Suomen ilmavoimien historia

Suomen ilmavoimien historia käsittelee Suomen ilmavoimien organisaatiota, kalustohankintoja sekä koulutus- ja taistelutoimintaa puolustushaaran perustamisesta 1918 alkaen.

Punaisten lentotoiminta

Hallituksenvastaiseen kapinaan nousseiden suomalaisten punaisten käyttöön oli jäänyt venäläisten entisiltä sotilaslentoasemilta kaksitoista lentokonetta, joista pääosa oli Stetinin M-9 -lentoveneitä. Punaiset perustivat kolme lento-osastoa, joista Pohjoisen rintaman alaisen Tampereelle, Keskisen rintaman alaisen Kouvolan ja Itäisen rintaman alaisen Viipuriin. Näiden lisäksi perustettiin maaliskuussa 1918 lentokoulu Helsinkiin Hermannin lentoasemalle.
Lentotoiminta alkoi 24. helmikuuta 1918, kun Viipurista lähetettiin viisi Nieuport-lentokonetta Riihimäelle, jonne ne saapuivat seuraavana päivänä . Riihimäelle saapuneista koneista lähetettiin edelleen kaksi konetta Tampereelle ja kolme Kouvolaan. Tampereelle lähetetyt koneet olivat Nieuport-merkkisiä (toinen Nieuport 10 -tiedustelukone ja toinen Nieuport 17 -hävittäjäkone). Tampereelle saapui myös neljä venäläistä lentoupseeria ja kuusi mekaanikkoa. Tampereelta lähti lentokone sotalennolle ensimmäisen kerran 1. maaliskuuta 1918 Naistenlahdelta.
Näiden koneiden lisäksi punaisten itäisen rintaman lento-osastolla oli aluksi käytössään vielä kaksi lentokonetta. Niistä toinen tuhoutui valkoisten tykkitulessa huhtikuussa. Lopuista koneista osa joutui valkoisten haltuun joko jo sodan aikana tai myöhemmin sodan päätyttyä. Osa koneista tuhoutui. Lentotoiminta käsitti tiedustelua, pommitusta, lentolehtisten levitystä ja tykistötulen tähystystä, mutta toiminta oli kaikilla rintamilla tehotonta satunnaista tiedustelutoimintaa lukuun ottamatta. Tämä johtui heikosta johtamisesta, koneiden heikkokuntoisuudesta, huonosta koneiden huollosta ja venäläisten lentäjien välinpitämättömyydestä.

Itsenäisyyden ensimmäiset vuodet

Suomen ilmavoimien ensimmäiset lentotukikohdat olivat Venäjän laivaston jälkeensä jättämiä vesikonetukikohtia. Myös saksalaiset olivat sisällissodan aikana toimineet vesikoneilla muun muassa Helsingistä, Loviisasta, Koivistolta ja Suursaaresta käsin. Kalusto oli näin ollen vesikonevaltaista ja määrärahojen niukkuudesta johtuen vesikonepainotteisuus tuli näkymään myös 1920-luvun kehityksessä ja kalustohankinnoissa.
Kuten kaikkialla maailmassa ensimmäisen maailmansodan jälkeen ilmavoimat olivat ylenkatsottu aselaji. Asemäärärahoja ei juuri ilmavoimiin panostettu, koska päättäjät olivat maa- ja merivoimista. Kutakin konetyyppiä oli Suomen ilmavoimissa tuolloin keskimäärin kaksi kappaletta ja eri konetyyppejä oli toistakymmentä.
Saksalaisen Carl Seberin johtaessa ilmavoimia (28. huhtikuuta 1918 – 13. joulukuuta 1918) Suomeen hankittiin saksalaisilta vallankumouksellisilta matruuseilta Tallinnasta neljä Friedrichschafen-vesitiedustelukonetta ja yksi Rumpler-vesihävittäjä. Saksan tappio maailmansodassa johti siihen, että saksalaiset neuvonantajat joutuivat lähtemään vuoden 1918 lopulla.
Seberin jälkeen ilmavoimien komentajaksi tuli everstiluutnantti T.F. Aminoff (13. joulukuuta 1918 – 10. tammikuuta 1919) ja hänen jälkeensä everstiluutnantti Sixtus Hjellmman, jonka aikana Ilmavoimat saivat ensimmäiset kalustomäärärahansa. Esikuntapäällikkö, jääkärikapteeni Bertel Mårtensson, ehti ostaa Saksasta kolme Fokker D.VII -hävittäjää ja kaksi Albratros-tiedustelukonetta ennen kuin hankintavaltuudet peruutettiin häneltä. Peruutukseen oli syynä Suomeen tulleet ranskalaiset neuvonantajat.
Ranskalaiset laativat huhtikuussa 1919 suunnitelman Suomen ilmavoimien varustamisesta ranskalaisin pyörillä varustetuin konein. Asiassa päädyttiin kompromissiin ja Suomeen ostettiin Ranskasta 20 Breguet XIV -maatiedustelukonetta ja 12 Georges-Levy -lentovenettä. Viimeksi mainituista yhdeksän tuhoutui lyhyen ajan sisällä ja yhdellä ei lennetty lainkaan. Vuonna 1920 hankittiin osin lahjoitusvaroin Italiasta kaksi Savoia S.9 -lentovenettä, jotka tuhoutuivat Alpeilla 7. syyskuuta 1920 siirtolennolla Suomeen.
Vuonna 1919 Suomen ilmavoimat tukivat Neuvosto-Karjalan retkikuntia pommituslennoin. Englannin laivaston lentokoneet suorittivat Suomen ilmavoimien Koiviston tukikohdasta käsin pommituslentoja samaan aikaan. Vastaiskuja tai hävittäjätorjuntaa ei ilmeisesti esiintynyt, mikä oli merkki Neuvosto-Venäjän ilma-aseen rappiotilasta.

