google/wiki40b huggingface dataset:
Alexandra Hedison

Ura

Hedison sai ensimmäisen roolinsa sarjasta Teräsmieheni vuonna 1994. Vuosina 1996–1997 hän esitti palomies Kay Rizzoa televisiosarjassa L.A. Firefighters. Hedison näytteli dokumenttiohjaaja Dylan Morelandia televisiosarjassa L-koodi vuonna 2006 ja palasi sarjaan sen viimeisellä kaudella 2009. Hän on esiintynyt myös muun muassa elokuvissa Sleep With Me ja Epäilyksen varjossa. Hedison on käsikirjoittanut ja ohjannut elokuvan In the Dog House ja ohjannut laulaja Shelby Lynnesta kertovan dokumentin Suit Yourself.
Hedison on toiminut myös valokuvaajana. Hänellä on ollut näyttelyjä muun muassa Los Angelesissa ja Lontoossa. Hänen sademetsiä kuvaava valokuvasarjansa Ithaca on ollut esillä muun muassa Shoreditch Town Hallissa Lontoossa ja Gallery 28 -galleriassa New Yorkissa.

Yksityiselämä

Hedison on näyttelijäpariskunta David ja Bridget Hedisonin tytär. Hän opiskeli UCLA-yliopistossa Los Angelesissa.
Hedison seurusteli talk show -juontaja Ellen DeGeneresin kanssa vuosina 2001–2004. Vuonna 2014 hän meni naimisiin näyttelijä Jodie Fosterin kanssa.
Åländsk Demokrati

Ålandsk Demokrati on ahvenanmaalainen poliittinen vaaliyhdistys, joka perustettiin vuoden 2015 maakuntavaalien aikaan. Se sai yhden edustajan läpi vaaleissa neljästä ehdokkaastaan. Ålandstidningen-lehti luonnehti yhdistystä oikeistopopulistiseksi tai kansalliskonservatistiseksi ja maahanmuuttovastaiseksi.
Yhdistyksen puheenjohtaja on Stephan Toivonen, joka on myös puolueen edustaja Ahvenanmaan maakuntapäivillä.
Eurooppa-liigan kauden 2017–2018 lohkovaihe

Eurooppa-liigan kauden 2017–2018 lohkovaihe alkaa 14. syyskuuta ja päättyy 7. joulukuuta 2017.
Hygieia

Hygieia (muinaiskreikaksi Ὑγιεία) oli kreikkalaisessa mytologiassa Asklepioksen tytär. Hän oli terveyden ja puhtauden jumalatar, ja hänellä oli tärkeä osa isänsä kultissa. Siinä missä Asklepios liitettiin parantamiseen, Hygieia oli puolestaan suorassa yhteydessä sairauksien estämiseen ja terveyden ylläpitämiseen.
Hygieia kuvattiin usein nuoreksi naiseksi, jonka käsivarren ympärille oli kietoutunut käärme. Joskus käärme puolestaan joi Hygieian kantamasta maljasta. Nämä tuntomerkit säilyivät myös roomalaiseen mytologiaan, jossa hänet tunnettiin nimellä Salus.
Sana hygienia on johdettu jumalattaren nimestä. Aiemmin lääkärien vannoma Hippokrateen vala puolestaan alkoi: »Minä vannon Apollonin, lääkärin, kautta ja Asklepioksen ja Hygieian ja Panakeian ja kaikkien jumalten ja jumalattarien kautta – –.»
Musiikkifestivaali

Musiikkifestivaali on yleisötilaisuus, jossa monta yhtyettä tai artistia esittävät vuorotellen ohjelmistojaan. Festivaalit kestävät usein monta päivää ja katsojat majoittuvat telttoihin. Ne järjestetään pääsääntöisesti kesäkuukausina.

