Piazza Fontanan pommi-isku

”Erään anarkistin tapaturmainen kuolema”

Hyvin aikaisessa vaiheessa, välittömästi sen jälkeen kun oli selvinnyt että kyseessä oli pommi, julkisuuteen laskettiin paikallisten viranomaisten taholta tieto että teon takana todennäköisesti olivat milanolaiset anarkistit. Vielä samana iltana, television Tv7-ajankohtaisohjelmassa, arvovaltainen historioitsija ja toimittaja Indro Montanelli, lausui ensimmäiset epäilyt tätä hypoteesia vastaan, koska toimintamuoto ei lainkaan vastannut anarkistien periaatteita ja lisäksi kukaan ei ollut ottanut teosta vastuuta, minkä anarkistit aina tekivät. Kristillisdemokraattisen puolueen aluesihteeri Piero Bassetti ilmaisi huolestumisensa siitä että paikallisten viranomaisten toiminassa tuntui olevan jotain merkillistä, jota ei haluttu tuoda poliitikkojen tietoisuuteen. Toimintaohjeita viranomaisille tuntui tulevan kahdelta eri taholta. Bassetti käyttikin epäilyistään ilmaisua ”kaksoiskomento” (”doppio comando”).
Neljän ensimmäisen päivän aikana haettiin kuulusteluihin 84 anarkistia ja vasemmistoaktivistia, ja lisäksi kaksi äärioikeistolaista aktivistia. Yksi anarkisteista oli 41-vuotias rautatietyöläinen Giuseppe ”Pino” Pinelli, jota ei pidätetty. Hänet kaupungilta löytänyt komisario Luigi Calabresi kehotti Pinelliä ajamaan omalla moottoripyörällään poliisiasemalle. Calabresi painotti erityisesti, että Pinelli ja tämän seurassa ollut toinen anarkisti, Sergio Ardau, eivät olleet pidätettyjä eikä heitä odottaisi muodollinen kuulustelu, vaan pikemminkin keskustelu tapahtuneesta. Ardau, jolle tarjottiin kyyti poliisiautossa, koska hänellä ei ollut omaa ajoneuvoa, todisti myöhemmin oikeudessa Calabresin vielä tässä vaiheessa ilmaisseen selväsanaisesti, että Pinelliä ei epäilty mistään osallisuudesta pommi-iskuun.
Keskustelu poliisiasemalla tuli kestäneeksi yli kolme vuorokautta, ja se päättyi yhteen Italian sodanjälkeisen historian suurimmista skandaaleista. Muutamaa minuuttia ennen keskiyötä 15. joulukuuta Pinelli putosi Calabresin virkahuoneen ikkunasta poliisilaitoksen sisäpihalle ja kuoli samana yönä vammoihinsa. Selitys jonka poliisipäällikkö Marcello Guida pari tuntia myöhemmin tarjosi lehdistölle, oli että Pinelli oli tehnyt itsemurhan, heittäytymällä neljännen kerroksen ikkunasta ulos. Syyn siihen että Pinelliä oli pidetty laittoman pitkän ajan poliisilaitoksella, ilman että häntä syytettiin mistään rikoksesta, tiesi parhaiten sen päätöksen tehnyt poliittisten rikosten tutkimusosaston päällikkö Antonino Allegra. Pinellin äiti Rosa Malacarne todisti myöhemmin oikeudessa Allegran sanoneen hänelle olevansa kovan painostuksen alaisena. Pääkaupungissa haluttiin että hän nopeasti löytää syyllisen pommi-iskuun. Pinellin kuolemaa tutkimaan asetettu tuomari Giovanni Caizzi päätyi 14. toukokuuta 1970 tulokseen että se oli ”täysin tapaturmainen”, ja täten Dario Fo, yksi monista jotka eivät uskoneet vähääkään poliisien itsemurha-versioon, sai nimen ehkä tunnetuimmalle näytelmistään: Erään anarkistin tapaturmainen kuolema.

