Roadrunner

Taustaa

Hurriganesin esikoisalbumi, sekä studio- että livemateriaalia sisältänyt Rock and Roll All Night Long (1973), oli menestynyt hyvin ja oli muun muassa levy-yhtiö Love Recordsin siihen mennessä myydyin LP-julkaisu. Menestystä täydensi singlehitti ”Blue Suede Shoes”, joka vielä elokuussa oli listakolmosena, vaikka itse albumi oli jo pudonnutkin listalta. Syksyyn mennessä Hurriganes oli myös menettänyt Suomen ykkösyhtyeen aseman Hullujussille, mikä ärsytti Hurriganesia ja sen innokkaimpia faneja.
Hurriganesilla oli valmiina joitakin levytyskelpoisia covereita, joita se oli esittänyt keikoilla. Yksi niistä oli Freddy Cannonin ”Tallahassee Lassie”, johon oli lisätty tempoa. Basisti Cisse Häkkisen laulamia kappaleita olivat alun perin Jim & The Beatmakersin esittämä ”My Only One” sekä tanskalaisen The Lollipopsin ”I’ll Stay by Your Side”, joka Hurriganesin esittämänä tunnettiin nimellä ”I Will Stay”. Yhtyeellä oli myös omia kappaleita, joita yritettiin konserteissa hioa valmiiksi. Yhtye vuokrasi harjoittelua varten Ruskeasuon K-kaupan ahtaan kellaritilan.
Uuden albumin tuottajaksi lupautui englantilainen Richard Stanley, joka oli innostunut Hurriganesista kuultuaan yhtyeen esikoisalbumin. Stanley sai yhtyeeltä myös demonauhan, jolla oli kappaleet ”Roadrunner”, ”Tallahassee Lassie” sekä erilaisia boogieriffejä, joista yhdestä muotoutui lopulta albumin ensimmäiseksi kappaleeksi päätynyt ”It Ain’t What You Do”. Stanley päätti kirjoittaa yhtyeelle kaksi omaa kappaletta.

Äänitykset

Roadrunner päätettiin Måns Groundstroemin ehdotuksesta äänittää Marcus Österdahlin johtamalla Marcus Music -studiolla Tukholmassa, koska siellä oli mahdollisuus parempaan äänentoistoon kuin suomalaisissa studioissa: esimerkiksi studion 16-raitatekniikka edusti aikansa huippuluokkaa. Kansainvälisille markkinoille pääsemisen uskottiin edellyttävän myös teknisesti ja äänitykseltään korkeatasoisia albumeja. Lisäksi tuottaja Richard Stanley halusi käyttää moniraitastudiota, jotta hän voisi tallentaa yhtyeen livesoundin, ja Hurriganesin levy-yhtiö Love Records oli jo tehnyt Marcus Musicin kanssa jonkin verran yhteistyötä. Hurriganes oli ensimmäinen Lovelle kuulunut yhtye tai artisti, joka äänitti albuminsa kyseisessä studiossa.
Hurriganes matkusti Tukholmaan 16. syyskuuta 1974. Mukaan lähtivät yhtyeen ja tuottaja Stanleyn lisäksi roudari Kuivis Koskiluoto sekä Love Recordsin johtoportaaseen kuulunut Otto Donner. Yhtyeelle oli varattu studioaikaa neljä päivää. Taloudellisista syistä työt aloitettiin illalla ja niitä jatkettiin myöhään yöhön. Äänittäjänä toimi nuori Leif Måses. Måses ei ollut aiemmin äänittänyt raskasta rock ’n’ rollia, mutta hän oli kokeilunhaluinen ja taitavaksi luonnehdittu. Hän siirtyi myöhemmin työskentelemään Abban studioille.
Koska studioaikaa oli vähän, kappaleet oli saatava äänitetyiksi nopeasti. Solisti-rumpali Remu Aaltonen lauloi kappaleet vain yhdellä tai kahdella otolla. Lisäksi tuottaja Stanley antoi Albert Järvisen soittaa jokaisesta kitarasoolosta korkeintaan kaksi ottoa. Tämä oli Måns Groundstroemin Stanleylle antama neuvo, sillä Järvinen oli käyttänyt studioaikaa runsaasti sooloalbuminsa Ride On äänityksissä. Kiire ei kuitenkaan juuri haitannut, sillä yhtye oli esittänyt useita levyn kappaleita aiemmin keikoillaan, joten äänitykset sujuivat pitkälti rutiinilla. 

