google/wiki40b huggingface dataset:
Kari Kriikku

Kari Antti Kriikku (s. 29. huhtikuuta 1960 Ylistaro) on suomalainen klarinetisti, joka on luonut uraa solistina ja kamarimuusikkona. Hän on opiskellut muun muassa Sibelius-Akatemiassa ja suorittanut diplomitutkinnon 1983. Vuosina 1994–1999 Kriikku toimi Uudenkaupungin Crusell-viikkojen taiteellisena johtajana, ja vuodesta 1998 alkaen hän on ollut Avanti! -kamariorkesterin taiteellinen johtaja.
Kriikku on tehnyt pitkään yhteistyötä säveltäjien kanssa ja kantaesittänyt useita heidän teoksiaan. Säveltäjistä mainittakoon Vinko Globokar, Kimmo Hakola, Eero Hämeenniemi, Jouni Kaipainen, Olli Koskelin, Magnus Lindberg, Usko Meriläinen, Uljas Pulkkis, Kaija Saariaho, Esa-Pekka Salonen, Paweł Szymański ja Jukka Tiensuu. Tiensuun klarinettikonserttoa Puro Kriikku on esittänyt yli 30 kertaa, ja Tiensuun klarinettikonserton Missa hän kantaesitti lokakuussa 2007.
Kari Kriikku on soittanut lukuisten sinfoniaorkestereiden solistina. Tutuiksi ovat tulleet London Sinfonietta, NHK:n orkesteri Tokiossa, BBC:n ja  Toronton sinfoniaorkesterit, Frankfurtin radion sinfoniaorkesteri sekä Los Angelesin filharmonikot. Kamarimusiikkia Kriikku on esittänyt Natalja Gutmanin, Aleksei Ljubimovin, Juri Bašmetin sekä Arditti-, Avanti!-, Borodin-, Sibelius- ja Uusi Helsinki -kvartetin kanssa. Myös Kuhmon Kamarimusiikissa hän on vieraillut säännöllisesti.
Yhdeksäs linnake

Yhdeksäs linnake (liett. Devintas fortas) on osa Kaunasin puolustuslinnoitusta Liettuassa. Linnaketta käytettiin natsimiehityksen aikaan toisessa maailmansodassa Liettuan suuren juutalaisvähemmistön hävittämiseen.
Neuvostoliiton miehityksen aikaan linnaketta käytettiin vankilana ja kidutuspaikkana. Nykyään Yhdeksäs linnake on näistä kärsimyksistä kertova museo.
Morris Trachsler

Seuraura

Trachsler on SC Rapperswil-Jonan kasvatti. Hän pelasi myöhemmät juniorivuotensa kuitenkin GCK Lionsissa, jonka miesten joukkueessa Trachsler debytoi 17-vuotiaana Sveitsin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla Nationalliga B:ssä kaudella 2001–2002. Hän pelasi siellä kauden aikana kaksi runkosarja- ja yhdeksän playoff-ottelua. Trachsler pelasi kauden aikana miesten pelejä myös lainalla kahden ottelun verran sarjatasoa alempana 1. Ligan EHC Dübendorfissa. Kaudella 2003–2004 hän nousi ZSC Lionsin Nationalliga A -joukkueeseen, jossa Trachslerin tulokaskausi toi 30 runkosarjaottelussa tehot 1+1=2 sekä 13 playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Kaudella 2004–2005 hän eteni Zürichin kanssa aina NLA:n finaaleihin saakka, mutta Sveitsin-mestaruuden vei kuitenkin HC Davos otteluvoitoin 4–1.
Kaudeksi 2005–2006 Trachsler siirtyi Genève-Servette HC:n riveihin. Kaudella 2007–2008 hän eteni joukkueen kanssa NLA:n finaaleihin häviten ne aiemmalle seuralleen ZSC Lionsille otteluvoitoin 4–2. Kaudella 2009–2010 Genève hävisi finaalit seitsemännessä ottelussa SC Bernille voitoin 4–3. Kaudella 2011–2012 joukkue ajautui NLA:n karsintasarjaan saakka, mutta Genève onnistui kuitenkin säilyttämään sarjapaikkansa ja Trachsler voitti joukkueen sisäisen tehotilaston lukemalla +4.
Trachsler palasi kaudeksi 2012–2013 kolmivuotisella sopimuksella ZSC Lionsiin. Kauden 2013–2014 päätteeksi hän voitti Sveitsin-mestaruuden. Kaudella 2014–2015 Trachsler teki NLA:n yhden kauden piste-ennätyksensä tehoilla 8+16=24. Zürich eteni finaaleihin, mutta hävisi ne kuitenkin HC Davosille voitoin 4–1. Tammikuussa 2015 hän teki kaksivuotisen jatkosopimuksen Zürichin kanssa.
Bandiagara