Tanssija ja taksikuski

Seuraava anarkisti jolle kävi huonosti oli 36-vuotias milanolainen tanssija ja teatterialan sekatyömies Pietro Valpreda. Valpreda oli Roomassa perustanut oman anarkistiryhmän nimeltä ”Circolo 22 marzo”. Sen alkuperäisten jäsenien joukosta löytyi anarkistille sopimatonta seuraa, nimittäin uusfasistisen Avanguardia Nazionale-järjestön jäsen Mario Merlino, ja tämän ystävä ”Andrea”, joka itse asiassa oli poliisin ryhmään soluttama vakooja.
Valpredan pidätyksen syyksi annettiin että muuan taksinkuljettaja, 47-vuotias Cornelio Rolandi, oli tunnistanut hänet valokuvasta henkilöksi jonka oli päästänyt pankkikonttorin edustalla kyydistä, ja joka oli pyytänyt häntä odottamaan. Tällöin tällä henkilöllä oli Rolandin mukaan ollut kädessään salkku. Kun hän palasi taksiin, hänellä ei enää ollut salkkua. Rolandin lausunto kuitenkin kyseenalaistettiin eri syistä, esimerkiksi sen takia että ensimmäinen tunnistaminen 15. joulukuuta ei tapahtunut normaalilla tavalla. Hänelle näytettiin vain Valpredan valokuva ja kysyttiin oliko edessä oikea henkilö. Vasta seuraavana päivänä järjestettiin virallinen tunnistaminen Roomassa, kuvasta jossa oli Valpredan lisäksi neljä muuta, keskenään aika samannäköistä, mutta Valpredasta ulkonäöltään selvästi poikkeavaa miestä. Tällöin Rolandi oli siis jo nähnyt Valpredan valokuvan. Rolandi myönsi itse asiassa jo ennen virallista tunnistamista nähneensä Valpredan valokuvassa. Sen olivat hänelle näyttäneet poliisit Milanossa, sanoen samalla suunnilleen että tämän täytyi olla se mies jonka hänen odotettiin tunnistavan. Hänelle oli näytetty muidenkin kuvia mutta ilman mitään kommenttia.
Pian osoittautui että Rolandi oli syyttäjäpuolen ainoa todistaja joka edes mahdollisesti saattoi kytkeä Valpredan pommi-iskuun. Kun Rolandi yllättäen kuoli heinäkuussa 1971, tutkimukset olivat kuitenkin jo kääntyneet toiseen suuntaan, ja Valpreda alkoi asteettain muuttua epäillystä päätekijästä isoksi ongelmaksi, koska hän oli istunut pitkään vangittuna vaikka todisteita hänen osallisuudestaan ei löytynyt. Tästä kiusallisesta ongelmasta päästiin lopulta säätämällä joulukuussa 1972 uusi laki ad personam, varta vasten Valpredan tapausta ajatellen. Tämä laki, joka tunnetaan nimellä "legge Valpreda" (virallisesti Legge n. 773 del 15 dicembre 1972), mahdollisti Valpredan väliaikaisen vapauttamisen, odottamaan oikeuden lopullista vapauttavaa päätöstä, joka tuli vasta 1980-luvun puolivälissä.