Ympäristövaikutukset

Suurten massatapahtumien haittapuolia ovat liikenneongelmat, hiilidioksidi- ja saastepäästöt, tallautuneet pellot ja metsiköt, pelästyneet eläimet, melu ja muu ympäristön asukkaiden kokema häiriö. Suurimpien tapahtumien kävijät eivät välttämättä ole tulleet paikalle pelkästään musiikin takia, vaan taustana voi olla myös esimerkiksi alkoholin käyttö.
Alainen Vaherjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 11,7 hehtaaria, se on 1,0 kilometriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 2,2 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Suur-Päijänteen alueen (14.2) Päijänteen alueella (14.22), jonka Päijänteen lähi-alueeseen (14.221) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 120,4 metriä mpy.
Paul Bosvelt

Paul Bosvelt (s. 26. maaliskuuta 1970, Doetinchem, Alankomaat) on alankomaalainen jalkapalloilija, joka pelasi pitkään kotimaansa korkeimmalla sarjatasolla, Eredivisiessä sekä myös maansa maajoukkueessa.
Bosvelt aloitti uransa amatööriseura SC Doesburgissa, josta hän siirtyi ensimmäiseen ammattilaisjoukkueeseensa, Go Ahead Eaglesiin, vuonna 1989. Pääsarjassa Bosvelt pelasi ensimmäisen kerran vuonna 1992 oltuaan mukana nostamassa Eaglesiä liigaan. FC Twente osti hänet kaudeksi 1994/1995 ja hän pelasi seurassa kolme kautta, kunnes siirtyi Feyenoordiin, ensimmäiseen huipputason seuraansa. Bosvelt oli mukana Feyenoordin parhaissa saavutuksissa pitkään aikaan, hän voitti seurassa muun muassa Eredivisien ja UEFA Cupin.
Vuonna 2003 hän siirtyi Englannin Valioliigaan, Manchester City FC:n joukkueeseen. Siellä Bosvelt pelasi kaksi keskinkertaista kautta, kunnes siirtyi takaisin Alankomaihin, Heerenveeniin. 
Bosvelt pelasi Hollannin maajoukkueessa 24 ottelua, ja hän pelasi vuoden 2000 EM-kisoissa.
Sotka (ketju)

Sotka on suomalainen huonekalukauppaketju, jolla on Suomessa noin 50 myymälää. Huonekaluvalikoiman lisäksi Sotka-myymälät tarjoavat myös palveluita, kuten kotiinkuljetusta.

Historia

OTK:n Puu Oy perustettiin Hämeenlinnaan vuonna 1941. Yritys laajeni Lahteen vuonna 1958 ostamalla konkurssiin ajautuneen Salpausselän Huonekalutehdas Oy:n tuotantolaitokset ja liiketoiminnan. Vuodesta 1964 Sotka Oy:nä toimineella yhtiöllä oli laaja tuotevalikoima, ja se oli 1990-luvun vaihteessa Suomen kolmanneksi suurin huonekalujen valmistaja.
Sotka-nimi tuli Sotkian kylästä, josta OTK oli vuonna 1938 hankkinut naulatehdas Sotkia Oy:n. OTK valmisti Sotkialla lastuvillalevyjä, joita alettiin kutsua Sotka-levyiksi. Tehdasta alettiin kutsua Sotkalevytehtaaksi. Sotka rekisteröitiin tavaramerkiksi vuonna 1956. Sillä ruvettiin myymään myös kattohuopia ja -laattoja sekä OTK Puun valmistamia ovia, ikkunoita, keittiökalusteita ja huonekaluja. Vuonna 1964 OTK:n Puu Oy:n nimi vaihdettiin Sotka Oy:ksi. Uutta nimeä perusteltiin OTK:n lehdessä sillä, että nimi sisälsi kirjaimet OTK.
Sotkan pääomistaja vaihtui OTK:sta E-osuuskunta Ekaksi suuressa osuusliikefuusiossa vuonna 1983. Vuonna 1993 oma henkilöstö osti Sotkan liiketoiminnan yrityssaneeraukseen joutuneelta Eka-yhtymältä ja jatkoi yhtiön toimintaa Sotka Finland Oy:n nimissä. Nykyään Sotka on osa Indoor Group Oy:tä, joka syntyi, kun Sponsor Capital Oy:n hallinnoima pääomarahasto hankki omistukseensa Sotka Finland Oy:n vuonna 1999. Vuosina 2005–2017 Indoor Group Oy on ollut osa Kesko-konsernia, kunnes Kesko myi Indoor Groupin kesäkuussa 2017 sijoittajaryhmälle, johon kuuluvat Sievi Capital, kolmen Sotka-ketjun franchising-yrittäjää ja eläkeyhtiö Etera.
Páramoluura

