google/wiki40b huggingface dataset:
Kärpässienet

Suomen kärpässienet

Suomesta on löydetty 24 kärpässienilajia. Suomen yleisimmät myrkylliset kärpässienet ovat punakärpässieni ja valkokärpässieni. Syötäviin kärpässieniin kuuluvat muun muassa kehäkärpässieni, lehtokärpässieni, oliivikärpässieni, oranssikärpässieni, ruostekärpässieni ja rusokärpässieni. Useat lajit voidaan sekoittaa helposti toiseen myrkylliseen lajiin. Esimerkiksi rusokärpässieni edellyttää lajintunnistuksen lisäksi myös kunnollista kypsentämistä. Muuten siihen jää verisoluja tuhoavaa myrkkyä. Syötävistäkään kärpässienistä ei pidetä hyvänä ruokasienenä kuin sahraminkeltaista oranssikärpässientä, jolla ei ole jalassaan rengasta.
Etelä-Suomen tammilehdoista, Halikosta, Turun Ruissalosta, Saaristomeren kansallispuistosta ja Ahvenanmaalta on löytynyt valkokärpässientäkin myrkyllisempi kavalakärpässieni, joka on maailman vaarallisin sieni tunnettujen aiheutuneiden kuolemantapausten perusteella.
Suomessa esiintyviin kärpässieniin lukeutuvat myös ruskokärpässieni ja pantterikärpässieni, joissa on samoja myrkkyjä kuin punakärpässienessä, mutta etenkin pantterikärpässienessä suurempina pitoisuuksina.
Marien taistelu

Marien taistelu (engl. Marie: A True Story) on vuonna 1985 kuvattu tositapahtumiin perustuva rikosdraama, joka kertoo Marie Ragghiantin elämänvaiheesta ja vuonna 1977 tapahtuneesta tapauksesta. Elokuvan pääosia esittävät Sissy Spacek, Jeff Daniels, Keith Szarabajka, Morgan Freeman, Fred Thompson, Lisa Banes, John Cullum, Graham Beckel ja Macon McCalman. Elokuvan on ohjannut Roger Donaldson. Elokuva perustuu Peter Maasin samannimiseen kirjaan. Elokuva ei menestynyt taloudellisesti.
Oiva Toikka

Ura

Oiva Toikan vanhemmat olivat maanviljelijä Juhana Toikka ja emäntä Ida Maria o.s. Savolainen. Toikka valmistui Taideteollisesta oppilaitoksesta keramiikan osastolta vuonna 1956 ja kuvaamataidonopettajaosastolta vuonna 1960.
Toikka työskenteli Nuutajärven lasitehtaalla. Lintujen rinnalle syntynyt sarja lasisia linnunmunia sekä aina vuoden tuotannossa oleva, lasinen vuosikuutio. Käyttölasia Toikka suunniteli muun muassa 1960-luvulla Kastehelmi- ja Flora-astiaston sekä 1970-luvulla Pioni- ja Krouvi-sarjan lasistot. Hän suunniteli myös kankaita Marimekolle.  
Toikka toimi vuosina 1956–1959 Arabia Oy:n muotoilijana, vuonna 1959 Taideteollisen oppilaitoksen opettajana ja sen jälkeen kuvaamataidonopettajana Sodankylässä vuosina 1959–1963. Hän toimi myös professorina Tukholmassa Konstfackskolanissa.
Toikka sai Kaj Franck -palkinnon, Prinssi Eugen -mitalin ja Pro Finlandia -mitalin. Vuonna 2003 hänet valittiin Taideteollisen korkeakoulun kunniajäseneksi.
Toikan puoliso oli lasitaiteilija Inkeri Toikka (1931–2009).
Esa Pekonen

Esa Pekonen (s. 4. marraskuuta 1961 Lahti) on suomalainen jalkapallovalmentaja ja entinen puolustaja.