Tutkimukset mustalla linjalla

Anarkistien ja muiden ”punaisten” jälkien seuraaminen ei uusiutuvista yrityksistä huolimatta johtanut mihinkään. Selvisi kuitenkin, että Piazza Fontanan pommissa käytetty, tavalliseen kodinkoneeseen kuuluva ajastin oli myyty Trevisossa ja salkku, josta oli löytynyt Milanon räjähtämätön pommi, Padovassa. Näitä johtolankoja alettiin seurata toden teolla noin puolitoista vuotta pommin jälkeen. Tutkimuksia johti kaksi Trevisossa toimivaa tutkintatuomaria, Giancarlo Stiz ja Pietro Calogero. Heidän tutkimuksensa johtivat aivan päinvastaiseen suuntaan politiikan kentässä kuin aikaisemmat. Pian Trevisosta toimitettiin Milanoon raportti, josta löytyi uudet nimet epäiltyjen listalle: 30-vuotias lakimies Franco Freda ja 27-vuotias voimistelunopettaja ja kirjakauppias Giovanni Ventura. Heidän löytämisensä takana oli ilmianto, jonka teki Venturan ystävä, trevisolainen opettaja Guido Lorenzon. Lorenzon oli jo kolme päivää pommi-iskun jälkeen mennyt asianajajan puheille, ja kertonut tälle tietävänsä kuka oli terroriteon takana. Stizin tutkimuksissa selvisi että Freda oli ostanut 50 samantyyppistä ajastinta kuin se jota oli käytetty Piazza Fontanan pommissa. Tutkimukset selvittivät myös että Freda ja Ventura olivat osallistuneet aikaisempiin pommi-iskuihin, pienitehoisilla räjähteillä, jotka eivät vaatineet ihmisuhreja. Nämä pommiräjäytykset, joita oli kaikkiaan 17, aloitettiin huhtikuussa 1969 ja ilmeisesti ne olivat 12. joulukuuta tehtyjen iskujen esiharjoittelua.
Padovassa syntynyt Freda oli jo kouluaikana liittynyt MSI:n riveihin. Aikaa myöten radikalisoiduttuaan hän oli liittynyt Pino Rautin perustaman Ordine Nuovon kannattajaksi. Freda tunnettin muun muassa siitä että hän oli kustantanut Hitlerin Mein Kampf-kirjan uuden painoksen Italiassa, ja että hän julkisesti oli sanonut olevansa Himmlerin ihailija. Trevisolainen Ventura oli Fredan ystävä, alkuaan katolilainen aktivisti, josta Fredan vaikutuksen alaisena ajan kuluessa tuli tämän tavoin jyrkkäsanainen demokratian vastustaja. Tutkijat Stiz ja Calogero pyysivät 22. maaliskuuta 1972 virallisesti syyttäjää nostamaan syytteen Fredaa ja Venturaa vastaan osallisuudesta Piazza Fontanan pommi-iskuun.
Melko aikaisin joutui epäiltyjen listalle myös uusfasistisen Avanguardia Nazionale-järjestön johtaja Stefano Delle Chiaie. Hän katosi kuitenkin jo 21. joulukuuta 1969, vain yhdeksän päivää pommin jälkeen, eikä täten ollut paikalla kun ensimmäinen pommi-iskua käsittelevä oikeudenkäynti alkoi Roomassa 23. helmikuuta 1972. Hänet pidätettiin Caracasissa 23. maaliskuuta 1987 ja luovutettiin Italiaan, jossa oikeus 20. helmikuuta 1989 totesi hänet syyttömäksi.

Oikeudenkäynnit vuoteen 1987 asti

Fredan ja Venturan toimien tutkiminen johti siihen että Catanzarossa 18. maaliskuuta 1974 alkanut toinen oikeudenkäynti Valpredaa ja Merlinoa vastaan keskeytettiin huhtikuussa. Kolmannen oikeudenkäynnin alkaessa 27. tammikuuta 1975, syytettyjen penkillä olivat nyt myös Freda ja Ventura. Tämä oikeudenkäynti keskeytettiin aika tarkalleen vuotta myöhemmin lisätutkimuksia varten. Neljäs oikeudenkäynti, joka alkoi 18. tammikuuta 1977, oli ensimmäinen jota voitiin jatkaa tuomioiden julistamiseen asti (23. helmikuuta 1979): Freda, Ventura, ja heidän jälkeensä syytettyjen penkille joutunut toimittaja Guido Giannettini, tuomittiin elinkautiseen vankeuteen osallisuudesta terroritekoon. Valpreda ja Merlino todettiin syyttömiksi terroritekoon, mutta tuomittiin 4 1/2 vuoden vankeuteen rikollisesta salaliitosta ("associazione a delinquere"). Tuomioista valitettiin ja seuraavassa asteessa (Corte d'appello) kaikki viisi vapautettiin syytteistä. Ylin oikeusaste, kassaatiotuomioistuin, vahvisti Giannettinin vapauttavan tuomion, mutta kumosi muiden, ja palautti näiden osalta asian uudelleen käsiteltäväksi. Viides oikeudenkäynti alkoi 13. joulukuuta 1984 ja päättyi 1. elokuuta 1985 kaikkien vapauttamiseen syytteistä. Kun kassaatiotuomioistuin vahvisti tämän tuomion 27. tammikuuta 1987, varmistui se että ketään siihen asti syytetyistä viidestä miehestä ei voitaisi enää koskaan asettaa syytteeseen osallisuudesta Piazza Fontanan pommi-iskuun. Freda ja Ventura tuomittiin kuitenkin jo 20. maaliskuuta 1981 Piazza Fontanan iskua edeltäneistä pommiräjätyksistä 15 vuoden vankeusrangaistuksiin, ja tämä tuomio jäi voimaan.