Levinneisyys

Páramoluuraa tavataan Kolumbiassa, Ecuadorissa ja Perussa. Lajia on kuvattu yleiseksi, ja sen kannankehitys on vakaa. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Erkki Ruotsalo

Erkki Ruotsalo (14. heinäkuuta 1895 Oulu – 19. tammikuuta 1972) oli Suomen puolustusvoimien eversti ja sodanaikainen jalkaväkirykmentin komentaja. Hänen veljensä oli everstiluutnantti Lauri Ruotsalo
Hänet ylennettiin upseeriksi 19.9.1914.  Ruotsalo osallistui vapaussotaan tykistön eri tehtävissä ja suoritti sodan jälkeen tykistökoulun 1. kurssin sekä Sotakorkeakoulun 1. yleisen kurssin 1924–1926. Hän palveli 1918–1924 KTR 3:ssa, Jääkäriprikaatissa 1926–1930, yleisesikunnassa toimistopäällikkönä 1930–1932, Keski-Suomen rykmentin komentajan apulaisena 1932–1933 sekä vuodesta 1933 Käkisalmen jääkäripataljoonan komentajan sijaisena. 
Talvisodassa hän komensi Kuhmon seudulla Erillinen pataljoona 12:a. Välirauhan aikana hän oli Pohjois-Savon suojeluskuntapiirin päällikkönä. Jatkosodan alettua hän komensi oman suojeluskuntapiirinsä perustamaa Jalkaväkirykmentti 30:ä, joka lokakuuhun mennessä eteni Syvärille. Hän toimi tehtävässä kesään 1942, jolloin hänet sairastuttuaan siirrettiin kotijoukkoihin pois rintamatehtävistä. Hänet oli 13.4.1942 ylennetty everstiksi.
EICAR

EICAR, European Institute for Computer Antivirus Research on vuonna 1990 perustettu organisaatio, jonka tavoitteena on edistää virustorjuntaa ja tehostaa virustorjuntaohjelmiston kehittämistä. Viime aikoina EICAR on enemmässä määrin keskittynyt haittaohjelmien tutkimiseen kuin perinteisiin tietokoneiden viruksiin sekä laajentanut työskentelyään myös muille tietoturvallisuuden osa-alueille.

EICAR testitiedosto

EICAR -organisaation julkaisema vaaraton haittaohjelman testirivi on yksi maailman eniten käytetty pikatesti varmistamaan virustorjuntaohjelmiston toiminnan. EICAR -testin voi ladata myös kaikkien tunnettujen virustorjuntaan erikoistuneiden ohjelmistotalojen internetsivuilta.
EICAR -testirivi:
X5O!P%@AP[4\PZX54(P^)7CC)7}$EICAR-STANDARD-ANTIVIRUS-TEST-FILE!$H+H*
tai
X5O!P%@AP[4\PZX54(P^)7CC)7}$VIRUS TESTI EI OLE HAITALLINEN$H+H*

Tallenna yllä oleva rivi tietokoneelle .com loppuisena tiedostona. Virustorjuntaohjelmistosi tulisi ilmoittaa Eicar -testitiedoston löytymisestä.
Fulfordin taistelu