»Ainoa asia, jossa olin tiukkana oli se, kun vaadin että backgroundit pitäisi tehdä nopeasti. Sitten meillä oli tarkoitus tehdä ’over doubit’, mutta mä annoin Albertille vain kaksi sooloyritystä eli kaksi ottoa per biisi. Jos ensimmäinen ei onnistunut, se oli sitten se toinen koska mä tiesin että muutenhan se meidän aika olisi mennyt hukkaan siellä. Se oli ainoa tapa. Jos antaa hänelle mahdollisuuden tehdä niin kuin haluaa, niin sitten meneekin 20 ottoa ja jälki ei parane. Toisekseen se livesoundi tulee tuon seikan kautta paremmin esille.» 
(Richard Stanley.)
Järvinen ei pitänyt Stanleyn asenteesta, ja eräänä päivänä hän ei suostunut soittamaan sooloja lainkaan vaan ilmoitti soittavansa kaikki albumin soolot peräkkäin seuraavana päivänä. Muiden hämmästykseksi näin myös tehtiin. Kun Aaltonen kysyi Järviseltä, oliko tämä miettinyt sooloja etukäteen, kuului vastaus: ”Emmä mitään oo funtsannu.” Kappaleen ”Roadrunner” alkuun yhtye yritti luoda The Whon ja Jimi Hendrixin tyylistä kakofoniaa, mutta ongelmaksi muodostui Järvisen Fender Stratocaster, joka ei pysynyt vireessä. Ainoaksi vaihtoehdoksi jäi äänittää alkuosa ja varsinainen kappale erikseen, ja Stanley antoi Järvisen soittaa alusta poikkeuksellisesti kolme tai neljä ottoa.
Kappaleessa ”In the Nude” Aaltonen soitti Stanleyn ehdotuksesta erääseen osaan kaksi rumpuraitaa päällekkäin. Hänen soittonsa tuplauksen kohdalla ei mennyt rytmissä, mutta lopputulokseen oltiin silti tyytyväisiä. Aaltonen innostui, ja hänen ehdotuksestaan joissain kappaleissa myös Cisse Häkkisen bassoraitoja tuplattiin. ”Mister X” -kappaleen kanssa tuli ongelmia, koska yhtye ei ollut esittänyt sitä konserteissa ja Stanley oli tehnyt siihen liian vaikeat sanat. Aaltosella oli lauluosuutta äänittäessä vaikeuksia lausua hänelle haastavia sanoja ja tavuja, eikä hän ollut harjoitellut kappaletta ennakkoon. Lopulta basisti Häkkinen ehdotti Stanleylle, että tämä tekisi Aaltoselle malliksi ”demolaulun”. Stanley lauloi kappaleen yhdellä otolla, ja Aaltonen halusi tulkinnan levylle sellaisenaan. Kappale ”Get On” puolestaan äänitettiin albumin täytteeksi, kun sen huomattiin jäävän muuten kestoltaan liian lyhyeksi. Aaltonen lauloi sanat sattumanvaraisesti omasta päästään. 
Lopulta materiaalia jäi ylikin: studiossa äänitettiin myös yhtyeen oma versio The Spencer Davis Groupin kappaleesta ”Somebody Help Me”, alkujaan Chuck Berryn esittämä instrumentaali ”Guitar Boogie” sekä yhtyeen oma ”Boogie Woogie Morning”, joka oli tyylillisesti lähellä ”Get On” -kappaletta. ”Guitar Boogie” julkaistiin vuonna 2000 Albert Järvisen tuotantoa esittelevällä Patchy Moss – 30 Big Ones -kokoelmalla. 
Viimeinen studiopäivä oli 20. syyskuuta. Nauhoitusten päätyttyä Hurriganes palasi Suomeen laivalla. Yhtye ei ollut varma, oliko äänityksiin käytetty aika vaivan arvoista, ja albumin C-kasettiversiota päätettiin testata laivan diskossa. Yleisön reaktio oli hyvä, ja kotimaassa myös Love Recordsin Atte Blom piti kuulemastaan. Remu Aaltonen ei puolestaan ollut täysin vakuuttunut kuullessaan Roadrunnerin koelevyä ystävänsä luona eikä olisi edes halunnut julkaista albumia. Hän oli pettynyt muun muassa bassosoundiin, joka kuului lujempaa kuin studiossa. 
Stanley palasi vielä Tukholmaan, sillä albumi kaiverrettiin paikallisessa Cutting Roomissa. Koska kaiverrus tehtiin Finnvoxin sijaan Ruotsissa, Roadrunnerille saatiin yhdeksän desibeliä – eli kolme kertaa – kovempi äänenvoimakkuus kuin muilla suomalaisilla levyillä.

