Charles Mingus

Lapsuus

Mingus syntyi Nogalesessa Arizonassa, mutta eli varhaisvuotensa pääosin Los Angelesissa, Kaliforniassa. Mingusin äiti salli kotona vain uskonnollisen musiikin, mutta Charles kiinnostui jazzista jo varhaisessa vaiheessa. Erityisen kiinnostuksen kohteena oli Duke Ellingtonin musiikki. Charles opiskeli vetopasuunan soittoa ja myöhemmin myös selloa. Sellon soiton opiskelu auttoi siirtymään kontrabassoon, jonka Mingus otti pääinstrumentikseen lukioiässä.

Uran alku

Mingus saavutti mainetta nuorena lupauksena ja pääsi kiertueelle Louis Armstrongin yhtyeessä 1943. 1940-luvun lopussa Mingus liittyi Lionel Hamptonin yhtyeeseen ja tämä yhtye levytti muutamia Mingusin sävellyksiä. Trio Red Norvon ja Tal Farlowin kanssa vuosina 1950–1951 saavutti merkittävää mainetta.
Kuuluisassa Jazz at Massey Hall -konsertissa Mingus pääsi soittamaan Dizzy Gillespien, Charlie Parkerin, Bud Powellin ja Max Roachin rinnalle. Tästä konserttiäänityksestä on tullut yksi jazzin klassikoista. Roach kertoi Oscar Pettifordin loukanneen kätensä, ja siksi pyytäneensä Mingusta tuuraamaan häntä. Myöhemmin on selvinnyt että Pettifordin onnettomuus oli tapahtunut paljon aiemmin.
Myöhemmin Mingus liittyi hetkeksi Duke Ellingtonin orkesteriin, mutta äkkipikaisen luonteensa vuoksi sai siitä potkut jääden tiettävästi ainoaksi muusikoksi, jonka Ellington erotti orkesteristaan.
Vuonna 1952 Mingus perusti rumpali Max Roachin kanssa Debut Records -levymerkin edistääkseen omaa levytysuraansa.

1960-luvun alkupuoli

Vuonna 1963 julkaistua The Black Saint and the Sinner Lady pidetään sitäkin eräänä jazzin merkkipaaluna. Erityisesti levyn monipuolinen orkestrointi on huomion arvoista. Samana vuonna Mingus julkaisi, hieman yllättäen, soolopianolevyn Mingus Plays Piano. Huolimatta Mingusin pianonsoittotekniikan puutteista, levyä on arvostettu. (Toki Mingus oli esiintynyt aiemminkin pianistina, mutta yhtyeen kanssa, pari vuotta aikaisemmalla levyllä Oh Yeah.) Osa kappaleista on täysin improvisoituja ja ovat saaneet vaikutteita jazzin lisäksi klassisesta musiikista. Huomion arvoista on, että tällaiset levyt tulivat suosioon vasta 1970-luvulla Keith Jarrettin ansiosta.
Seuraavana vuonna 1964 Mingus kokosi monien mielestä uransa hienoimman yhtyeen, jossa soittivat Dannie Richmond, Jaki Byard, Eric Dolphy, Johnny Cole ja Clifford Jordan. Lähestyttäessä 1960-luvun loppua Mingusin julkaisutahti kuitenkin hidastui lähinnä sairastelun vuoksi.

Uran loppuvaiheet

Mingus oli sairas jo 1960-luvulla, ja oli kolmen vuoden ajan ”täysin lamaantunut” kunnes palasi lavoille 1971. 1970-luvun puolivälin paikkeilla hän alkoi sairastaa ALS-tautia, joka rappeuttaa lihaksia. Tämä vaikutti hänen bassonsoittoonsa siinä määrin, että hänen piti lopettaa esiintyminen kokonaan. Tämä ei estänyt häntä kuitenkaan säveltämästä, ja hän julkaisikin vielä useita levyjä ennen kuolemaansa.
Charles Mingus kuoli Cuernavacassa, Meksikossa, jossa hän kävi hoidattamassa vaivojaan. Hänet polttohaudattiin ja hänen tuhkansa siroteltiin Ganges-jokeen.

Kuoleman jälkeen

Charles Mingusin musiikillista perintöä jatkaa the Mingus Big Band, joka kiertää esittämässä Mingusin musiikkia.

Mingusin luonne

Mingus muistetaan musiikkinsa lisäksi arvaamattomasta luonteestaan. Hän oli väkivaltainen lavalla ja hänen kanssaan soittaneet muusikot kunnioittivat hänen musiikkiaan ja pelkäsivät hänen luonnettaan. Mingusin väkivaltainen käytös kohdistui useimmiten muihin soittajiin, mutta ajoittain myös yleisöön. 
Hänen on kerrottu esimerkiksi eräässä konsertissa yrittäneen murskata pianistinsa sormet koskettimien kannella ja tämän jälkeen lyöneen pasunisti Jimmy Knepperiä huuleen. Pelätessään Mingusia Jackie McLean puukotti häntä. Eräässä konsertissa Mingus suutuksissaan rikkoi kontrabassonsa säpäleiksi.

Omaelämäkerta

Charles Mingus kirjoitti vuonna 1971 ilmestynyttä Beneath the Underdog -omaelämäkertaansa noin kahdenkymmenen vuoden ajan. Teos ilmestyi suomeksi musiikkitoimittaja Jussi Niemen käännöksenä lokakuussa 2018 nimellä Koiraakin kurjempi (Aviador Kustannus, ISBN 9789527063620).