Fulfordin taistelu käytiin 20. syyskuuta 1066 englantilaisten ja maahan tunkeutuneiden norjalaisten välillä. Englantilaisia johtivat veljekset Mercian jaarli Edwin ja Northumbrian jaarli Morkere, norjalaisia kuningas Harald Ankara ja erotettu Northumbrian jaarli Tostig Godwininpoika. Taistelu päättyi englantilaisjoukkojen tuhoon ja johti Nortumbrian pääkaupungin Yorkin antautumiseen.
Aikalaislähteet eivät anna selvää kuvaa taistelun tapahtumista. Monien anglosaksien kronikoiden mukaan Edwin ja Morkere siirtyivät joukkoineen Yorkin ulkopuolelle Fulfordiin, paikkaan minkä he olivat ilmeisesti valinneet itselleen sopivimmaksi. Norjalaisten saagojen mukaan englantilaiset olivat marssimassa kohti norjalaisia, ja joukkojen kohtaaminen tapahtui Fulfordissa, missä Harald Ankara nopeasti asetti joukkonsa taistelumuodostelmaan.
Itse taistelun kulusta ei ole epäselvyyttä. Taktisesti ovela Harald asetti joukkonsa tielle Ouse-joen ja suon väliin siten, että kuningas itse johti joen puolella olevaa vasenta sivustaa ja Tostig Godwininpoika suohon rajoittuvan ojan puoleista oikeaa sivustaa. Anglosaksien joukot asettautuivat vastaan siten, että Edwinin mercialaiset olivat joen reunalla Harald Ankaraa vastassa ja Morkeren northumbrialaiset joukot olivat suon reunassa samalla lohkolla kuin Tostigin joukot. Joen rannalla oli miehiä enemmän kuin suon puolella.
Mikäli Edwin ja Morkere olisivat pitäneet asemansa ja puolustautuneet hyökkääviä norjalaisia vastaan, olisi heidän lyöminen ollut huomattavan hankalaa. Laittamalla erotetun ja laajalti vihatun northumbrian entisen jaarlin Tostig Godwininpojan Harald pyrki estämään anglosaksien asettautumisen puolustukseen ja päinvastoin houkuttelemaan nämä hyökkäämään. Niin myös tapahtui: Morkere teki intensiivisen iskun Tostigin joukkojen kimppuun. Luultavasti Morkeren taktiikkaan vaikutti toisaalta samana kesänä tapahtunut yhteenotto Lindseyssä, missä jaarlit olivat voitokkaasti ajaneet tiehensä Tostigin joukot, toisaalta jaarlin nuoruus ja kokemattomuus.
Morkeren hyökkäys suon reunalla sai Tostigin perääntymään ja kun anglosaksien puolustuslinja näin oli auennut, Harald suoritti vastahyökkäyksen ja iltaan mennessä Harald ja Tostig olivat ottaneet loisteliaan voiton.
DeVries arvioi, ettei Edwinin ja Morkeren päätös taistella maahantunkeutujia vastaan ollut taktinen virhe, vaan pikemminkin epätoivoinen yritys pelastaa jaarlikunnan pääkaupunki York joutumasta vihollisen käsiin. Veljekset eivät tienneet englantilaisten joukkojen olevan matkalla pohjoiseen kuningas Harold Godwininpojan johdolla. Joukot saapuivat Yorkiin muutaman päivän kuluttua, minkä tietäminen olisi voinut saada veljekset tekemään toisenlaisen arvion tilanteesta. Epäilemättä aiempi voitto Lindseyssä Tostigin joukoista vaikutti veljesten päättäväisyyteen. Samoin Scarboroughin asukkaiden oli aiemmin onnistunut vastustaa aikansa norjalaisia, miksi eivät siis pohjoisen jaarlit onnistuisi pysäyttää vihollisia.
Muutama päivä Fulfordin jälkeen englantilaiset löivät norjalaiset Stamfordin sillan taistelussa.
Edvard Pesonen