Tuomari Salvinin tutkimukset ja viimeiset oikeudenkäynnit

Vuoden 1987 vapauttavien tuomioiden astuttua lopullisesti voimaan, vaikutti siltä että edemmäs ei enää asiassa päästäisi. Vain pari vuotta myöhemmin, tammikuussa 1989, tuomari Guido Salvini avasi kuitenkin tukimukset uudelleen merkillisen yhteensattuman johdosta. Muuan koditon henkilö löysi yösijaa etsiessään erään talon vintiltä äärivasemmistolaisen Avanguardia Operaia-järjestön vanhan arkiston, joka ilmeisesti oli sinne kätketty ja sitten hylätty. Arkisto sisälsi muun muassa tuhansien fasisteina pidettyjen henkilöiden osoitteita, valokuvia ja muita henkilötietoja. Koska eräitä järjestön jäseniä epäiltiin syyllisiksi opiskelija Sergio Ramellin vuonna 1975 tapahtuneeseen murhaan, arkisto toimitettiin tätä murhaa tutkivalle Salvinille. Hän löysi sen tuhansien dokumenttien joukosta yhden, josta selvisi minne ylimääräiset ajastimet oli kätketty Piazza Fontanan pommi-iskun jälkeen.
Alkoi uusi kuulustelujen sarja, jonka seurauksena Dominikaaninen tasavalta vuonna 1992 luovutti Italiaan yli vuosikymmenen kateissa olleen, Santo Domingossa piileskelevän, Ordine Nuovon aseiden ja räjähteiden asiantuntijan Carlo Digilion, joka tunnettiin myös peitenimellä Otto-setä (”zio Otto”). Tutkimuksissa selvisi että jossain vaiheessa Piazza Fontanan iskussa käytetty räjähde oli ollut Digilion hallussa, ja hän suostui lopulta vastahakoisesti yhteistyöhön syyttäjien kanssa. Tästä seurasi eräänlainen ketjureaktio, ja useita yhteistyöhalukkaita todistajia ilmoittautui kuultaviksi. Salvinin tutkimukset laajenivat asteettain käsittämään kaikki lyijyvuosien pommi-iskut, ja valtion elinten osallisuuden niihin. Lopulta 13. maaliskuuta 1995 Salvini toimitti oikeuteen tutkimustensa ensimmäiset tulokset, vaatien yli 30 henkilön asettamista syytteeseen lyijyvuosien rikoksista. Kolme vuotta myöhemmin hän lisäsi syytettyjen listaan uusia nimiä. Syytettyjen joukossa oli Japanissa vuosikausia asunut ja siellä kansalaisuuden saanut Delfo Zorzi, Ordine Nuovon Mestren alueen johtaja, joka syytteen mukaan oli pommin Piazza Fontanan pankkikonttoriin sijoittanut henkilö.
Zorzi, Carlo Maria Maggi ja Giancarlo Rognoni tuomittiin 30. kesäkuuta 2001 elinkautiseen vankeuteen Piazza Fontanan terroriteosta, Zorzi poissaolevana. Tuomiosta valitettiin korkeampaan oikeusasteeseen, jossa elinkautiset kumottiin ja syytteet hylättiin 12. maaliskuuta 2004. Tämän vapauttavan tuomion vahvistamisen yhteydessä seuraavana vuonna todettiin myös että pääsyyllisiä ei enää voitu toista kertaa asettaa syytteeseen, vaikka nyt varmuudella tiedettiin että he olivat Freda ja Ventura. Ventura kuoli Argentiinassa vuonna 2010. Edellä mainituista Maggi tuomittiin kuitenkin 22. heinäkuuta 2015 elinkautiseen toisesta terroriteosta, Piazza della Loggian pommi-iskusta vuonna 1974 Bresciassa, jossa kuoli kahdeksan ihmistä. Tämän tuomion kassaatiotuomioistuin vahvisti 20 kesäkuuta 2017, 43 vuotta tapahtuman jälkeen. Maggi oli tuomion astuessa voimaan jo 82-vuotias, eikä häntä huonon terveydentilansa takia voitu passittaa vankilaan. Hän kuoli 26. joulukuuta 2018 kodissaan, kolme päivää ennen kuin olisi täyttänyt 84 vuotta. Hänen kuolemaansa kommentoinut tuomari Salvini sanoi että Maggi, joka yli kaksi vuosikymmentä oli johtanut Ordine Nuovon Veneton jaostoa, vei mukanaan hautaan kaikki salaisuudet lyijyvuosien pommi-iskuista. Salvini lisäsi, että vaikka Maggi tuomittiin ainoastaan yhdestä pommi-iskusta, hän oli varmuudella osallinen myös niihin joista häntä ei voitu tuomita.
Loppujen lopuksi ainoa mistään osallisuudesta Piazza Fontanan iskuun tuomittu, jonka tuomio jäi voimaan, oli Carlo Digilio. Hänet tuomittiin osasyylliseksi iskun valmisteluihin. Digilion mittava yhteistyö viranomaisten kanssa katsottiin kuitenkin niin lieventäväksi asianhaaraksi, että hänen rikoksensa määriteltiin vanhentuneeksi.