1920-luvun toteutumattomat kehityssuunnitelmat

1917–1922 Neuvosto-Venäjän ilma-ase rapistui, mutta 1920-luvun alussa sitä alettiin kehittää, ja sillä oli pian 400 konetta. Tämä oli ainoa potentiaalinen vihollinen Suomen ilmavoimille. Muissa aselajeissa ehkä pohdittiin Ruotsin uhkaa etenkin Ahvenanmaan kysymyksen takia, mutta Suomen ilmavoimat oli tuolloin hyvin ruotsinkielinen ja -mielinen. Neuvosto-Venäjän ilma-aseen rappiotilan takia Suomen ilmavoimien 1920-luvun sekalainen lentokonekalusto ei ollut sotilaallisesti merkittävä heikkous.
Suomen ilmavoimien komentajat olivat pääsääntöisesti entisiä tykistöupseereita ja yleensä eivät olleet saaneet lentokoulutusta. Tämä johti kaluston valinnassa kiinnostukseen pommikoneisiin (Douhetismin vaikutus Suomessa), joka oli myös yleismaailmallinen trendi 1920-luvun alusta 1930-luvun alkupuolelle. Uusien koneiden kehitys oli hidasta koko maailmassa 1920-luvun jälkipuolelle asti. Tällöin muun muassa Neuvostoliitto alkoi voimakkaasti kehittää ilmavoimiensa kalustoa. Suomen ilmavoimien lentokoneista osa suunniteltiin Suomessa 1920-luvun alusta lähtien, osa ostettiin valmiina ulkomailta ja osa valmistettiin lisenssillä Suomessa. Koneita on hankittu sieltä, mistä niitä on saatu niillä varoilla, joita oli käytettävissä.
Majuri Arne Somersalon kaudella (26. lokakuuta 1920 – 2. helmikuuta 1926) ilmavoimille tehtiin useita jopa 10-vuotisia kehitysohjelmia, joita ei kyetty toteuttamaan määrärahojen puutteen vuoksi. Suomessa oli jo kokemusta lentokoneiden korjaus-, kokoonpano- ja pienimuotoisesta rakennustoiminnasta (muun muassa vesilentokoneiden kellukkeita ilmailutelakalla). Tältä pohjalta vuoden 1920 loppupuolella aloitettiin lentokonetehtaan suunnittelu. Tarkoitus oli saada ilmavoimille kalustoa ja säästää rahaa, erityisesti ulkomaan valuuttaa. Hansa-Brandenburg W.33 -koneen lisenssi hankittiin vuonna 1921 ja lentokonetehdas aloitti toimintansa vielä samana vuonna Suomenlinnassa. Se rakensi ilmavoimille vuosina 1922–1926 muun muassa kuusi Caudron G.3 -koulukonetta ja 118 Hansa-vesikonetta.
Somersalo kutsui ensimmäisen maailmansodan yhden johtavista elossaolevan hävittäjä-ässän Emil Thuyn neuvonantajakseen ja hävittäjälentäjäkouluttajaksi Santahaminaan sekä Uttiin. Vuoden 1924 lopussa Thuy lähti Neuvostoliittoon kouluttamaan tulevia Luftwaffe (Wehrmacht)n lentäjiä.
Vuonna 1924 ilmavoimille hankittiin Ranskasta edellisvuonna ostetun koekoneen jatkoksi 18 Gourdou-Leseurre GL-21 -hävittäjää sekä kolme Caudron C.59 ja 30 Caudron C.60 -harjoituskonetta, joista viimeksi mainittuja tehtiin lisäksi lisenssillä 34. Samaan aikaan lentokonetehdas rakensi kaksi kotimaisen hävittäjän prototyyppiä, C.24:n ja C.25:n, jotka eivät kuitenkaan huonon moottorin vuoksi päätyneet sarjavalmistukseen vaan ilmavoimille hankittiin Martinsyde F.4 Buzzard kalustoa vanhenevan Gourdou-Lesseure -kaluston tilalle vuonna 1927.