Valmentaja

Toimittuaan peliuransa päättymisen jälkeen joitakin vuosia lahtelaisen jalkapalloilun parissa Pekonen siirtyi vuonna 2000 Kuopioon. Hän valmensi aluksi Kuopion Palloseurassa. Vuonna 2002 Pekonen otti tuntumaa myös naisjalkapalloon Kuopion MimmiFutiksen valmennuspäällikkönä.
Pekonen palasi KuPSiin Ismo Liuksen aisaparina kesäkuun puolivälissä 2003. Tuolloin hänet palkattiin apuvalmentajaksi vanhalle pelikaverillensa Liukselle, joka oli ottanut kesken kauden päävalmentajan paikan KuPSissa.
Pekonen otti 14. kesäkuuta 2009 KuPSin päävalmentajan paikan Kai Nyyssöseltä, joka erotettiin kesken kauden. KuPS oli saalistanut tuolloin 10 pelistä vain 4 pistettä ja oli sarjan viimeinen. Pekosen johdolla KuPS onnistui säilyttämään paikkansa Veikkausliigassa. Kauden päätteeksi seura teki kaksivuotisen jatkosopimuksen hänen kanssaan.  Kausi 2010 oli Pekoselle ja KuPSille täysosuma. Joukkue pelasi Veikkausliigassa loistavasti ja taisteli jopa mestaruudesta. Lopulta KuPS sijoittui SM-hopealle ensimmäistä kertaa 31 vuoteen. Kausilla 2011–13 menestys Veikkausliigassa jäi heikommaksi, mutta KuPS pelasi kolmesti perättäin Suomen cupin finaalissa. Pekonen joutui pettymään joka kerta, eikä KuPS voittanut hänen alaisuudessaan mestaruutta. Pekonen vei joukkueensa myös Eurooppa-liigan peleihin kausilla 2011/12 ja 2012/13. Parhaimmillaan joukkue eteni kolmannelle karsintakierrokselle syksyllä 2012, mutta hävisi Bursasporille yhteismaalein 6–1. 
Kausi 2014 alkoi KuPSilta kehnosti ja joukkue hävisi kaikki kolme ensimmäistä otteluaan. Pekonen jätti tehtävänsä 24. huhtikuuta. Lähdön taustalla oli Pekosen mukaan seuran kannattajien uhkailut ja fyysinen loukkaus hänen vaimoaan ja poikaansa kohtaan.
Mugen Motorsports

Mugen Motorsports on japanilainen yhtiö, jonka Hirotoshi Honda (Honda Motor Companyn perustajan Soichiro Hondan poika) vuonna 1973 perusti. Mugen, joka tarkoittaa "ilman rajaa", on moottorien ja moottoriosien valmistaja, ja se tekee tiivistä yhteistyötä Honda Motor Companyn kanssa. Huolimatta perheyhteyksistä Mugen ei ole, eikä ole koskaan ollut Hondan omistama. Asiat olivat mutkikkaita jonkin aikaa, kun Mugenin omisti ja sitä johti Hirotoshi Honda, joka on ollut Hondan pääosakas siitä asti, kun hänen isänsä kuoli vuonna 1991.
Yhtiö virittää ja kilpailuttaa Honda-autoja Super GT -luokassa, ja myy markkinoilta poistettuja osia innokkaille harrastelijoille. Mugen oli mukana voittamassa Formula 3000 -sarjan mestaruutta vuosina 1990 ja 1991. Tämä lopulta johti Mugen mukaan tuloa Formula 1 -sarjaan. F1:ssä se oli mukana kaudesta 1992 kauteen 2000. Vuoteen 2005 asti se oli Formula Nippon -sarjan yksinomainen moottoritoimittaja.