Avaintodistaja joka pelkäsi liikaa

Tuomari Salvini paljasti vuonna 2005 antamassaan haastattelussa mielipiteensä, että Freda ja Ventura olisi aikanaan voitu tuomita Piazza Fontanan pommista, jos eräs avaintodistaja olisi ajoissa paljastanut mitä tiesi. Tämä todistaja oli sähkömies Tullio Fabris, joka jo aikaisessa vaiheessa kertoi trevisolaisille tutkintotuomareille olleensa Fredan mukana ostamassa kodinkoneiden ajastimia. Fredan selitys näiden ajastimien kohtalosta oli, että hän oli ostanut ne Algerian tiedustelupalvelun kapteeni Hamidin laskuun, käytettäväksi Lähi-idässä. Tätä kapteeni Hamidia ei ole koskaan voitu tunnistaa, eikä hänen olemassaaolostaan ole löytynyt mitään näyttöä. Fabris antoi yli 20 vuotta myöhemmin, vuonna 1995, uuden lausunnon, myöntäen että hän tiesi asiasta huomattavasti enemmän kuin mitä oli ensimmäisessä oikeudenkäynnissä kertonut. Fabris tunnusti että hän oli se henkilö joka, painostuksen alaisena, oli näyttänyt Fredalle ja Venturalle miten ajastimia oli muunneltava, niin että niitä paristojen avulla voitiin käyttää myös muuhun tarkoitukseen kuin kodinkoneiden ajastamiseen. Tärkein kohta Fabrisin lausunnossa oli se ajankohta milloin tämä oli tapahtunut. Se oli nimittäin sen jälkeen kun Freda väitti luovuttaneensa ajastimet kapteeni Hamidille. Salvinin mukaan Fabris siis tiesi että tämä kohta Fredan alibissa oli valhe, ja Fabris sanoi myös ymmärtäneensä välittömästi Piazza Fontanan pommin jälkeen, että siinä käytetty ajastintekniikka oli juuri se minkä hän oli Fredalle ja Venturalle opettanut. Fabris kuitenkin pelkäsi Ordine Nuovon kostoa, jos hän paljastaisi kaiken mitä tiesi, ja hän oli siksi aluksi kertonut vain pienen osan totuudesta. Kun hän lopulta kertoi kaiken, se oli jo kahdeksan vuotta liian myöhään.

Nimitys ja sen tausta

Piazza Fontanan pommi-iskusta alettiin aikaisessa vaiheessa vasemmiston taholta käyttää nimitystä ’’valtion verilöyly” (”Strage di stato”). Ensimmäisen kerran tämä ilmaisu tuli julkisuuteen milanolaisten anarkistien järjestämässä lehdistötilaisuudessa 17. joulukuuta 1969. Tätä ilmaisua julkisuudessa käyttävät pitivät varmana sitä että valtion edustajia oli sekaantunut pommi-iskun suunitteluun tai ainakin räjähteiden välittämiseen ja jälkien peittelemiseen. Väitettiin muun muassa olevan selvää näyttöä siitä että Italian silloinen sotilaallinen tiedustelupalvelu (SID) tiesi pommi-iskusta etukäteen.
Piazza Fontanan iskun takana ei siis tämän käsityksen mukaan olisi ollut pieni yksittäinen terroristiryhmä, vaan laaja poliittinen verkosto, jonka muodostivat pääasiassa ulkoparlamentaariset fasistit ja valtion korkean tason äärioikeistolaiset virkamiehet, joilla oli yhteinen vihollinen: kommunistit. Italian parlamentin puhemies Roberto Fico pyysi pommi-iskun vuosipäivänä 12. joulukuuta 2018 julkisesti anteeksi uhrien omaisilta kaikista harhautuksista (”depistaggi”), ja siitä että määrätyt (nimeämättömät) valtiokoneiston osat eivät ole tehneet mitään totuuden löytämiseksi asiassa. Hän vaati lisäksi lyijyvuosien pommi-iskuja ja P2-vapaamuurariloosia koskevien asiakirjojen julkistamista.