Maantiede ja ilmasto

Bandiagaran kaupunkikunnan pinta-ala on arviolta kymmenen neliökilometriä. Se rajoittuu pohjoisessa ja idässä Dandolin sekä etelässä ja lännessä Doucoumbon maalaiskuntiin.
Seutu kuuluu Sahelin vyöhykkeeseen. Kuiva kausi jakautuu viileään jaksoon marraskuusta helmikuuhun ja kuumaan jaksoon maaliskuusta toukokuuhun. Sadekausi kestää kesäkuusta lokakuuhun. Vuotuinen sademäärä on 521 millimetriä.

Asutus

Kuntaan kuuluu kahdeksan kaupunginosaa. Kaupunkikuva on hyvin maalaismainen. Asukkaista suurin osa on dogoneja. Lisäksi on muun muassa tukuloreja, bambaroita ja fulbeja.

Historia

Dogonien perustama Bandiagara oli 1800-luvun lopulla yksi tukulorivaltakunnan keskuksista. Valtakunnan perustaja Umar Tall katosi vuonna 1864 lähistöllä sijaitsevaan Déguembérén luolaan, minkä jälkeen hänen veljenpoikansa Tidjani Tall hallitsi dogoniliittolaistensa avulla osaa valtakunnasta aluksi Déstä ja sittemmin Bandiagarasta käsin. Umar Tallin poika Amadou Tall pakeni Niorosta Bandiagaraan vuonna 1891. Louis Archinardin johtamat ranskalaiset löivät Amadou Tallin joukot Bandiagaran lähellä sijaitsevassa Kori Korissa ja valloittivat kaupungin vuonna 1893. Ranskalaiset nimittivät Macinan kuninkaaksi Umar Tallin pojan Agibou Tallin ja rakennuttivat hänelle sudanilaistyylisen palatsin. Välillinen siirtomaahallinto lakkautettiin vuonna 1908, mutta Tallin sukulaiset ovat sen jälkeenkin toimineet Bandiagaran päälliköinä ja suvun mausoleumin vartijoina. Muita paikallisia merkkihenkilöitä ovat suufilaisoppinut Tierno Bokar sekä kirjailijat Amadou Hampâté Bâ ja Yambo Ouologuem.

Liikenne, elinkeinot ja palvelut

Bandiagaran kautta kulkee Sévarésta Burkina Fasoon johtava maantie RN15, josta haarautuu huonokuntoinen paikallistie RR29 Douentzaan.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, käsityöammatit ja kaupankäynti. Tärkeimmät viljelykasvit ovat hirssi ja durra. Myytäväksi kasvatetaan varsinkin sipulia. Kaksilla viikoittaisilla markkinoilla myydään kalaa, teollisuustuotteita, viljaa, maapähkinöitä ja vihanneksia. Teollisuutta ei ole käytännössä lainkaan.
Kunnassa toimii kaksi alakoulua, katolinen koulu, kaksi koraanikoulua ja lyseo. Terveyspalvelut käsittävät kunnallisen terveyskeskuksen, piirin poliklinikan, kolme yksityisvastaanottoa, perinteisen lääketieteen keskuksen ja apteekin. Vesihuolto käsittää vesijohtoverkkoja, kaivoja ja porakaivoja. Kaupungissa on sähkö-, lankapuhelin- ja matkapuhelinverkot.