Formula 1

Vuonna 1991 Mugen valmisti Hondan V10-moottoreita Tyrrell-tallille, mutta seuraavana vuonna moottorit nimettiin Mugen MF351H -nimisiksi, ja ne toimitettiin Footwork-tallille. Kaudella 1993 Mugen jatkoi yhteistyötä Footworkin kanssa, ja valmisti MF351H:sta B-version.
Vuoden lopussa Mugen vaihtoi Lotus-talliin, joka suunnitteli uutta Lotus 109 -autoa. Tallilla oli rahavaikeuksia, ja 109-runko valmistui myöhässä. Mugenin ZA5C-moottori ei kyennyt näyttämään tehojaan, ja Lotuksen vetäydyttyä sarjasta kauden jälkeen, Mugen vaihtoi Ligier-talliin. Uusien sääntöjen mukaan valmistettiin 3,0-litrainen MF301H-moottori. Yhteistyö Ligierin kanssa tuotti Mugenille ensimmäisen Formula 1 -voiton Monacon GP:ssä 1996, jolloin Olivier Panis ajoi voittoon.
Alain Prostin ostettua Ligierin vuonna 1997 tallin nimeksi tuli Prost Grand Prix. Talli käytti Mugenin MF301H-B -moottoreita. Prostin Jarno Trulli johti Itävallan GP:tä, mutta hänen moottorinsa hajosi. Prost solmi sopimuksen Peugeot'n kanssa, joten Mugenin oli etsittävä uutta yhteistyökumppania. Mugen teki kaksivuotisen sopimuksen Jordan Grand Prix -tallin kanssa, jolle Mugen valmisti MF201H-C moottorin. Kausi 1998 ei ollut menestyksekäs ennen Belgian GP:tä, jolloin Jordan-kuljettajat Damon Hill ja Ralf Schumacher ottivat tallille kaksoisvoiton.
Kausi 1999 tuotti vielä lisää tuloksia, kun Heinz-Harald Frentzen voitti kahdesti, mutta sitten Honda Motor Company ilmoitti tuovansa omia moottoreitaan BAR-tallille. Mugen vetäytyi F1-sarjasta kauden 2000 lopussa jättäen kuitenkin Hondan valmistamaan moottoreita Jordanille.
VRFK

VRFK oli Suomen puolustusvoimien niin kutsutun C-radion tyyppi, mitä käytettiin pataljoonan ja rykmentin radiona. Radiota kutsuttiin suomen puhekielessä myös Raili:ksi. Kenttäradio koostui koneisto- ja paristolaatikoista.  Kouvolan Miljöö- ja Radiomuseon sotilasradio-osasto on laatinut tietokannan Suomessa julkisesti olemassa olevista radioista. Niitä on yksityishenkilöillä ja museoissa. Radioita käytetään nykyään enää perinneradiotapahtumassa 4.6. ja 6.12. vuosittain.
Ho Tši Minhin mausoleumi

Mausoleumissa vierailu

Mausoleumissa lepäävää Ho Tši Minhia voi käydä katsomassa joka päivä vierailuaikana 09:00–12:00. Panssarilasin alle suojattua ruumista vartioi kunniasotilas. Mausoleumissa vierailijoiden tulee peittää jalkansa, shortsit ja minihameet ovat kiellettyjä. Vierailijoiden täytyy olla hiljaa ja kävellä kahdessa rivissä. Kädet eivät saa olla taskuissa eivätkä ristittyinä. Tupakointi, juominen, syöminen, valokuvaus ja videokuvaus on kielletty mausoleumin sisällä. Mausoleumin säännöt koskevat henkilökuntaa, vartijoita ja vierailijoita.
Alan Bergman