Valtion elinten osuus esitutkinnassa

Tuomari Giancarlo Stizin tutkimuksissa selvisi, että aikaisessa vaiheessa oli tehty merkittäviä havaintoja, jotka eivät johtaneet mihinkään tutkimuksia edistäviin toimenpiteisiin. Eräs näistä havainnoista koski niitä salkkuja joissa 12. joulukuuta 1969 eri paikkoihin sijoitettuja pommeja oli kuljetettu. Näitä salkkuja oli löytynyt kahta eri mallia. Salkkujen saksalainen valmistaja Mosbach-Gruber ilmoitti että Italiassa oli vain kolme liikettä joille oli toimitettu sekä ruskeaa City 2131-mallia, että mustaa Peraso 2131-mallia. Salkkuja näytettiin television uutisissa, ja padovalaisen Al Duomo-liikkeen omistaja Fausto Giuriati soitti välittömästi poliisille, koska hänen palveluksessaan oleva myyjätär Loretta Galeazzo tiesi kertoa että 10. joulukuuta hyvin pukeutunut nuori mies oli ostanut yhteensä neljä ruskeaa ja mustaa salkkua. Poliisi kuulusteli Galeazzoa ja välitti tiedot edelleen Milanon tutkijoille ja sisäasiainministeriön tiedustelupalvelulle (”Ufficio affari riservati”). Kesti kolme vuotta ennen kuin viranomainen seuraavan kerran saapui Al Duomo-liikkeeseen tutkiakseen asiaa lähemmin, ja silloin hän tuli sinne Stizin lähettämänä, eikä Stiz silloin edes tiennyt että asiasta oli tehty ilmoitus jo kolme vuotta aikaisemmin. Juuri sisäasiainministeriön tiedustelupalvelu oli kuitenkin jo varhaisessa vaiheessa ollut mukana pommi-iskujen tutkimuksissa. Ministeriön ja Milanon rikostutkijoiden yhteysmiehenä toimi alusta asti korkean tason virkamies Elvio Catenacci, joka oli johtavassa asemassa ministeriön tiedustelupalvelussa.