Edvard Pesonen (15. elokuuta 1904 Sysmä – 17. tammikuuta 1977 Sysmä) oli sysmäläinen asioitsija, talonomistaja ja pitkäaikainen sosialidemokraattien kansanedustaja.
Pesosen vanhemmat olivat pienviljelijä Mikko Pesonen ja Ida Maria Toivonen. Pesosen puoliso vuosina 1936–1945 oli Lilli Kaarin Heponen ja vuodesta 1946 Anja Maini Marjatta Pärnänen. Ensimmäinen liitto päättyi eroon. Hän teki aluksi maatalous-, metsä- ja uittotöitä sekä toimi puuseppänä. Vuodesta 1922 Pesonen toimi vakuutusyhtiö Kansan matka-asiamiehenä ja aluetarkastajana. Hän oli sotavuosina 1941–1943 Suomen Huollon ja Vapaan Huollon Mikkelin lääninkeskuksen matkapuhujana ja toimi myös Tuberkuloosiliiton liiketoiminnan johtajana.
Pesonen oli kansanedustajana 1933–1939 ja 1943–1966 edustaen Mikkelin läänin vaalipiiriä. Hän tuli eduskuntaan 1943 sosialidemokraattien Alex Hämäläisen tilalle.
Pesonen oli presidentin valitsijamies vuosien 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Hän oli Sysmän kunnanvaltuuston varapuheenjohtajana ja kuului Sysmän kunnanhallitukseen. Pesonen oli muun muassa Tuberkuloosiliiton puheenjohtaja ja kuului Mikkelin läänin maakuntaliiton johtokuntaan ja liittovaltuustoon.
Cape Canaveral AFS SLC-41

Titan III

CCAFS:n Titan III -laukaisulaitokset rakennettiin mahdollistamaan korkea rakettien laukaisutiheys. Titan-raketit koottiin ja niitten hyötykuormat asennettiin, minkä jälkeen valmis raketti siirrettiin toiselle kahdesta laukaisualustasta raiteita pitkin. Titan III:n -laukaisulaitoksiin kuuluivat alustat LC-40 ja LC-41, Vertical Integration Building, sekä Cape Canaveralin ensimmäinen rakettien siirtorata. Laukaisulaitos saatiin valmiiksi vuonna 1964, ja ensimmäinen Titan IIIC -laukaisu tehtiin LC-41:ltä 21. joulukuuta 1965. Kantoraketti kuljetti tällä laukaisulla neljä erillistä hyötykuormaa kiertoradalle.

Titan IV

Titan IV:n ensilento tehtiin myös LC-41:ltä. Kantorakettityypin viimeinen lento alustalta tehtiin 9. huhtikuuta 1999, jolloin Titan IVB oli tarkoitus laukaista USA 142 -ennakkovaroitussatelliitti kiertoradalle. Laukaisu kuitenkin epäonnistui ylemmän IUS-vaiheen erkanemisen epäonnituttua, ja jättäen hyötykuorman hyödyttömälle GTO-siirtoradalle.

Atlas V

Titan-laukaisujen päätyttyä SLC-41:een tehtiin muutostöitä ULA:n Atlas V -rakettien laukaisuija varten. Ensimmäinen Atlas V -laukaisu tehtiin 21. elokuuta 2002, jolloin kantoraketti vei Eutelsatin Hot Bird 6 -satelliitin geostationaariselle kiertoradalle.
Atlas V -raketit kootaan pystyasennossa alustan eteläpuolella olevassa Vertical Integration Facilityssä, josta ne siirrettään alustalle noin päivää ennen laukaisua raiteita pitkin.

Luotaimet

Satelliittien lisäksi Titan -kantoraketit laukaisivat useita luotaimia 1970-luvulla LC-41:stä, mihin lukeutuivat esimerkiksi aurinkoa tutkineet Helios-luotaimet, Marsia tutkineet Viking-luotaimet ja uloimmille planeetoille lentäneet Voyager-luotaimet. Alustalta on laukaistu myös Atlas V -kantoraketilla muun muassa Mars Reconnaissance Orbiter Marsiin joulukuussa 2004, New Horizons -luotain Plutoon tammikuussa 2006, Juno-luotain Jupiteriin elokuussa 2011 ja Mars Science Laboratory Marsiin marraskuussa 2011.
Etelännokialbatrossi

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 85 cm. Kooltaan ja väritykseltään se muistuttaa suuresti lähisukulaistaan nokialbatrossia. Linnun höyhenpuku on kokonaan noenharmaa tai hyvin tummanruskea. Niska on muuta pukua vaaleampi. Silmän takana on kapea valkoinen viiru. Nuoren linnun puku on samanvärinen kuin aikuisen. Sukupuolet ovat samanväriset, koiras on hieman naarasta kookkaampi.