Albumin tyyli

Roadrunner on musiikillisesti monipuolinen, mutta silti kokonaisvaltaisempi kuin esikoisalbumi Rock and Roll All Night. Raa’aksi kutsutun rock and rollin ja rockin lisäksi levyllä voi kuulla rhythm and bluesia sekä nostalgisia vaikutteita 1950-luvun teinipopista ja 1960-luvun rautalangasta. Monenlaisesta aineistostaan huolimatta albumi on kiinteä kokonaisuus, ja yhtyeen oma tuotanto on Roadrunnerilla entistä merkittävämmässä roolissa. Albumin kappaleille on tyypillistä intensiivisyys sekä nopea tempo – suurin osa kappaleista kestää alle kolme minuuttia.
Albumin kappaleita yhdistää Hurriganesille tyypillinen käsittelytapa ja äänimaailma, jossa menneiden aikojen kopioimisen sijaan moninainen kokonaisuus tuodaan esiin 1970-luvun hengessä. Levyn yleisilmeelle on ominaista voimakas kompressointi. Albert Järvisen kitarasoundi on puolestaan hänen aikaisempiin levytyksiinsä verrattuna selvästi hyökkäävämpi. Sooloissa on käytetty vähemmän säröä kuin kompeissa. Järvinen soitti albumilla Fender Stratocasteria sekä Gibson ES-335:tä.

Kappalemateriaali

Albumin avauskappale on bluespohjainen ”It Ain’t What You Do”, jota Hurriganes soitti säännöllisesti konserteissa. Se perustui yhtyeen roudarin Hande Mertasen mukaan hänen ehdotukseensa tehdä jotain Status Quo -tyyppistä ”ränttätänttää”. Vaikka kappaleen sanoitus on lainattu amerikkalaisen J. Geils Bandin samannimisestä kappaleesta, siitä tuli yksi suomalaisen rockin merkkiteoksista. Se oli myös Albert Järvisen suosikkikappale. Musiikillisesti nostalgisessa ”Hey Groupiessa” lauletaan bändäreistä. Sanoitus on melko viaton, mutta aihe ei ollut suomalaisessa rockissa kovin yleinen. ”Tallahassee Lassie” on rankalla otteella esitetty versio Freddy Cannonin vuonna 1959 levyttämästä rock and roll -kappaleesta.
”The Phone Rang” on Richard Stanleyn kirjoittama nopeatempoinen kappale, jonka laulaa basisti Häkkinen. Häkkinen laulaa myös albumin seuraavan kappaleen, ”I Will Stay”, joka on Hurriganesin versio The Lollipops -yhtyeen vuonna 1965 levyttämästä hitistä ”I’ll Stay by Your Side”. Remu Aaltonen käski Häkkisen laulamaan kappaleen erityisen melankolisesti, jotta siihen saataisiin oikeanlainen tunnelma. Kohtalokasta ilmapiiriä tehostaa akustinen kitara, jota Häkkinen soittaa sekä kappaleen alussa että lopussa. Albumin A-puolen päättää perusrock ”Get On”, josta on tullut klassikko. Joskus on väitetty, että kappale olisi ideoitu vasta studiossa, mutta Hurriganes oli esittänyt sen varhaisversiota jo kesän 1974 keikoillaan. Myös Richard Stanley oli saanut yhtyeeltä samana kesänä demokasetin, jossa oli ”Get Onin” kaltainen kappale. Yhtyeen roudari Kuivis Koskiluoto on kertonut, että ”Get On” oli alkujaan soundcheckeissä käytetty kappale, jota ei lainkaan esitetty varsinaisessa konsertissa. Kappaleen sanoitus on joka tapauksessa improvisoitu studiossa. Remu Aaltosen mukaan Cisse Häkkinen soitti kappaleeseen kaksi bassoraitaa päällekkäin.
B-puolen aloittaa vähemmälle huomiolle jäänyt instrumentaali ”In the Nude”. Kyseessä on Joe Garlandin swing-jazz-klassikko ”In the Mood”, jonka Glenn Miller teki tunnetuksi 1940-luvulla. Hurriganesin versio on hyvin samantapainen kuin The Shadowsin versio, joka julkaistiin 1964 yhtyeen albumilla Dance with The Shadows. Richard Stanleyn mukaan ”In the Nude” oli täytekappale, joka olisi todennäköisesti jätetty pois levyltä, ellei siinä olisi ollut hänen ideoimaansa ”tuplarumpuefektiä”. Stanley oli aiemmin käyttänyt samaa efektiä työskennellessään Lontoossa. ”Mister X” on ”The Phone Rangin” ohella albumin toinen kappale, jonka työstämisessä Stanley on ollut mukana. Hän myös laulaa sen, sillä Stanleyn kirjoittama sanoitus osoittautui Remu Aaltoselle liian vaikeaksi. Musiikillisesti kappale on jossain määrin perusrockista eroava Bo Diddley -tyylinen rhythm and blues.
Remu Aaltonen ja Albert Järvinen olivat esittäneet Little Richardin ”Slippin’ and Slidin’” -kappaletta jo ennen Hurriganesia Kalevala-yhtyeessä. Version alkuriffi on lainattu Otis Rushin kappaleesta ”Homework”, jota muun muassa Fleetwood Mac -yhtye esitti 1960-luvun lopulla. Suurimpana vaikutteena toimi kuitenkin J. Geils Bandin vuoden 1970 versio. Hurriganesin versiossa Järvisen soittaa slide-kitaraa. Nopeatempoisen ”Oowee–Oohlan” sanoitus on Hurriganes-kirjan kirjoittajan, Honey Aaltosen, mukaan ”rock and roll -hölynpölyä”. A-osasta vastaa Remu Aaltonen, ja B-osassa Cisse Häkkinen imitoi Elvis Presleytä. Kappale tunnettiin vielä studiossa nimellä ”Boston Town”.
Albumin päättää nimikappale ”Roadrunner”. Sen on levyttänyt ensimmäisenä Bo Diddley vuonna 1960, mutta Hurriganesin esikuvana oli The Pretty Things -yhtyeen versio vuodelta 1965. Sen rakenne on erilainen kuin muissa kappaleissa, sillä tuottaja Stanley halusi albumille muutakin kuin perusrockia. Kappaleessa on esimerkiksi taukoja, joiden esikuvana toimi The Who -yhtyeen kappale ”My Generation”. ”Roadrunnerin” alun kakofonian äänittäminen osoittautui hankalaksi. Albert Järvinen sai sen aikaan sahaamalla kieliä plektralla pitkittäissuuntaan sahaten ja vääntämällä kampea, mutta samalla kitara meni kerta toisensa jälkeen epävireeseen. Niinpä kappaleen alku- ja loppuosat jouduttiin äänittämään eri otoissa ja editoimaan lopuksi yhteen, mikä oli Stanleyn linjan vastaista.