Vuonna 1924 Suomeen kutsuttiin brittiläisiä neuvonantajia, jotka saivat ohjenuorakseen Suomen taloudellisen kantokyvyn huomioon ottamisen suunnitelmia tehdessään. Britit tekivätkin lyhyen tähtäimen ohjelman, joka perustui yhteen maa- ja kolmeen meritukikohtaan. Britit itse olivat siirtymässä maakoneisiin mutta he ymmärsivät, ettei Suomella ollut siihen vielä varaa. Tämä väliaikaiseksi tarkoitettu suunnitelma ymmärrettiin väärin pidemmän ajan ohjelmaksi ja se tuli vaikuttamaan Suomen ilmavoimien kehitykseen 1930-luvun alkuun saakka. Brittien suunnitelmat eivät miellyttäneet Somersaloa, joka erosi.
Vuosina 1926–1927 lentokonetehdas rakensi kolme kotimaisen IVL Haukka -hävittäjäkoneen prototyyppiä, mutta vuonna 1928 päädyttiin hankkimaan brittiläisen Gloster Gamecock II:n lisenssi. Glosterin toimittaman koekoneen (GL-38) ja mallikoneen (GL-43) lisäksi lentokonetehdas valmisti vuosina 1929–1930 15 sarjakonetta.
Breguet -tiedustelukoneen tilalle päätettiin hankkia 1925 Koolhooven FK.31 -koneita. Kaksi mallikonetta saapui Suomeen 1926 ja lentokonetehdas rakensi neljä lisenssikonetta 1929–1930. Koolhovenien myöhästyttyä päätettiin Breguet-kaluston tilalle hankkia väliaikaiseksi ratkaisuksi kahdeksan tšekkiläistä Aero A-11 -konetta vuonna 1927 ja tuon hankinnan jatkoksi 16 Aero A-32 -konetta vuosina 1929–1930. Hollantilaiset olivat kelvottomia ja kotimaassa rakennetut vielä huonompia. Koneet poistettiin kirjanpidosta 1932 vain muutaman tunnin lentäneinä.
Seuraava ilmavoimien kehitysohjelma tehtiin eversti Väinö Vuoren komentajakaudella (3. joulukuuta 1926 – 8. syyskuuta 1932) vuonna 1928 mutta sitäkään ei edellisten ohjelmien tapaan muodollisesti vahvistettu. Siitä huolimatta Hansa-meritoimintakoneet päätettiin korvata Blackburn Ripon -koneella, josta hankittiin 1928 mallikone ja valmistuslisenssi. Ripon-toimitusten myöhästyminen puolestaan johti E.30 Kotka -meriyhteistoimintakoneen kehittämiseen. Riponeita valmistettiin vuosina 1930–1934 25 kolmessa sarjassa ja Kotkaa tehtiin prototyypin lisäksi viiden koneen sarja vuonna 1931. Caudron-koulukoneiden korvaamiseksi hankittiin vuonna 1928 de Havilland D.H.60 Moth -koneen lisenssi. Lopulta lentokonetehdas rakensi 21 Mothia vuosina 1929–1930 ja prototyypin lisäksi 32 Sääskeä vuosina 1930–1932.
Ilmavoimien ja Yleisesikunnan välit tulehtuivat ja niin Yleisesikunta laati vuonna 1931 17 laivuetta ja 221 konetta sisältävän ohjelman, jonka Mannerheimin johtama puolustusneuvosto vihdoin seuraavana vuonna vahvisti.
Ilmavoimien tukikohta ja lentuejärjestelmä uudistui muutaman kerran ennen toista maailmansotaa jolloin sen painotus alkoi siirtyä hävittäjäkoneisiin ja tukikohdat siirtyivät lähemmäksi itärajaa.