Alan Bergman (s. 11. syyskuuta 1925 New York) on yhdysvaltalainen elokuvamusiikin sanoittaja ja laulaja. Hän on sanoittanut runsaasti musiikkia vaimonsa Marilyn Bergmanin kanssa ja on voittanut urallaan kolme Oscar-palkintoa.
Bergman opiskeli Pohjois-Carolinan yliopistossa ja Kalifornian yliopistossa Los Angelesissa. Uransa alussa 1950-luvun alkupuolella hän työskenteli televisiossa lastenohjelmien ohjaajana. Vuonna 1958 Bergman meni naimisiin Marilyn Keithin kanssa. He alkoivat kirjoittaa yhdessä sanoituksia elokuvakappaleisiin, ja vuonna 1961 sai ensi-iltansa ensimmäinen heidän sanoittamaansa musiikkia sisältänyt elokuva Näpit irti heilastani (The Right Approach).
Vuonna 1967 Ray Charles nauhoitti Bergmanien sanoittaman ja Quincy Jonesin säveltämän tunnuskappaleen elokuvaan Yön kuumuudessa (In the Heat of the Night). Seuraavan vuoden Thomas Crownin tapaus -elokuvaan (The Thomas Crown Affair) kirjoitettu kappale ”The Windmills of Your Mind” oli Noel Harrisonin esittämänä kansainvälinen hitti ja voitti parhaan laulun Oscar-palkinnon. Laulun sävelsi Michel Legrand, josta tuli Alan ja Marilyn Bergmanin pitkäaikainen musiikillinen yhteistyökumppani, tuloksena muun muassa niin ikään Oscar-ehdokkaaksi yltäneet balladit ”What Are You Doing the Rest of Your Life?” (1969) ja ”How Do You Keep the Music Playing?” (1982). Bergmanit kirjoittivat yhdessä Marvin Hamlischin kanssa tunnuskappaleen vuoden 1973 elokuvaan Parhaat vuotemme (The Way We Were), joka nousi Barbra Streisandin esittämänä listaykköseksi ja voitti Bergmaneille toisen Oscar-palkinnon.
Hamlisch ja Bergmanit kirjoittivat vuoden 1978 elokuvaan Samaan aikaan ensi vuonna (Same Time Next Year) kappaleen ”The Last Time I Felt Like This”. Bergmanien sanoittama, Dave Grusinin säveltämä ja Stephen Bishopin laulama ”It Might Be You” elokuvasta Tootsie – lyömätön lyyli (Tootsie) nousi listoilla kymmenen kärkeen vuonna 1982. Seuraavana vuonna Bergmanit voittivat kolmannen Oscar-palkintonsa elokuvan Jentl (Yentl) musiikista.
Yhdysvaltain lauluntekijäakatemia myönsi Bergmaneille palkinnon elämäntyöstä vuonna 1995. Samana vuonna Berklee College of Music nimitti heidät kunniatohtoreiksi.
Vuonna 2000 Alan Bergman lauloi Diane Schuurin albumilla Friends for Schuur. Vuonna 2007 ilmestyi hänen oma albuminsa laulajana, Lyrically, Alan Bergman. Nykyisin Bergman toimii Johnny Mercer -säätiön, The Artists’ Rights Foundationin sekä The Jazz Bakery -järjestön johtokunnissa. Bergmaneilla on yksi tytär, elokuvatuottaja Julie Bergman Sender.
Vestlandet

Vestlandet on Etelä-Norjan länsiosasta maantieteellisenä alueena käytetty nimitys, joka kattaa Møren ja Romsdalin läänin, Sognin ja Fjordanen läänin, Hordalandin läänin sekä Rogalandin läänin.
1. heinäkuuta 2009 Vestlandetissa asui 1 253 610 henkilöä (26,0 % väestöstä) ja alueen pinta-ala on 58 560,4 km² (18,1 % maan kokonaispinta-alasta).
Aiemmin Agder oli osa Vestlandetia aina vuoteen 1902, kunnes kirjailija Vilhelm Krag loi käsitteen Sørlandet ja sitä alettiin pitää omana maantieteellisenä alueenaan. Vestlandetin tärkein kaupunki on Bergen, minkä lisäksi alueella on 21 muuta kaupunkia ja 121 kuntaa.
Nitarsoni

Ominaisuudet

Nitarsoni on huoneenlämpötilassa vaaleankeltaista kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee niukasti kylmään veteen, metanoliin tai etanoliin, mutta runsaammin kuumiin liuottimiin. Rauta(II)yhdisteet pelkistävät nitarsonin arsaniilihapoksi