Matkailu

Kaupungin nähtävyyksiä ovat Tidjani Tallin rakennuttama moskeija ja Agibou Tallin palatsi. Lähistöllä sijaitsee tärkeä matkailukohde, Bandiagaran kallio, joka kuuluu Unescon maailmanperintökohteisiin. Tärkeimmät matkailureitit lähtevät Bandiagarasta Sanghaan, Dourouun ja Djiguibombon kautta Kani Komboléen. Lähempänä sijaitsevia kohteita ovat Kendié, Nandoli ja Niongono. Bandiagarassa on kaksi hotellia sekä muita majoitus-, ravintola- ja matkailupalveluita.
Marcq-en-Barœul

Marcq-en-Barœul [maʁk.ɑ̃.ba'ʁœl] on Ranskan kunta Hauts-de-Francen alueella Nordin  departementissa. Asukasluku vuonna 2014 oli 39 291. 
Marcq-en-Barœul kuuluu departementissaan Lille-2-kantoniin Lillen arrondissementissa. Kunta kuuluu Lillen metropolivyöhykkeeseen.
Marcq-en-Barœulin kautta kulkee Grand Boulevardiksi kutsuttu 15-kilometrinen, Y:n muotoinen tie, joka yhdistää Lillen, Roubaix’n ja Tourcoingin kaupungit.
Esiroomalainen rautakausi

Esiroomalainen rautakausi on nimitys, jota käytetään Keski- ja Pohjois-Euroopassa kuvaamaan varhaista rautakautta. Keski-Euroopassa tähän vaiheeseen ajoittuu muun muassa La Tènen kulttuuri. Esiroomalainen rautakausi päättyy Rooman valtakunnan tekemiin valloituksiin. Pohjoismaissa esiroomalainen rautakausi ajoittuu noin 500 eaa. - 0 jaa.

Esiroomalainen rautakausi Suomessa

Esiroomalaisella rautakaudella monet myöhäisen pronssikauden kehityskulut jatkuvat. Rannikkoseuduilla väestö täydentää kalastukseen ja hylkeenpyyntiin perustuvaa talouttaan karjanhoidolla ja maanviljelyllä. Vainajat haudataan röykkiöhautoihin tai kiviarkkuihin. Metalliesinelöytöjä tunnetaan vähän, mutta raudanvalmistustaito leviää Suomeenkin. Kulttuurikontaktit ulottuvat sekä Skandinaviaan että Baltiaan. Rannikkoväestö valmistaa Morbyn keramiikkaa. Sisämaasta tunnetaan Luukonsaaren keramiikkaa Järvi-Suomen alueella ja epämääräistä Kalmistonmäen keramiikkaa Kaakkois-Suomessa. Varhaisimmat toistaiseksi tunnetut todisteet raudanvalmistuksesta on hieman yllättäen löydetty Pohjois-Suomesta.
Esiroomalaisen rautakauden lopulla yleistyy metalliesineiden laittaminen hautoihin. Muun muassa Espoon Taavinkylässä (Dåvits) ja Pohjan Järnvikissa Uudellamaalla sijaitsee tärkeitä löytöpaikkoja.
Glykaani

Glykaanin vaikutus

Glykaanin osuus glykoproteiinin massasta voi vaihdella 1-85 %. Hiilihydraattiosat vaikuttavat proteiinin liukoisuuteen ja viskositeettiin, biologiseen aktiivisuuteen, vaikutusaikaan verenkierrossa, stabiilisuuteen, immunogeenisyyteen eli kykyyn aiheuttaa immunologisia reaktioita ja oikean tyyppiseen laskostumiseen. Hiilihydraattiosilla on vaikutusta solujen välisiin vuorovaikutuksiin, koska glykoproteiineja esiintyy solukalvolla ja ne toimivat siellä reseptorimolekyyleinä.
Knut Sarén

Knut Gösta Sarén (7. marraskuuta 1898 Kokkola – 27. toukokuuta 1961) oli suomalainen jääkäriluutnantti. Hän oli sotilaskoulutuksensa Saksassa saanut jääkäri.

Perhetausta

Sarénin vanhemmat olivat kirjapainonjohtaja Carl Johan Sarén ja Hilda Augusta Granlund. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Sylvia Backlundin kanssa.

Opinnot

Sarén kävi Kokkolan ruotsalaisen keskikoulun ja Helsingin maanmittaus- ja metsätoimiston 3-kuukautisen kartanpiirustuskurssin vuonna 1927.

Jääkärikausi

Sarén liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan Jääkäripataljoona 27:n 1. komppaniaan 4. joulukuuta 1915, josta hänet siirrettiin 53 muun miehen kera 2. lokakuuta 1917 perustettuun pataljoonan tiedonanto-osastoon. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella sekä Aa-joella.