Kansitaide

Roadrunnerin kannet kuvasi Risto Vuorimies, joka oli varsin arvostettu kansitaiteilija. Hän oli kuvannut Hurriganesin esikoisalbumin lisäksi myös muun muassa Albert Järvisen Ride Onin sekä Rauli Badding Somerjoen Muotokuva 1:n ja Näin käy rock & rollin kannet. 
Kansikuvat on otettu Ratsastiellä Helsingin Ruskeasuolla lokakuussa 1974. Etukannessa yhtye poseeraa Cisse Häkkisen vuoden 1954 Cadillac Series 62 Sedanin takapenkillä vain auton- ja katuvalojen valaisemassa yössä. Takakannessa on kuva auton kojetaulusta. Tarkasti katsottuna kuvasta voi erottaa myös tuhkakupin, Brylcreem-tuubin sekä mittaritaulussa palavan brake-valon (suom. jarru). Alkuperäisessä vinyylipainoksessa oli avattavat kannet ja sisäkannen kuvassa oli erilaisia esineitä, kuten Järvisen Fender Stratocaster -kitara sekä Cisse Häkkisen Remu Aaltoselle kirjoittama muistilappu, jossa on avauskappaleen ”It Ain’t What You Don” sanat niiden ääntämistä mukaillen: ”Aiv biin traing foor a veri long taim/Ty get mai bisnes, mai bisnes streit...”
Roadrunner oli ainoa suomalainen albumi, jonka kansi otettiin mukaan Hipgnosisin ja Roger Deanin vuonna 1977 julkaisemaan teokseen Album Cover Album. Se on valittu lukuisia kertoja Suomen kaikkien aikojen parhaaksi levynkanneksi, kuten huhtikuussa 2012 Soundin ja Kiasman järjestämässä äänestyksessä. Vuonna 1991 levynkeräilijöiden ja musiikinharrastajien Rare-lehden mukaan ”tylyä rock ’n’ roll -romantiikkaa tihkuvassa kannessa yhdistyvät taiteelliset lähtökohdat ja omaperäinen toteutus hienostuneesti kaupallisiin päämääriin”.