Valmistus ja käyttö

Nitarsonia syntetisoidaan p-nitroaniliinin diatsoniumsuolan ja natriumarsenaatin välisellä reaktiolla tai samasta diatsoniumsuolasta ja natriumarseniitista kupari(I)kloridin ja natriumhydroksidin läsnä ollessa. Näin muodostuu nitarsonin natriumsuolaa, josta nitarsoni vapautetaan vetykloridin avulla.
Nitarsonia käytetään erityisesti Yhdysvalloissa siipikarjan, kuten kalkkunoiden alkueläintautien hoitamiseen ja ehkäisyyn sekä siipikarjan kasvun tehostamiseen. Yhdistettä käytetään Cochlosoma anatis -alkueläimen (tehokkuudesta ei täyttä varmuutta) ja kalkkunoille usein tappavan mustapäätaudin (histomoniaasi) aiheuttavan Histomonas meleagridis -alkueläimen tappamiseen. Roksarsonin, karbarsonin ja arsaniilihapon vuonna 2014 tulleen käyttökiellon jälkeen nitarsoni on ollut Yhdysvalloissa ainoa kalkkunoiden mustapäätaudin hoitoon ja ehkäisyyn hyväksytty aine. FDA on antanut määräyksen, jonka mukaan nitarsonin lisääminen eläinten rehuihin ja käyttö eläinlääketieteessä on kiellettyä vuoden 2015 jälkeen.
Linjataktiikka

Linjataktiikka on jalkaväen taktiikka, jossa sotilaat ryhmitetään linjaan, joka on kahdesta kuuteen miestä syvä. Väliä riveillä on noin puoli metriä, mutta vierekkäiset miehet seisovat lähes kiinni toisissaan. Linjataktiikka on syvyyden puutteen vuoksi erittäin haavoittuva selusta- ja sivustahyökkäyksille.
Linjataktiikka syntyi Länsi-Euroopassa 1600-luvulla, kun armeijat kehittivät edelleen Kustaa II Aadolfin ja Morits Oranialaisen taktisia, organisaatiollisia ja aseteknisiä uudistuksia.
1600-luvun aikana eurooppalaiset armeijat ottivat käyttöön kevyemmän ja tehokkaamman musketin. Myös ruutipanoksen ja luodin kietominen yhteen paperin sisään paperipanokseksi otettiin yleisesti käyttöön vuosisadan puolenvälin jälkeen. Vuosisadan lopulla tulivat vielä toimintavarmemmat piilukkomusketit. Samaan aikaan kaikki Länsi-Euroopan armeijat siirtyivät sulkeisilla ja kovalla sotilaskurilla hyvin harjoitettuun armeijaan, Ruotsin ja Alankomaiden mallin mukaan. Kaikki nämä muutokset yhdessä moninkertaistivat muskettimiehen tulinopeuden (noin 8-kertaiseksi), tappavuuden (haarniskat menettivät merkityksensä) ja kantomatkan (kolminkertaiseksi) vain sadassa vuodessa. Viimeinen uudistus jalkaväen tulivoimassa oli pistimen käyttöönotto 1600-luvun lopulla, joka poisti piikein aseistetut sotilaat lopullisesti 1700-luvun alkuvuosina lisämuskettien tieltä.
Kaikki tämä johti taistelulinjan jatkuvaan ohenemiseen. Vuosina 1680–1720 eurooppalainen jalkaväki siirtyi kuudesta rivistä kolmeen tai neljään. Brittiläiset jatkoivat vielä kahden miehen syvyiseen linjaan Napoleonin sotien aikana.
Linjataktiikka säilyi käytössä aina 1800-luvun loppupuolelle asti, jolloin yhä lisääntyvä jalkaväen tulivoima (takaaladattava- ja makasiinikivääri) teki siitä tarpeettoman ja lähes mahdottoman soveltaa käytännössä.
Torriglia