1930-luku: 12 laivueen suunnitelma

Ilmavoimat sai vuosina 1931–1933 vain alle kolmasosan hätäohjelmansa edellyttämistä varoista. Eversti Jarl Fritiöf Lundqvist, ilmavoimien komentaja 8. syyskuuta 1932 – 1. heinäkuuta 1945, teki toukokuussa 1933 puolustusneuvostolle 12 laivuetta käsittävän rajoitetun ohjelman, joka toteutettaisiin vuoteen 1938 mennessä. Tarkoitus ei ollut luopua 17 laivueen ohjelmasta vaan lykätä viiden laivueen perustamista myöhemmäksi.
Vuonna 1933 ilmavoimilla oli vain seitsemän laivuetta, joista yksi oli hävittäjälaivue, kolme oli maa- ja kolme meriyhteistoimintalaivueita. Perustettavista viidestä uudesta laivueesta yksi oli hävittäjälaivue ja kolme kaukotoimintalaivueita. Vuonna 1934 hävittäjälaivueiden määrä nostettiin kolmeen. Utissa toimivalla Lentolaivue 24:llä oli Gloster Gamecock -hävittäjät ja vuonna 1934 päätettiin hankkia 17 Bristol Bulldog uudelle Lentolaivue 26:lle.
Ennen talvisotaa Suomi, kuten moni muu maa, oli kiinnostunut nopeista pommikoneista, joiden uskottiin dominoivan tulevaa sodankäyntiä, hävittäjillä taas ei uskottu olevan suurtakaan merkitystä (douhetismi). Suomikin kiinnostui nopean pommikoneen hankkimisesta kaukotoimintalaivueilleen. Monien vaiheiden jälkeen lokakuussa 1936 tilattiin 18 Bristol Blenheim -konetta Lentolaivue 44:lle ja vuonna 1938 hankittiin koneen valmistuslisenssi. Toukokuussa 1936 hankittiin neljä Fokker C.X -syöksypommittajaa ja valmistuslisenssi; lentokonetehdas rakensi vuonna 1938 30 C.X:ää ja vuonna 1942 varaosista viisi. Marraskuussa 1936 hankittiin seitsemän Fokker D.XXI -hävittäjää ja valmistuslisenssi; lentokonetehdas rakensi vuosina 1938–1939 35 sarjakonetta ja välirauhan ja jatkosodan aikana 55 konetta lähinnä tiedustelukoneiksi.
Tämän takia moderni englantilainen pommikone Bristol Blenheim oli Suomen ilmavoimien käytössä talvisodan alkaessa. Pommikoneilla voitiin tehdä maavoimien toimintaa tukevia pommituksia, mutta talvisodassa ilma-aseen käyttö maavoimia vastaan ei ollut maasotaan suuresti vaikuttava tekijä. Aivan sodan loppuvaiheessa rynnäköintiä etenevää vihollisen jalkaväkeä vastaan tehtiin sekä hävittäjillä että pommittajilla.
Hävittäjissä elettiin aivan sodan alkuun asti kaksitasojen, avo-ohjaamojen, suksien ja kiinteiden laskutelineiden aikaa. Talvisodassa hävittäjästä tuli lopullisesti Suomen tärkein ilma-ase. Suomi haali hävittäjäkoneita sotaa edeltävinä kuukausina kilpaillen muun muassa Ruotsin kanssa amerikkalaisista Seversky P-35-hävittäjistä, jotka Ruotsi ehti ostamaan ensin. Suomen Yhdysvaltain suurlähettiläs Hjalmar Procopen väitetään neuvotelleen sekä koneiden oston että suuren lainan Yhdysvalloilta vuoden 1939 alussa ja tämän varusteluhankkeen kaatuneen Suomessa vasemmiston vastustukseen hallituksessa tai eduskunnassa. Tosin Seversky P-35 todettiin taistelukäytössä yhtä epäonnistuneeksi kuin moni muukin 