Suomen sisällissota

Sarén astui Suomen armeijan palvelukseen 7. helmikuuta 1918 Saksassa, jolloin hänet ylennettiin varavääpeliksi. Hän saapui takaisin Suomeen (Vaasaan) 3. maaliskuuta 1918 aselaiva S/S Virgolla, jolla hän toimi matkan aikana radiosähköttäjänä. Vaasaan päästyään hänet komennettiin joukkueenjohtajaksi Valkoisen Armeijan 5. Jääkärirykmentin 15. jääkäripataljoonan konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa sisällissodan taisteluihin Mäntyharjun rintamalla ja Karjalankannaksella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sarén palveli sisällissodan jälkeen edelleen joukkueenjohtajana 5. Jääkärirykmentissä, josta muodostettiin myöhemmin Kuopion jalkaväkirykmentti 4. Hänet määrättiin 18. lokakuuta 1918 komppanianvääpeliksi 2. konekiväärikomppaniaan, josta hänet siirrettiin 14. tammikuuta 1919 joukkueenjohtajaksi Radiolennätinosastoon.
Armeijasta hän erosi 28. helmikuuta 1919 ja siirtyi työskentelemään puutavara-alalle ja toimikin alalla aina vuoteen 1926 saakka. Oman työnsä ohella hän kuului myös vuosina 1919–1931 Kokkolan ruotsalaiseen suojeluskuntaan 1919–1931, mistä ajasta hän oli paikallisesikunnan jäsenenä vuosina 1921–1922 ja paikallispäällikkönä 22. huhtikuuta 1922 – 1. lokakuuta 1923 välisen ajan ja komppanianpäällikkönä 1. lokakuuta 1923 – 8. joulukuuta 1931 välisen ajan.
Puutavara-alalta hän siirtyi vuonna 1927 maanmittausharjoittelijaksi ja oli toimessa vuoteen 1933 saakka, jolloin hän astui uudelleen armeijan palvelukseen 1. joulukuuta 1933 ja hänet sijoitettiin Lentoasema l:een ja edelleen 1. joulukuuta 1934 alkaen Lentoasema 5:n rulliin. Lentoasema 5:ltä hänet komennettiin Kokkolan sotilaspiirin esikuntaan, missä hän toimi kirjurialiupseerina ja kutsunta-asiain vääpelinä aina vuoteen 1942 saakka.
Bidz

Bidz tai Bitzer on eteläsuomalainen keskiaikainen rälssisuku jonka juuret ovat Saksassa.
Kort Bitzer ja hänen vaimonsa Kristina Magnusdotter ostivat 21.2.1394 maata Gennarbyssä, Tenholan pitäjässä Länsi Uudellamaalla. Vaimo Kristina oli turkulaisen maisterin Henrik Magnin sisko. Heidän poikansa oli nimeltään Henrik.
Henrik Bitzer tai Bidz syntyi aikaisintaan 1393 ja hän kuoli 1458. Hän oli kihlakunnantuomari Halikon pitäjässä Varsinaissuomessa 1437. Hänestä tuli ritari kuningas Kristofferin kruunajaisissa 1441. Hän oli hallintomies Turun linnassa 1442 ja laamanni Söderfinnen lagsaagassa 1455, Turun landsrätten jäsen ja mainitaan valtaneuvoksena 1457. Hän oli naimisissa Anna Karlsdotterin kanssa, joka oli Klas Lydekasonin (Djäkn, Lydekaspoikien suku) tytär.
Heidän lapsensa olivat: Kort (tai Konrad), Klas, Erik ja Birgitta.
Into Kangas