Esiintyminen

Pesii hieman laajemmalla alueella eteläisellä pallonpuoliskolla kuin nokialbatrossi. Atlantilla pesii Etelä-Georgian saarella, Falklandinsaarista itään. Eteläisellä Intian valtamerellä laji pesii Marionsaarella, Prinssi Edwardin saarella, Amsterdamsaarella, St Paul saarella, Crozetsaarella ja Kerguelensaarilla. Australian vesillä pesimäyhdyskuntia löytyy Heard ja Macquariesaarelta ja Uuden-Seelannin vesiltä Auckland, Campbell ja Antipodessaarilta.
Maailman populaation koko on 19 000–24 000 paria, noin 58 000 yksilöä. Laji on vaarantunut. Suurin uhka on pitkäsiimakalastus.

Elinympäristö

Pesimäsaaret ovat karuja ja vuoristoisia. Pesimäajan ulkopuolella etelännokialbatrossit vaeltelevat Antarktiksen vesillä ja pohjoisessa Chilen, Etelä-Afrikan ja Tasmanian rannikoilla.

Lisääntyminen

Pari muodostaa elinikäisen parisuhteen. Laji on sukukypsä noin 8–10 vuoden ikäisenä. Pesä on kuoppa maassa. Naaras munii yhden munan ja molemmat puolisot hautovat yhteensä noin 65 päivää. Poikanen on lentokykyinen noin 160 päivän ikäisenä.

Ravinto

Syö kalaa enemmän kuin albatrossit yleensä. Sukeltaa hyvin jopa 5 metrin syvyyteen. Syö myös mustekaloja, äyriäisiä, haaskoja ja joskus pieniä merilintuja.
57/55 J

Historia

57/55 J kehitettiin Suomessa korvaamaan vanhemmat 57 mm Nordenfelt- ja Hotchkiss-tykit, jotka olivat muuten vielä kelvollisia mutta joissa oli kehnot tähtäimet. Merivoimien esikunnan operatiivisella osastolla oli myös muuten innostusta kotimaisten tykien valmistamiseen. Insinöörieverstiluutnantti Antero Albert Jokisen suunnittelema ase perustui vanhempiin Nordenfelt- ja Hotchkiss-tykkeihin, ja prototyyppi valmistui Helsingin Laivastoasemalla vuonna 1941. 50 tykin sarja tilattiin Valtion Tykkitehtaalta (VTT) Jyväskylässä vuosien 1941 ja 1942 taitteessa, mutta vain 10 tykkiä ehdittiin saada valmiiksi vuosina 1944-1945. Kokonaismääräksi Jatkosodan lopussa tuli 11, sarjavalmisteiset + prototyyppi.

Suunnitteluvirheet

Tykkejä koeammuttaessa Jyväskylässä todettiin puoliautomaattikoneiston luistin taipuvan. Se olisi siis pitänyt uusia. Myös tykin ampumatarvikkeet tuottivat vaikeuksia: tykki suunniteltiin alun perin 900 m/s lähtönopeudelle putkipaineen ollessa 2800 atm, mutta kaksi vuotta myöhemmin samasta ruudista tehty panos antoikin 3500 atm mikä kulutti putkea aivan liikaa. Jokinen suunnitteli tyytyä 800 m/s lähtönopeuteen, mutta loppujen lopuksi lähtönopeus pudotettiin 660–670 m/s, eli suunnilleen samaan kuin vanhemmillakin 57 mm tykeillä. Myöhemmin Antero Jokista on kritisoitu yrityksestä tehdä liiankin hyvää tykkiä ottamatta huomioon teollisuuden valmiutta valmistukseen.