1930-luvun alkupuolella suunniteltu sotilaslentokonemalli. Myös 30 Curtiss-Wright CW-21:stä oli neuvoteltu Yhdysvalloissa vuonna 1938. Suorituskykyisiä hävittäjiä tuottavien maiden (Englanti, Saksa) parasta kalustoa ei myyty lainkaan puolueettomiin maihin. Saksa oli valmis myymään 50 Heinkel He 112 -hävittäjää Suomeen. Kone oli hävinnyt kilvan Luftwaffen päähävittäjän roolista. E.Magnusson koelensi He 112 -koneen Rostockissa vuonna 1938, kone oli esillä Malmin lentoaseman avajaisissa, vuoden 1938 ilmailunäyttelyssä Helsingissä ja sitä kokeiltiin Utissa. Ilmavoimien komentaja Lundqvist ei ollut valmis kauppaan. Muun muassa Romanian kokemuksen He 112-koneesta olivat tyrmäävän huonot.
Talvisodan aikana ulkomaiden antama, suurta julkisuutta saanut asetuki koostui pääosin aikansa eläneistä koneista. Englanti kytki lahjoituksensa ylihintaan myytyihin koneisiin, esimerkiksi 10 lahjoitettua Gloster Gladiatoria kytkeytyi 20 ostettuun, jotka tilattiin 12. joulukuuta 1939. Lahjoitukset Englanti komensi siirtomaansa Etelä-Afrikan toimittamaan Suomeen. Koneet saapuivat Suomeen 18. tammikuuta – 14. helmikuuta 1940. Gladiatoreista 12 tuhoutui pelkästään helmikuun 1940 ilmataisteluissa (ynnä yksi onnettomuudessa).
Suomen ilmavoimien paras hävittäjäkone talvisodassa oli Fokker D.XXI. Se oli alun perin suunniteltu Hollannin siirtomaajoukoille Indonesiaan – siksi siinä oli koneen nopeutta alentava kiinteä laskuteline. Fokkerien taistelukykyä huononsi entisestään päätös asentaa Suomessa lisenssivalmistettuihin koneisiin Blenheimien moottoreiden kanssa teknisesti yhtenevät 840 hevosvoimaiset Bristol Mercury VIII –moottorit. VL:n valmistamat koneet olivat myös raskaampia kuin alkuperäiset hollantilaiset Fokkerit. Suksikonedoktriini oli talvisodassa Suomelle edullinen koska työkenttiä oli helpompi tehdä suksikoneille kuin pyöräkoneille.
Fiat G.50 oli suomalaisten ainoa moderni kone. Se tilattiin 23. lokakuuta 1939 ja Italia lupasi toimittaa koneen 15. marraskuuta 1939 mennessä. Kaksi konetta pääsi Saksan läpi Ruotsiin ja sieltä Suomeen ennen kuin Saksa esti koneiden viennin sen lävitse. Italia haki koneet takaisin Saksasta ja lähetti ne meritietä pitkin Ruotsiin, josta koneet saapuivat Suomeen talvisodan loppupuolella. Italian lähettämät kouluttajat osallistuivat myös sotalentoihin. Kone ei ollut suunniteltu arktisiin oloihin ja se toimi aluksi huonosti Suomen kylmässä talvessa.
Bensiiniä ja pommeja Suomen ilmavoimilla oli riittämiin, mutta ”malli Cajander” oli käytössä ylimääräisiin kertausharjoituksiin asti. Ohjaajat lensivät rauhan aikana vain noin 3–4 tuntia kuukaudessa nimenomaan kustannusten säästämiseksi. Patruunoissa ongelmana oli lentokoneiden konekiväärien tyyppien moninaisuus – eri koneissa eivät saman kaliiperin aseisiin käyneet samat patruunat.
Ennen talvisodan alkua pikakoulutettiin myös sotilaslentäjiä.