Into Oskari Kangas (s. 21. syyskuuta 1921 Kittilä – 21. elokuuta 1993 Rovaniemi) oli suomalainen toimittaja. Hän toimi Oulussa ilmestyvän vasemmistolaisen Kansan Tahto -lehden päätoimittajana vuosina 1957–1983. Hänen pakinanimimerkkinsä oli Oskari. Kangas vaikutti myös Suomen kommunistisessa puolueessa. Hän liittyi puolueeseen vuonna 1945 ja kuului sen keskuskomiteaan vuosina 1966–1972.
Torppariperheeseen syntynyt Kangas aloitti työuransa maa- ja metsätöissä. Vuosina 1941–1944 Kangas taisteli jatkosodassa, kunnes karkasi rintamalta. Hän jäi kiinni, mutta ei saanut rangaistusta teostaan. Sotien jälkeen Kangas sivisti itseään Sirola-opistossa. Opintojen jälkeen hän työskenteli SKDL:n Lapin piirijärjestön valistus- ja piirisihteerinä. Tätä seurasi työpaikka Kansan Tahdon Kemin aluetoimittajana.
Kangas nousi Kansan Tahdon johtoon maaliskuussa 1957, kun edeltäjä Niilo Nikkilä kuoli yllättäen. Kankaan johdolla lehti jatkoi aluksi aiemmilla linjoilla, mutta 1960-luvun puolivälissä sen ilme alkoi muuttua. Kansan Tahto tuki voimakkaasti SKDL:n ja SKP:n enemmistön uudistusmielistä linjaa ja se pyrki laajentamaan lukijakuntaansa keskiluokkaan ja sivistyneistöön. Kangas suhtautui kriittisesti Nikita Hruštšovin syrjäyttämiseen ja Neuvostoliiton nihkeään tiedotukseen asiasta. Hän halusi luopua proletariaatin diktatuuri -käsitteestä. Joulukuussa 1964 Kansan Tahtoon perustettiin mielipidepalsta, jolla käytiin avointa keskustelua liikkeen suunnasta. Vuonna 1965 SKDL:n Oulun piirijärjestö ehdotti, Kankaan aloitteesta, SKP:n ja SKDL:n yhdistämistä "sosialistiseksi kansanpuolueeksi".
Tšekkoslovakian miehityksen jälkeen ja 1970-luvun alussa lehti palasi osin perinteisempiin kansandemokraattisiin linjauksiin. Kangas ei päästänyt lehden palstoille esimerkiksi Neuvostoliiton arvostelua. Kansan Tahdon linja mukautui SKP:n osapuolisopimuksen asettamaan muottiin. 1980-luvun alussa Kangas kuului SKP:n niin sanottuun kirveslinjaan, joka kannatti puolueopposition erottamista, ja Kansan Tahto tunnettiin suuntauksen äänitorvena. Vuonna 1983 Kangas jäi rintamamiesten varhaiseläkkeelle. Hän jatkoi kuitenkin kolumnistina kuolemaansa asti.
Vuonna 1978 Kangas sai Yleisen lehtimiesliiton ensimmäisen journalistipalkinnon ja 1981 valtion tiedonjulkistamispalkinnon. Hänet on haudattu Oulun hautausmaalle.
Kaukasten Voima

Jääkiekko

Kaukasten Voiman jääkiekon edustusjoukkue pelaa kotiottelunsa Tuusulan jäähallissa Hyrylässä. Joukkue pelaa IV-divisioonassa. Joukkueen kulta-aika sijoittuu 1970- ja 1980-luvun vaihteeseen, jolloin seuran edustuskiekkoilijat pelasivat kansallista II-divisioonaa, joka oli tuon ajan kolmanneksi korkein sarja.
KaVolla ei ole nykyisin omaa junioritoimintaa, vaan se keskittyy edustuskiekkoon.
Kuuluisimpia joukkueen kasvatteja ovat NHL-kiekkoilija Sami Helenius sekä Mestis-tasolle yltäneet Mustosen veljekset (Toni, Vili ja Samu Mustonen).

Koripallo

Kaukasten Voiman koripallon edustusjoukkue pelaa koripallon II-divisioonassa. Muita joukkueita ovat lisäksi C-tytöt, Minitytöt, Mikropojat, Mikrotytöt ja Koripallokerho. Jokelassa järjestetään vuosittain suuri katukoristapahtuma.
Kiinteistön kauppa

Kiinteistön kauppa on kiinteistöä koskeva kauppa. Suomessa kiinteistön kaupassa noudatetaan sopimusvapaudesta poiketen laissa vahvistettua muotomääräistä kauppatapaa. Kiinteistön kauppa ei ole pätevä, jos muotovaatimuksia ei ole noudatettu. Kiinteistön luovutustoimea, jossa vastikkeen pääosan muodostaa toinen kiinteistö, nimitetään kiinteistön vaihdoksi.
Joissain maissa miltei kaikki asunnot ovat määräosuuksia koko kiinteistöstä, myös kerros- ja rivitalohuoneistot. Näin on muun muassa Espanjassa ja Virossa.