Palveluskäyttö

Jokiset otettiin hätäratkaisuna käyttöön 1950-luvulla paikkaamaan rannikkotykistön harjoituskaluston puutetta. Vanhemmat 57 mm tykit olivat loppuunkuluneet ja 76 mm tykit olivat vielä varauskalustona, joten varastoista kaivettiin jo poistettuja tykkejä uudelleen käyttöön. Ainakin joitakin Jokisia käytettiin selkäputkina 234/50 Be ja 305/52 O -tykeissä. Vielä 1960-luvun alussa tykit kunnostettiin ja selkäputkina olleisiin lisättiin aikaisemmin poistetut osat, mutta jo 1965-1966 tykit poistettiin käytöstä ja siirrettiin Asevarikko 5:een.
Puolan ilmavoimat Britanniassa ja Ranskassa

Perustaminen

Saksan ja Neuvostoliiton hyökättyä Puolaan vuonna 1939 pääosa silloisten Puolan ilmavoimien henkilöstöstä evakuoitiin Romaniaan ja Unkariin. Tuhannet puolalaiset jatkoivat matkaansa edelleen Ranskaan.

Ranskan valtaus

Ranskan ja Puolan vuonna 1921 tekemän liittosopimuksen ja siihen 1939 tehdyn lisäyksen nojalla puolalaisista  muodostettiin puolalaisia joukkoja Ranskan ilmavoimien osaksi. Pääosa puolalaisista muodosti kuitenkin pieniä yksiköitä ja ainoastaan yksi suurempi yhtymä Groupe de Chasse polonaise I/145 muodostettiin Mionsin lentotukikohtaan.
Vasta toukokuussa GC I/145 saatiin kalustettua ja silloinkin vanhentuneilla Caudron C.714 -hävittäjillä. Lennettyään 23 lentoa puolalaislentäjät ilmaisivat huolensa koneen suorituskyvystä. Kone ei kyennyt tasaveroiseen taisteluun Saksan ilmavoimien kaluston kanssa. Viikkoa myöhemmin Ranskan puolustusministeri Guy La Chambre määräsi koneet poistettavaksi palveluksesta. Uusien koneiden puuttuessa osa puolalaisista kieltäytyi tottelemasta määräystä. Puolalaiset saavuttivat kaksitoista vahvistettua ja kolme vahvistamatonta ilmavoittoa kolmessa erillisessä ilmataistelussa 8.–11. kesäkuuta. He menettivät yhdeksän konetta ilmataisteluissa ja saman verran maassa.
Muut puolalaisjoukot varustettiin Morane-Saulnier M.S.406 -hävittäjillä ja yksi yksikkö Koolhoven FK.58 -koneilla. Joukoilla oli kaikkiaan 86 lentokonetta, joilla saatiin kalustettua puolitoista laivuetta operatiiviseen valmiuteen. Loput kaksi ja puoli laivuetta olivat Ranskan sotatoimien loppuessa edelleen koulutettavana. Yhteensä puolalaiset tekivät 714 lentosuoritetta.
Hopeaotsatapakulo

Esiintyminen

Hopeaotsatapakulot elävät Costa Ricassa ja Panamassa noin 16 000 neliökilometrin laajuisella alueella.

Elinympäristö

Laji elää vuoristometsien alikasvoksessa.