Talvisodan ilmasota

Tuhon sunnuntai on suurin Viipuriin suunnattu venäläisten lentopommitus. Muita kohteita olivat etenkin Tampere.
Talvisodan ilmasota ei päässyt huonojen lentosäiden vuoksi täysimittaisesti käyntiin ennen joulukuun puoliväliä. Ilmatorjuntatykistö toimi molemmin puolin tehokkaasti. Suomalaisilla tykistöpattereilla oli sodan alussa herkkyys ampua mitä tahansa ilmassa olevaa lentokonetta. Muun muassa talvisodan ensimmäisen suomalaisen ilmavoiton saanut Eino Luukkanen ammuttiin alas oman it-tykistön vuoksi.
Rintamapommitus oli suurelta osin venäläisten kevyen lentokaluston häirintäpommitusta, usein pimeän aikaan (”hermosaha”). Sen vaikutus maasotaan oli vähäinen.
Suomen ilmavoimien päätaistelutehtäväksi muodostui talvisodassa venäläisten pommikoneiden tehtävän vaikeuttaminen ja niiden suojahävittäjien alasampuminen omalla hävittäjäkalustolla. Suomi ei tehnyt merkittäviä pommikonehyökkäyksiä (verrattuna jatkosotaan).
Tiedustelulentäminen oli ilmavoimien toiseksi suurin anti sodassa.
Sodan lopussa suomalaiset hävittäjälentokoneet tekivät etenkin jäällä etenevien venäläisten jalkaväkisotilaiden kimppuun rynnäköitä vihollisen pysäyttämiseksi

Lentoryhmä Sarko

Ilmavoimien komentaja kenraali Jarl Lundqvist määräsi 5. syyskuuta 1944 eversti Olavi Sarkon komentaman Erikoisesikunta Sarkon valmistelemaan ilmasodan saksalaisia vastaan Oulujoki–Oulujärvi-linjan eteläpuolisilta lentokentillä toimien. Esikunta toimi alussa Iisalmesta käsin. Ilmasotatoimien alettua perustettiin Lentoryhmä Sarko 6. lokakuuta 1944.
15. syyskuuta umpeutui venäläisten asettama aselevon ehtojen takaraja saksalaisten Suomesta poisajamiselle. Karjalasta, Hangosta ja Porista saksalaiset lähtivät tuohon päivään mennessä. Saksa yritti tuona päivänä maihinnousun kautta Suursaaren valtausta. Porissa sijainneen suuren Luftwaffen varikon saksalaiset miinoittivat ja poistuivat Porista pääosin laivoilla. Kentän sulutus oli tehty ammattimaisesti - useimmat suomalaisten raivaamatkin rakennukset räjähtivät alkaen kello 18:50 löytämättömiin pommeihin. Kentän vaara-alue oli ilmoitettu suomalaisille ja miinoitus tehty siten, etteivät räjähdykset vaurioittaneet lähellä olevaa sairaalaa. Kiitotie tuhoutui kokonaan. Suomalaisten pelastamat tavarat kuuluivat rauhansopimuksen mukaan Neuvostoliitolle.
Sarkosta tuli 15.9. Pohjois-Suomen ilmakomentaja. Pohjois-Suomen länsipuolelle asetettiin toimimaan kaksi laivuetta ja itäiselle puolelle toiset kaksi laivuetta. Lentorykmentti 2 siirtyi Nerkooseen, sen yksi Brewster-lentue alistettiin Sarkolle.
Ilmavoimilla oli Lapissa käytössä 48 lentokonetta, joista alussa toimintakunnossa 39.

Sodan kulku

19. syyskuuta allekirjoitettiin välirauhansopimus Moskovassa. 30. syyskuuta Liittoutuneiden valvontakomissio esitti ilmavoimille sarjan kysymyksiä, jotka tuli olla vastattuna 1. lokakuuta klo 18. Kysymykset koskivat sekä ilmavoimia että Luftwaffen Suomessa olevia joukkoja. Tämä merkitsi sitä, että saksalaisten vetäytymistä piti alkaa vauhdittaa. 2. lokakuuta ilmavoimat luovuttivat Kotkan, Hangon ja Turun lentokentät venäläisille.
Päämaja esitti ilmavoimille samaan aikaan samanlaisia kysymyksiä. Lundqvist vastasi, että Kemiä voidaan pommittaa vain raskailla pommikoneilla, lähinnä Rissalasta käsin. Hävittäjistä voitiin ottaa käyttöön vain MS (pääosin Mörkö-Morane-koneita), BW ja CU koneet - vasta kun Paltamon ja Vaalan kentät oli laajennettu tai kun Kemi on vallattu, voidaan MT:t ottaa käyttöön. Lapin sodan lisäksi ilmavoimien piti olla valmiina vastaamaan mahdollisiin venäläisten sotilaallisiin toimenpiteisiin Suomessa. Siksikään MT-hävittäjiä ei lähetetty Lapin sotaan lainkaan.