Nähtävyyksiä

Torrigliassa on keskiaikaisen linnan rauniot. Linna rakennettiin korkealle paikalle lähelle kylää, ja sieltä on näkymät koko ympäröivään laaksoon. Linna on ollut Malaspinan, Fieschin ja Dorian sukujen hallinnassa. Sen todennäköisesti tuhosivat Ranskan armeijan joukot noin vuonna 1822. Vuonna 1898 rauniot julistettiin kansalliseksi muistomerkiksi.
Mart Siimer

Mart Siimer (s. 1967) on virolainen säveltäjä. Siimerin usein sointuvasta musiikista voidaan löytää historiallisten tyylien ja uuden musiikin ilmaisukeinojen odottamattomia, hienopiirteisiä yhteenliittymiä. Hän on kirjoittanut paljon kuoromusiikkia, jossa on käytetty vakavia hengellisiä tekstejä sekä virolaista ja ulkomaista runoutta. Hänen harvat orkesteriteoksensa kantavat myös liturgisia ja eksistentiaalisia viestejä.
Siimer valmistui vuonna 1990 Tallinnan konservatoriosta, jossa hän opiskeli professori Eino Tambergin oppilaana. Hän täydensi opintojaan 1992-1993 Norjan musiikkiakatemiassa. Vuosina 1996-1998 hän suoritti sävellyksen jatkotutkinnon Eastmanin musiikkikoulussa Rochesterissa Yhdysvalloissa, jossa hänen ohjaajinaan olivat Christopher Rouse, Augusta R. Thomas ja James Willey. Siimer on työskennellyt opettajana Kolumbiassa Bogotán yksiyisessä Universidad Javeriana -yliopistossa ja nykyään hän on Tallinnan musiikki- ja teatteriakatemian opettaja.
Jimmy Olsen

Ensiesiintyminen

Jimmy Olsenin ensiesiintymisestä on monenlaista tietoa. Jerry Siegel ja Joe Shuster loivat kovasti Jimmyn oloisen hahmon jo Action Comicsin numeroon 6 (1938) mutta hahmoa ei nimetty vielä Olseniksi vaan yksinkertaisesti toimistopojaksi [office boy]. Nimi Jimmy Olsen esiintyi ensimmäisen kerran radiokuunnelmassa (kryptoniitti esimerkiksi debytoi ks. radio-ohjelmassa) 1940-luvun alussa ja ensimmäisen kerran Olsen -niminen nuorimies seikkaili sarjakuvissa todennäköisesti vuonna 1941 The Archer-nimisessä tarinassa.
Moncton

Maantiede

Moncton sijaitsee New Brunswickin provinssin itäosassa Petitcodiacjoen varrella noin 40 kilometriä joen suulta sisämaahan. Pinta-alaa kaupungilla on 141,92 km². Monctonin suurempaan metropolialueeseen kuuluvat myös viereiset Dieppe ja Riverview.

Historia

Nykyisen Monctonin alueen alkuperäisasukkaita eli intiaaneja livat mikmakit, joilla oli seudulla oma kylänsä. Vuoden 1698 jälkeen alueelle saapui puolestaan acadialaisia ranskalaisia. Acadialaiset tunsivat asuttamansa paikan nimellä Le Coude. Acadialaiset pakkosiirrettiin muualle vuonna 1755 ja vuonna 1766 heidän tilalleen saapui uusia pennsylvaniansaksalaisia siirtolaisia, jotka käyttivät paikasta nimeä The Bend. Nykyinen nimi Moncton on annettu käytetty vasta 1860-luvulta lähtien ja se on annettu Nova Scotian luutnanttikuvernööri Robert Moncktonin mukaan.
Moncton alkoi kasvaa 1800-luvulla kehittyneen telakkateollisuuden myöntä. Ensimmäisen telakan paikalle avasi Joseph Salter vuonna 1849. Salterista tuli myös Monctonin ensimmäinen pormestari, kun Monctonin kaupunki perustettiin hallinnollisesti vuonna 1855. Vielä saman vuoden aikana avautui myös kaupungin ensimmäinen pankki. Pian kaupunki koki kuitenkin suuren takaiskun puurakenteisten laivojen rakennuttamisen taantuman myötä. Paikallinen pankki meni konkurssiin ja Moncton menetti myös asemansa kaupunkina vuonna 1862. Onni kääntyi kun kaupungista tuli liikenteen solmukohta rautateiden saapumisen myötä. Moncton sai takaisin menettämänsä aseman kaupunkina vuonna 1875.