Kiinteistön kauppa Suomessa

Kiinteistökauppa Suomessa perustuu useisiin lakeihin, joista keskeisin on maakaari. Kaupassa edellytetään kaupanvahvistajaa, joka valvoo kaupan muotovaatimuksia. Kiinteistönvälitysliikkeen toimipisteen johtajilta edellytetään keskuskauppakamarille suoritettu laillistetun kiinteistönvälittäjän tutkinto.
Asuntojen hallintaan oikeuttavien asunto-osakeyhtiöiden osakkeiden kaupan välittäminen ei ole kiinteistön kauppaa, vaikka myös sitä laillistetut kiinteistönvälittäjät ja kiinteistönvälitysliikkeet tekevät. Osakkeet ovat irtaimistoa.

Muita lakeja

Muita kiinteistön kauppaan liittyviä lakeja ovat ostajiin ja myyjiin liittyvät lait, joissa määritellään ostajia ja myyjiä sekä näiden toimivaltaisuutta. Tällaisia ovat esimerkiksi lait osakeyhtiöistä, kommandiittiyhtiöistä, avoimista yhtiöistä, säätiöistä, yhdistyksistä sekä holhouksenalaisista tai muuten vajaavaltaisista henkilöistä.
Institut supérieur européen de formation par l’action

Institut supérieur européen de formation par l'action on Pariisissa sijaitseva, vuonna 2000 perustettu kauppakorkeakoulu. Sen toimintaa rahoittaa IONIS Education Group.
Charles Bronson

Elämänvaiheet

Charles Bronson syntyi 11:ntenä lapsena 15-lapsiseen liettualaisvanhempien perheeseen. Hänen isällään oli tataarilaiset sukujuuret. Joidenkin lähteiden mukaan hänet kastettiin nimellä Karolis Bučinskis, Casimir Businskis tai Karol Buczyński. Vuonna 1943 Bronson liittyi Yhdysvaltain ilmavoimiin ja vuonna 1945 hänet liitettiin B-29-laivueeseen, jossa hän taisteli japanilaisia vastaan toisessa maailmansodassa.
Vaikka Bronson aloitti uransa Yhdysvalloissa, hän saavutti suosiota aluksi lähinnä Euroopassa. Näistä arvostetuin rooli oli luultavasti pääosa Sergio Leonen italowesternissä Huuliharppukostaja (1968). Tuohon aikaan hän näytteli kuitenkin enimmäkseen sivurooleissa, muun muassa tunnetuissa elokuvissa 7 rohkeata miestä (1960) Suuri pakoretki (1963) ja Likainen tusina (1967).
Puhtaan, äärimmäisen kovan toimintaelokuvan suosikkinäyttelijä hänestä tuli varsinaisesti 1970-luvulla. Niistä keskeisimpiä on Raakaa peliä (1974). Vuonna 1974 hän alkoi näytellä pääosaa aina 1990-luvulle kestäneessä elokuvasarjassa Väkivallan vihollinen, jossa hän esitti omankädenoikeuteen tarttuvaa, perheensä menettänyttä arkkitehtia, joka tahtomattaan joutuu väkivallan keskelle ja taistelemaan rikollisuutta vastaan. Bronsonista tuli ohjaaja J. Lee Thompsonin luottonäyttelijä 1980-luvulla ja he tekivät yhdessä seitsemän projektia. Don Siegelin elokuvassa Puhelin (1977) Charles Bronson näytteli Suomessakin. Kyseisessä agenttitrillerissä Helsinki esitti Moskovaa ja Leningradia ja Bronson venäläisagenttia.
Viimeisinä vuosinaan Bronsonin terveys heikkeni, ja hän jäi vuonna 1998 eläkkeelle lonkkaleikkauksen takia. Hän menehtyi lopulta Alzheimerin tautiin ja keuhkokuumeeseen vuonna 2003. Bronsonin viimeiseksi näyttelijäntyöksi jäi Poliisin painajainen -televisiotrilogia, joka on hänen ainoa elokuvasarjansa Väkivallan vihollisen lisäksi.
Nokiankivi

Nokiankivi on Nokian kartanon puistossa sijaitsevan kartanokappelin raunioiden yhteydessä oleva keskiaikainen hautakivi. Ei tiedetä, koska ja kenelle hautakivi on alun perin tehty, mutta kappeli itse ajoittuu 1500-luvun alkupuolelle.
Pystyssä oleva osittain lohjenneen hautakiven leveys on 70 cm, paksuus 7 cm ja korkeus 140 cm. Nokiankiveen on tehty tunnistamattomia hakkauskuvioita. Nokian kivi on aikoinaan maannut maassa yhdessä toisen kivilaa'an kanssa, jossa ei ollut jäljellä kuvioita. Apteekkari Daniel Skogmanin mukaan Nokian kiven alta kaivettiin "muutamia vuosia takaperin" (tieto vuodelta 1864), jolloin löytyi tiilestä muurattu, löydötön hauta.
Piaristit