Joulukuu

5. joulukuuta oli Suomen puolustusvoimien demobilisaatio valmis. Miesvahvuus vastasi tilannetta 1. tammikuuta 1939. Palvelukseen jäi osa vuosiluokan 1924 varusmiehistä ja vuosiluokan 1925 varusmiehet.
16.–31. joulukuuta Ilmavoimat tekivät lentoja vain kuutena päivänä: 25 koneella tehtiin pommituslentoja.

Tammikuu -45

10. tammikuuta 1945 Päämaja käski tehostaa toimintaa, mukaan lukien lentotoiminta, 1. maaliskuusta alkaen. Syynä oli se, että Neuvostoliitto oli vaatinut Suomelta lisätoimia Saksan Lapin joukkoja vastaan.
Tammikuussa Ilmavoimat lensivät Lapissa kolmenatoista päivänä.

Helmikuu

Helmikuu oli rospuuttoaikaa, jolloin käytössä oli vain kolme lentopäivää kuun lopussa.

Maaliskuu

Maaliskuussa lennettiin kahdeksana päivänä.

Huhtikuu

Huhtikuussa tehtiin pari tiedustelulentoa. Suomen ilmavoimien historian viimeinen sotalento tehtiin 4. huhtikuuta 1945: Pommituslentolaivue 43:n DO-55 ohjaajanaan kapteeni Jorma Turpeinen ja tähystäjänä kapteeni Georg Erik Strömberg teki ilmakuvauslennon Käsivarressa alueella Ala- Kilpisjärvi, Leveävuopio, Peerajärvi - Siilusvaara, Rukahoaivi, Ailakkavaara, Ala-Kilpisijärvi. Hyvässä säässä kuvattiin 55 minuutin aikana 5 000 metrin korkeudesta lennon kestäessä 12.30–16.00.
25. huhtikuuta 1945 saksalaiset olivat poistuneet Norjaan.

Menetykset

Lapin sodassa ilma-aseen käyttö oli vähäistä molemmin puolin. Myös huono lentosää vähensi operaatioiden määrää.
Suomen ilmavoimille tuli etenkin pommituslennoista tappioita Saksan Luftwaffen koneiden ja ilmatorjunnan toiminnan vuoksi. Lapin sodan päättyessä 25. huhtikuuta 1945 Ilmavoimat oli tehnyt 700 sotalentoa, joista joka viides keskeytettiin sään tai muiden syiden takia. Pommituksissa pudotettiin 220 tonnia räjähteitä kohteisiin, mutta tulokset eivät olleet hyviä. Ilmavoimat menetti sodassa kahdeksan pommikonetta, seitsemän hävittäjäkonetta ja kaksi tiedustelukonetta, mutta usein ilman vihollisen ilmavoittoa. 19 lentäjää kuoli ja yhdeksän haavoittui. Koko sotaa kutsuttiin lentäjäpiireissä ”punaiseksi lokakuuksi”, lokakuun ollen rankin sodan kuukausista.

Toiminta sodan jälkeen

Aselevon jälkeen liittoutuneiden valvontakomissio piti Suomen ilmavoimat lentokiellossa vuoteen 1946 asti lukuun ottamatta Lapin sotaan liittynyttä lentotoimintaa.
Sisäisin ripustimin varustetut pommikoneet ja ohjukset olivat Pariisin rauhansopimuksessa kiellettyjä, myös hävittäjäkoneiden määrä rajoitettiin 60 koneeseen, vaikkakaan kieltoa ei käytännössä valvottu.

2000-luku

Ilmavoimien Viestikoulun, Ilmasotakoulun ja Lentovarikon nimenvaihdokset toteutettiin. Tiedustelulentolaivueen toiminta itsenäisenä joukko-osastona päättyi.

2010-luku

Ilmavoimien Materiaalilaitoksen organisaatiouudistus toteutettiin 1. tammikuuta 2010. Osana puolustusvoimauudistusta lennostot organisoitiin uudelleen sekä 3. pääjohtokeskus, Lentosotakoulu ja Ilmavoimien Teknillinen koulu lakkautettiin. Lentosotakoulun ja Teknillisen koulun ohjaaja- ja mekaanikkokoulutus jatkuu Tikkakoskella osana Ilmasotakoulua.