Valtion edustajia oikeudessa

Valtion elinten mahdollisen osallisuuden tutkiminen alkoi jo aikaisin 1970-luvulla kun, Venturan kuulustelujen seurauksena, toimittaja Guido Giannettinin paperit joutuivat tutkintotuomareiden kirjoituspöydille. Niistä löytyi tietoja joiden mukaan Giannettini olisi ollut peitenimellä ”agentti Z” tunnettu sotilaallisen tiedustelupalvelun (SID) vakooja ja yhteysmies jo vuodesta 1966. Tuomari Gerardo D'Ambrosio esitti 27. tammikuuta 1973 SID:in edustajille virallisen kyselyn Giannettinin asemasta. SID kieltäytyi vastaamasta, vedoten ”sotilaalliseen salaisuuteen”. Vuosina 1972-73 pääministerinä toiminut puolustusministeri Giulio Andreotti vahvisti kuitenkin 20. kesäkuuta 1974 Il Mondo-aikakauslehdelle antamassaan haastattelussa, että Giannettini toimi SID:n laskuun. Kun tiedustelupalvelun entiset komentajat, kenraali Vito Miceli ja amiraali Eugenio Henke todistivat oikeudessa 14-15. tammikuuta 1976, molemmat kieltäytyivät vastaamasta kysymyksiin Giannettinin ja SID:in yhteyksistä, koska se olisi heidän mukaansa ollut lainvastaista valtion salaisuuksien paljastamista. Koska myös Giannettini kieltäytyi vastaamasta moniin kysymyksiin kuulusteluissa ja oikeudessa, jossa hänet lopulta vapautettiin syytteistä, tätä tutkimusten linjaa ei vielä 1980-luvulla voitu juuri pitemälle viedä. Vasta Salvinin vuonna 1989 aloitettujen tutkimusten aikana valtion elinten osuus alkoi selvitä, ja sen myötä myös alkoi myös keskustelu CIA:n ja NATOn osuudesta Italiassa tapahtuneisiin pommi-iskuihin.
Oikeuden eteen joutuneista korkea-arvoisista tiedustelupalvelun upseereista yksi osoittatutui huomattavasti muita puheliaammaksi: kenraali Gianadelio Maletti, SID:in niin sanotun D-osaston (vastavakoilu) komentaja kesäkuusta 1971 alkaen. Malettin johtama osasto tuotti huomattavan osan niistä harhautuksista joita puhemies Ficon julkinen anteeksipyyntö vuonna 2018 koski. Tämä tehtiin muun muassa suurella määrällä väärennettyjä asiakirjoja. Eniten huomiota herätti 10. marraskuuta 1972 karabinieerien Camerinon lähistöltä asumattomasta rakennuksesta löytämä suuri asekätkö, jonka väitettiin olevan vasemmistoterroristien. Juonessa mukana ollut lehtimies, entinen fasistisen Avanguardia Nazionale-järjestön jäsen Guido Paglia, tärveli kuitenkin tämän harhautuksen lähes täysin, paljastaen siitä seuraavana päivänä julkaisemassaan artikkelissa yksityiskohtia jotka eivät vielä silloin olleet edes asekätkön löytäneiden karabinieerien tiedossa. Lisäksi ilmeni että rakennuksen omistaja oli ollut tarkastuskäynnillä vain muutamaa päivää aikaisemmin, ja silloin aseita ei paikalla ollut.
Malettin joutuminen syytettyjen penkille johtui siitä että hänen epäiltiin antaneen Giannettinille tehtäväksi auttaa Venturaa poistumaan maasta, koska tämän pelättiin muuten suostuvan yhteistyöhön syyttäjien kanssa. Suunnitelma onnistui vain osittain, ehkä koska Ventura pelkäsi että sen perimmäinen tarkoitus oli vaientaa hänet lopullisesti matkalla Espanjaan, ja hän karkasi siksi omin päin Argentinaan. Samoin teki Giannettini, joka 9. huhtikuuta 1973 pakeni Pariisiin, ja sieltä edelleen Madridin kautta Buenos Airesiin. Hänet etsintäkuulutettiin tammikuussa 1974. Giulio Andreottin paljastettua hänen SID-yhteytensä haastattelussa saman vuoden kesäkuussa, Giannettini palasi Italiaan suunnitelmanaan suunsa kiinni pitäminen, mikä osoittautuikin menestyksekkääksi taktiikaksi. Kenraali Maletti pidätettiin 28. maaliskuuta 1976, ja tuomittiin 23. helmikuuta 1979 neljän vuoden vankeuteen, rikollisen avustamisesta, rikokseen yllyttämisestä ja väärästä valasta. Tätä rangaistusta lievennettiin myöhemmissä oikeudenäynneissä 1981 ja 1985, mutta silloin Maletti oli jo paennut Etelä-Afrikkaan.
Maletti, joka oli myöhäisemmissä oikeudenkäynneissä tuomittu poissaolevana pitkiin vankeusrangaistuksiin, palasi vuonna 2001 Italiaan todistamaan oikeudessa, saatuaan takuut siitä että häntä ei pidätettäisi, ja hänen annettaisiin palata Etelä-Afrikkaan oikeudenkäynnin jälkeen. Maletti myönsi syyttäjien antaman kuvan tapahtumista pääpiirteissään oikeaksi, ja nosti erityisesti esille CIA:n osallisuuden yllyttäjänä, rahoittajana ja tukijana. Malettin käsitys oli että amerikkalaiset Nixonin virkakaudella olivat valmiita tekemään melkein mitä hyvänsä pysäyttääkseen kommunismin etenemisen Italiassa.