Paavo Jännes

Suku

Paavo Jännes kuului Genetzin kulttuurisukuun. Hänen vanhempansa olivat professori ja senaattori Arvid Genetz sekä Julia Arppe, teollisuusmies Nils Ludvig Arppen tytär.

Teatterissa

Paavo Jännes valmistui Suomen Kansallisteatterin oppilaskoulusta vuonna 1912. Hänen ensimmäisiä roolejaan oli pääosa Maria Jotunin komediassa Savu-uhri, jossa hän pääsi hyödyntämään "luontaisia koomikonlahjojaan". Kriitikot kiittivät Jänneksen suoritusta, mutta kokonaisuutena näytelmä ei onnistunut ja poistettiin pian ohjelmistosta. Ida Aalbergin syntymäpäivän muistonäytännössä 4. joulukuuta 1916 Jännes loi nautittavan abbé-tyypin yhdessä Emil Falckin kanssa. Uransa alkuvuosina Jänneksen taiteellisiin voittoihin kuului niin ikään rooli näytelmässä Fannyn ensi näytelmä.
Jännes tulkitsi useita Nummisuutareiden hahmoja. Eskoa hän näytteli myös saksaksi vuonna 1923. Kihlaus-näytelmän Aapelia Jännes näytteli puolestaan esperantoksi. Näytelmässä Cyrano Bergerac hän tulkitsi nimiosan. Anna-Maria Tallgren arvioi Jänneksen Cyranoa "reippaaksi ja hauskan vauhdikkaaksi" mutta "auttamattoman suomalaiseksi", "liian leveäksi ja laajaliikkeiseksi". Yhden onnistuneimmista komediahahmoistaan Paavo Jännes loi ministeri Badekowina huvinäytelmässä Herra ministeri. Hän sai rooliinsa psykologista syvyyttä. Jännes niitti taiteellista kunniaa myös Tartuffen nimiroolissa. Bernard Shaw’n teoksessa Caesar ja Kleopatra hän tulkitsi Caesaria. Agapetuksen farssi Olenko minä tullut haaremiin oli yleisömenestys Kansallisteatterissa keväällä 1927. Jänneksellä oli siinä keskeinen miesrooli.
Vuonna 1953 Jännes ohjasi Pyynikin kesäteatterissa Tampereella Ludvig Holbergin klassikkokomedian Jeppe Niilonpoika.

Valkokankaalla

Paavo Jänneksen elokuvaura alkoi kuutisen vuotta ensimmäisen suomalaisen näytelmäelokuvan valmistumisen jälkeen 1913 tuomarin roolilla elokuvassa Sylvi. Teoksen ohjasi Teuvo Puro. Vuonna 1919 Jännes näytteli poliisia elokuvassa Venusta etsimässä eli erään nuoren miehen ihmeelliset seikkailut. 1920-luvulla Jännes keskittyi teatteriuraansa. Vuonna 1932 hän debytoi äänielokuvassa: hän tulkitsi toimittajaa komediassa Olenko minä tullut haaremiin.
Jännes on elokuvissaan yleensä sivuosassa. Tyypillisesti hän näyttelee hyvässä yhteiskunnallisessa asemassa olevaa miestä, kuten tuomaria, johtajaa tai everstiä. Aktiivisin elokuvakausi kesti Jänneksellä vuodesta 1937 vuoteen 1962. Hänen tunnetuimpia valkokangasosiaan lienee Karl Littow klassikossa Linnaisten vihreä kamari. Harvoihin pääosiin kuuluu jo mainittu toimittaja Salomon Harju Olenko minä tullut haaremiin -elokuvan ensimmäisessä filmatisoinnissa (1932), Miehen kylkiluu -elokuvan Tuomas Lukasson sekä Einar Koskimaan osa elokuvassa Hopeakihlajaiset. Vuonna 1958 Jännes nähtiin värielokuvassa Niskavuoren naiset. Uran joutsenlaulu oli vuonna 1969 elokuvassa Ruusujen aika, sama elokuva oli viimeinen myös näyttelijäveteraaneille Matti Lehtelä ja Unto Salminen.

Muuta

Paavo Jännes oli vuonna 1941 perustetun Aleksis Kiven Seuran perustajajäsen. Vuonna 1950 hänet palkittiin Pro Finlandia -mitalilla.
Naimisissa Jännes oli kahteen otteeseen. Ensimmäinen puoliso oli laulaja Annikki Uimonen (vuosina 1921–1929) ja toinen maisteri Marjatta Rekola (vuodesta 1935). Hänellä oli toisesta avioliitostaan viisi lasta. Elokuvaohjaaja Martti Jännes oli lapsista vanhin.