Lisääntyminen

Yksi hopeaotsatapakulon pesälöytö on kuvailtu Costa Ricasta. Pesä oli vuoristossa kosteassa metsässä. Se oli maaonkalossa ja rakennettu enimmäkseen sammalista, ja sinne johti kapea tunneli. Löytöhetkellä 12. huhtikuuta 2001 pesässä oli kaksi poikasta.
Sichuaninpuukiipijä

Levinneisyys

Sichuaninpuukiipijää tavataan Kiinassa, ja sen levinneisyysalueen pinta-ala on noin 32 000 km². Lajin populaatioksi arvioidaan alle 1 000 yksilöä, ja se on vähenemässä elinympäristöjen tuhoutumisen vuoksi. Se on luokiteltu silmälläpidettäväksi.
Viljo Rantala

Poliittinen ura

Eduskuntavaaleissa 1922 Viljo Rantala valittiin kansanedustajaksi Turun läänin pohjoisesta vaalipiiristä eli nykyisestä Satakunnan vaalipiiristä. Satakuntaa hän edustikin eduskunnassa yhtäjaksoisesti seuraavat 40 vuotta kaikkiaan 44 valtiopäivillä; hän on pitkäaikaisimpien kansanedustajien kärkijoukossa, sillä ainoastaan Ruotsalaisen kansanpuolueen edustajista John Österholm oli osallistunut useammille ja Ernst Estlander yhtä monille valtiopäiville. Hänet valittiin eduskuntaan Satakunnasta kaikkiaan 13 perättäisissä vaaleissa.
Huolimatta harvinaisen pitkästä edustajakaudestaan Viljo Rantala jäi ainakin oman vaalipiirinsä ulkopuolella sangen tuntemattomaksi tavalliselle kansalle, mikä varmaankin johtui vaatimattomalle pienviljelijälle luonteenomaisesta tavasta olla tuomatta itseään turhaan esille. Hän oli kuitenkin omalla erikoisalallaan valtiontaloudessa erittäin arvostettu ja asiantunteva poliitikko. Kotikuntansa asioiden hoitoon Rantala osallistui Punkalaitumen kunnanvaltuuston jäsenenä vuosina 1924–1972. Kylänsä työväenyhdistyksen johdossa hän oli kuolemaansa saakka.
Viljo Rantala keskittyi valtakunnanpolitiikassa talouskysymyksiin, joissa hänestä tulikin edustajanuransa loppupuolella yksi maan tärkeimpiä vaikuttajia. Valtiontilintarkastajana hän toimi suurimman osan edustaja-ajastaan 1927 lähtien, ja oli valtiovarainvaliokunnan jäsen parikymmentä vuotta. Pankkivaliokunnan puheenjohtajana hän oli talvisodan aikaan 1939–1940 ja toimi myös talousvaliokunnassa. Sotien jälkeen hän oli keskeisessä asemassa valtiovarainvaliokunnan puheenjohtajana kaikkiaan peräti kymmenien valtiopäivien ajan vuosina 1945–1951 ja 1954–1958.
Ministerinä Rantala oli vain kerran, kun SDP:n eduskuntaryhmä oli saanut suostuteltua hänet valtiovarainministeriksi Kekkosen III hallitukseen 1951–1953. Vastahakoinen Rantala ei tällöinkään vaatimattomuuttaan olisi halunnut ottaa vastaan noin korkea-arvoista tehtävää. Hallituksessa hän huolehti talouden vakauttamisesta ja tähdensi tuttuun tapaansa tarkkaa ja vastuullista valtiontalouden hoitoa.
Poliittisella urallaan Viljo Rantala pysyi lähes aina lähellä sosiaalidemokraattien keskilinjaa. Jatkosodan aikana ja sotien jälkeen hän tapasi seurata K.-A. Fagerholmin johtamaa maltillista linjaa. Niinpä sodan aikana hän oli puolueensa enemmistössä vaikka suhtautuikin myönteisesti rauhanoppositioon, sodan jälkeen hän kävi vasemmalla lähellä puolueen oppositiota, mutta palasi 1950-luvulla jo selvästi puolueen enemmistöön ja vastusti vuosikymmenen lopulla tapahtunutta SDP:n hajaannusta. Pitkän poliittisen uransa päätteeksi hän jättäytyi pois eduskunnasta ja valtakunnanpolitiikasta 1960-luvun alussa, asettumatta enää ehdolle 1962.