjähdysten aiheuttamasta kuulovauriosta. Häntä syytettiin myös tuhopoltosta, sillä bensiinillä valellun vahvistimen räjähdys oli suunniteltua voimakkaampi ja se olisi voinut sytyttää koko lavan tuleen. Deep Purple ei lopulta joutunut korvaamaan muuta kuin 5 000 dollarin arvoisen kameran. California Jamia on pidetty jopa Deep Purplen uran kohokohtana, sillä yhtye ei ole sen jälkeen esiintynyt yhtä suurelle yleisölle. Lisäksi miljoonat ihmiset näkivät konsertin televisiosta.
Huhtikuussa 1974 Deep Purple aloitti siihen mennessä suurimman Britannian-kiertueensa. Se kesti yli kuukauden, ja sen aikana yhtye piti kolme erillistä konserttia Lontoossa. BBC äänitti niistä yhden, ja vuonna 1982 julkaistiin albumi Live in London. Kiertue päättyi Coventryyn 29. toukokuuta 1974.
Suuri työmäärä vaati veronsa, ja yhtyeen sisäiset jännitteet alkoivat kasvaa. Coverdale ei ollut enää ujo ja epävarma, vaan täydellisenä pidetty rocktähti, mikä heijastui hänen käytökseensä. Hughes olisi halunnut laulaa enemmän, mutta Coverdale vetosi asemaansa laulusolistina. Monet ovat jälkeenpäin ajatelleet, että Deep Purplen ongelmat olisivat voineet ratketa, mikäli se olisi pitänyt tauon. Yhtyeellä ei kuitenkaan ollut sellaiseen varaa, joten se palasi Clearwellin linnaan harjoittelemaan uutta albumia varten, joka oli tarkoitus julkaista vielä vuoden 1974 aikana.