Väestö

Monctonin asukasluku oli Kanadan vuoden 2016 väestönlaskennan mukaan 71 889. Vuoden 2011 vastaavan laskennan mukaan asukasluku oli 69 074. Asukasluvultaan Moncton on New Brunswickin suurin kaupunki.
Kaupungin asukkaista vuonna 2016 43 720 puhui äidinkielenään englantia ja 21 580 ranskaa. Moncton on ollut vuodesta 2002 lähtien virallisesti kaksikielinen kaupunki.
Vilho Vartiainen

Vilho Bernhard Vartiainen (22. lokakuuta 1927 Sulkava – 22. lokakuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen laulaja, tenori, ooppera-, operetti- ja iskelmälaulaja, jonka suurin hitti on ”Nuoruusmuistoja”. 
Vilho Vartiainen lauloi nuotilleen jo pikkupoikana, ja vanhemmat passittivat Vilhon Viipurin musiikkiopistoon, jossa hän sai klassisen musiikin koulutuksen. Vuonna 1949 Vartiainen muutti Helsinkiin, jossa hän teki aluksi satunnaisia laulukeikkoja päätyönsä ohella. Hänen ensimmäinen levytyksensä oli Kaarlo Valkaman jenkka ”En enää itke” vuodelta 1951. Vuoteen 1958 mennessä Vartiainen teki 22 levytystä Levytukku-yhtiön Triola-levymerkille, minkä jälkeen levytyksissä seurasi miltei kahden vuosikymmenen tauko.
Hän lauloi Suomen kansallisoopperan kuorossa 27 vuoden ajan vuodesta 1954, laulaen myös solistirooleja (mm. Pohjalaisten Kriivari, Figaron häiden Don Basilio ja Hoffmannin kertomusten neljä karakteritenoriroolia). Vuonna 1978 Vartiainen teki todellisen läpimurtonsa vanhan tanssimusiikin saralla levyttäessään Lasse Pihlajamaan ikivihreän valssin ”Nuoruusmuistoja”. Osallistuessaan Lappeenrannan humppafestivaaleille hän tuli tutuksi laajan tanssiyleisön keskuudessa. ”Nuoruusmuistojen” menestyksen vanavedessä Vartiainen levytti kaikkiaan neljä vanhaa tanssimusiikkia sisältävää albumia vuoteen 1984 mennessä. Näinä vuosina hän teki tiivistä yhteistyötä Rauno Lehtisen kanssa, johon hän oli tutustunut 1960-luvun lopulla.
Vartiaisen laajaa ohjelmistoa konserttimusiikista viihteeseen on kuultu monissa radio- ja televisio-ohjelmissa Suomessa ja Virossa. Vilho Vartiainen myös sävelsi ja sanoitti useita yksinlauluja (mm. Yö haaveita on, Lauluni Sinulle ja Suomenimaa). Vartiainen jatkoi esiintyvän taiteilijan uraansa 2000-luvulle saakka. Hän kuoli lokakuussa 2018 91-vuotissyntymäpäivänään.
Aadolf Nassaulainen

Aadolf Nassaulainen (noin 1250–1298) oli Nassaun kreivi ja Saksan kuningas vuosina 1292–98. Rudolf Habsburgin kuoltua Aadolf Nassaulainen valittiin Saksan hallitsijaksi, mutta yrittäessään laajentaa hallintavaltaansa, joutui erimielisyyksiin joidenkin vaaliruhtinaiden kanssa, jotka sitten asettivat Albrekt Itävaltalaisen ns. vastakeisariksi. Aadolf Nassaulainen kaatui taistelussa Albrekt Itävaltalaista vastaan Göllheimin lähistöllä vuonna 1298.
Helsingin ortodoksinen hiippakunta