Piaristit (Ordo Clericorum Regularium pauperum Matris Dei Scholarum Piarum) on katolinen munkkikunta, jonka jäsenet sitoutuvat kouluttamaan nuorisoa maksutta. Munkkikunta on perustettu 1621.
Munkkikunnan perusti espanjalainen José de Calasanz. Hän perusti ensimmäisen koulun roomalaiseen slummiin ja 25 vuodessa kouluja tuli 40 lisää. Kouluissa köyhille pojille opetettiin hyödyllisiä taitoja, kuten lukemista ja matematiikkaa. Calasanz ärsytti kirkon johtoa myös tukemalla Galileo Galileita julkisesti.
Nykyisin munkkikunta toimii kaikkialla maailmassa, sillä on 222 toimipaikkaa ja niissä 1 300 opettajaa.
Piaristejä on syytetty alaikäisiä hyväksikäyttävien henkilöiden suojelusta.
Sammakkolampi (Soini)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,2 hehtaaria, se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Ähtärin ja Pihlajaveden reittien valuma-alueen (35.4) Kolunjoen valuma-alueella (35.46), jonka Syväjoen alueeseen (35.463) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 188 metriä mpy.
Alloosi

Esiintyminen luonnossa, ominaisuudet ja synteesi

Alloosista tunnetaan muiden monosakkaridien tavoin D- ja L-enantiomeerit, mutta vain D-isomeeria esiintyy luonnossa. Sekin on harvinainen ja sitä on eritetty muun muassa Protea rubropilosa-kasvin lehdistä ja makeassa vedessä elävästä levästä Ochromas malhamensis.
Alloosi liukenee veteen mutta ei alkoholeihin. Vesiliuoksessa se on pääasiassa rengasrakenteisena muotona. 77 % siitä esiintyy β-furanoosina ja pienempiä määriä α-furanoosina ja α- tai β-pyranoosina tai avoketjuisena aldehydinä. D-Alloosin ominaiskiertokyky vesiliuoksessa on +14,4°, mutta kiertokyky muuttuu ajan funktiona johtuen mutarotaatiosta.
Ihminen ei kykene hyödyntämään alloosia energianlähteenä, mutta eräät bakteerit kuten Escherichia coli pystyvät tähän. E. colilla on alloosin sitomiseen erikoistunut proteiini ja alloosia metaboloimaan kykeneviä entsyymejä. Alloosin on todettu estävän iskemian aiheuttamia aivovaurioita.
Synteettisesti alloosia voidaan valmistaa lähtemällä D-riboosista ja jostain syanidisuolasta emäksisissä olosuhteissa. Näin muodostuu syanohydriini, joka voidaan hydrolysoida allolaktoniksi, jonka enantiomeerit voidaan erottaa. D-allolaktonista saadaan alloosia pelkistämällä natriumamalgaaman avulla. Tätä menetelmää kutsutaan Kiliani–Fischer-synteesiksi.
Olof Larkka

Olof Edmund Larkka, vuoteen 1933 Lundström (30. kesäkuuta 1901 Kouvola – 6. joulukuuta 1978 Forssa) oli diplomi-insinööri ja opetusneuvos, joka toimi Valtion maitotalousopiston johtajana 1930-luvun alusta aina vuoteen 1968. 
Larkan vanhemmat olivat varikonpäällikkö Johannes Edvard Lundström  ja Sofia Koski ja puoliso vuodesta 1931 Greta Adele von Schantz. Larkka tuli ylioppilaaksi 1919 ja valmistui diplomi-insinööriksi 1927. Toimittuaan harjoittelijana ja isännöitsijänä useissa eri meijereissä 1926–1930 hän tuli Valtion maitotalousopiston johtajaksi 1931 ja hoiti tehtävää aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1960-luvun lopussa. Juuston valmistukseen Larkka perehtyi juustomestari Stelwagenin johdolla, Helsingin yliopistossa hän suoritti meijeriopin arvosanan. Larkka osallistui myös opisto- ja asuinpaikkakuntansa Jokioisten kunnalliselämään.