Historiaa

Suomen ortodoksit olivat vuoteen 1892 saakka kuuluneet Venäjän ortodoksisen kirkon Pietarin hiippakuntaan. Tuona vuonna perustettiin Suomen hiippakunta, jonka piispanistuin oli Viipurissa ja virkanimike Viipurin ja Suomen piispa. Suomen itsenäistymisen jälkeen, kun Suomen ortodoksinen kirkko oli perustettu vuonna 1923, kirkko jaettiin seuraavana vuonna kahteen hiippakuntaan, jotka olivat Viipurin hiippakunta ja Karjalan hiippakunta. Karjalan hiippakunnan piispasta tuli Karjalan ja koko Suomen arkkipiispa virkapaikkanaan Sortavala, mutta vaikka Viipuriin jäi piispanistuin, se oli tyhjänä vuoteen 1935 saakka, jolloin sen piispaksi vihittiin Aleksanteri Karpin. Hiippakuntaan kuului koko eteläinen Suomi.
Toisen maailmansodan ja alueluovutusten jälkeen hiippakunnan keskus siirtyi Helsinkiin ja nimikin muutettiin Helsingin hiippakunnaksi. Piispana jatkoi Aleksanteri kuolemaansa vuoteen 1969 saakka. Hänen jälkeensä Helsingin piispaksi valittiin silloinen kirkkokunnan apulaispiispa Johannes (Rinne). Helsingin hiippakunta korotettiin arvoltaan metropoliittakunnaksi vuonna 1972, ja piispan arvonimeksi tuli Korkeasti Pyhitetty Helsingin metropoliitta. Johanneksen tultua valituksi Karjalan ja koko Suomen arkkipiispan virkaan vuonna 1987 Helsingin metropoliitaksi valittiin apulaispiispa Tiihon (Veikko Tajakka). 
Metropoliitta Tiihonin jäätyä eläkkeelle vuonna 1996 Helsingin metropoliitaksi valittiin Leo (Makkonen), joka on nykyinen arkkipiispa. Vuodesta 2002 Helsingin metropoliittana on toiminut piispa Ambrosius. Hän jäi eläkkeelle vuoden 2017 jälkeen, jolloin arkkipiispan istuin siirrettiin Helsinkiin. Piispan virkanimikkeenä on ollut vuoden 2018 alusta lähtien Helsingin ja koko Suomen arkkipiispa.
Stavangerin tuomiokirkko

Stavangerin tuomiokirkko (norj. Stavanger domkirke) on Stavangerin kaupungin keskustassa sijaitseva Norjan vanhin tuomiokirkko. 
Perimätietojen mukaan piispa Reinald aloitti tuomiokirkon rakennustyöt vuoden 1100 tienoilla. Kirkko valmistui noin vuonna 1125, jota Stavangerin kaupunki pitää myös perustamisvuotenaan. Kirkko pyhitettiin Winchesterin piispana toimineelle Pyhä Swithun'ille.
Vuonna 1272 Stavangeria runteli tulipalo, ja kirkko kärsi mittavia vaurioita. Se uudelleenrakennettiin piispa Arnen ollessa vallassa, ja romaanista kirkkoa suurennettiin goottilaiseen tyyliin. 
1860-luvulla kirkkoa restauroitiin, ja kirkon ulkonäköä muutettiin laajalti. Kiviseinät rapattiin, ja kirkko menetti suurimmilta osin keskiaikaisen ulkonäkönsä. 
Vuosina 1939-1964 suuri Gerhard Fischerin johtama restaurointioperaatio kuitenkin osittain poisti muutokset, ja palautti kirkon tyylin entiselleen. Viimeisin suuri kirkon entisöinti tapahtui vuonna 1999.