google/wiki40b huggingface dataset:
Sara Wennerberg-Reuter

Sara Margaret Eugenia Eufrosyne Wennerberg-Reuter (11. helmikuuta 1875 Otterstad – 29. maaliskuuta 1959 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja urkuri. Hän opiskeli Tukholman kuninkaallisessa musiikkikorkeakoulussa vuosina 1893–1895 ja sitten Saksassa (Leipzig, 1896–98; Berliini, 1901–02). Vuosina 1906–46 Wennerberg-Reuter toimi Sofiankirkon urkurina Tukholmassa; asema oli pysyvä vuodesta 1918. Hänet valittiin Ruotsin säveltäjäseuran jäseneksi vuonna 1921, ja hän sai kuninkaallisen Litteris et Artibus -mitalin vuonna 1931.
Wennerberg-Reuterin tyyli säveltäjänä oli konservatiivinen, ja hän tekikin avoimesti pesäeron myöhäisromantiikan ja ekspressionismin trendeihin.

Elämä

Wennerberg-Reuterin isä oli maanviljelijä ja taidemaalari Brynolf Wennerberg, joka oli poliitikko-säveltäjä Gunnar Wennerbergin ainoa veli. Äiti oli Eugenie (o.s. Schoug), joka oli lahjakas harrastelijapianisti ja Saran ensimmäinen pianonsoiton opettaja. Perheen muutettua Göteborgiin tyttö sai opetusta urkuri Elfrida Andréelta. Merkittävästi hänen kehitykseensä vaikutti myös Gunnar Wennerberg, jonka tuki mahdollisti opiskelun jatkamisen Saksassa. Siellä opettajina toimivat Carl Reinecke, Salomon Jadassohn ja Max Bruch.
Wennerberg-Reuter järjesti omien teostensa resitaalin Tukholmassa huhtikuussa 1904; etenkin e-mollisonaatti viululle ja pianolle sai osakseen ankaraa arvostelua, mutta pienimuotoisemmat kappaleet saivat osakseen suuremman hyväksynnän. Säveltäjä saikin suurimman menestyksensä pienimuotoisilla kappaleilla. Vuosikymmeniä jatkuneesta työskentelystään urkurina huolimatta Wennerberg piti itseään ensisijaisesti juuri säveltäjänä.
Vuodesta 1907 Wennerberg oli naimisissa pikakirjoittaja Hugo Reuterin kanssa, ja avioliiton myötä hän sai käyttöönsä kaksiosaisen sukunimen.
Nils Torvalds

Ura

Torvalds oli 1960- ja 1970-luvuilla aktiivisesti mukana opiskelijapolitiikassa. Hän liittyi Suomen Kommunistiseen Puolueeseen vuonna 1969 ja erosi siitä 1982 . Hän oli mukana valtaamassa Vanhaa ylioppilastaloa 25. marraskuuta 1968 ja teki taloustieteen lopputyönsä Moskovassa.
Hän toimi muun muassa SKP:n vähemmistön eli niin sanottujen taistolaisten ruotsinkielisen lehden, NKP:ltä taloudellista tukea saaneen, Arbetartidningen Enhetin päätoimittajana vuoteen 1980 asti  ja oli myös vasemmistolaisen Folktidningen Ny Tidin avustajana.
Vuonna 1982 Torvalds aloitti työt Svenska Ylessä. Vuosina 1982–1987 hän toimi Yle Aktuelltin ulkomaantoimittajana ja vuosina 1987–1990 Ylen ruotsinkielisten radiouutisten toimituspäällikkönä ja 1990–1994 uutispäällikkönä. Vuosina 1991–1995 Torvalds toimi Venäjän asioiden reportterina. Vuosina 1995–1999 hän oli Moskovan ja vuosina 2000–2004 Washingtonin kirjeenvaihtaja. Hän toimitti muun muassa New Yorkin World Trade Centerin terrori-iskujen yhteydessä erikoisjutun terrorismista.

Europarlamentaarikko

Torvalds oli RKP:n ehdokkaana vuoden 2009 europarlamenttivaaleissa. Hän sai 14 044 ääntä ja jäi varasijalle. Heinäkuussa 2012 Torvalds nousi varasijalta europarlamenttiin RKP:n puheenjohtajaksi valitun Carl Haglundin tilalle. Vuoden 2014 eurovaaleissa Torvalds valittiin jatkokaudelle 29 355 äänellä. Europarlamentissa Torvalds toimii ALDE-ryhmässä, ja valittiin tammikuussa 2017 ryhmän varapuheenjohtajaksi. Kaudella 2012–2014 hän on ollut kansalaisvapauksien sekä oikeus- ja sisäasioiden valiokunnan jäsen. Tällä hetkellä Torvalds on ympäristö-, kansanterveys- ja elintarvikkeiden turvallisuusvaliokunnan jäsen (ENVI), rahanpesu, veronkierto ja veronpesuvaliokunnan (PANA) jäsen. Tämän lisäksi hän on kalatalousvaliokunnan (PECH), budjettivaliokunnan (BUDG), talous- ja raha-asiavaliokunnan (ECON) varajäsen. Torvalds palkittiin vuoden 2018 Tiedonjyvä-palkinnolla ansioistaan Suomen metsien hiilinielun vaikutusten selvittämisessä.

Presidenttiehdokkuus

Nils Torvalds oli RKP:n presidenttiehdokas vuoden 2018 presidentinvaaleissa ja kannatti Naton jäsenyyttä. RKP:n puoluekokous valitsi hänet presidenttiehdokkaaksi 11. kesäkuuta, 2017. Vaalissa Torvalds sai 44 776 ääntä eli 1,5 prosenttia äänistä, ja sijoittui viimeiseksi.

Yksityiselämä

Nils Torvalds on Linux-käyttöjärjestelmän luojan Linus Torvaldsin isä. Hänen isänsä oli Åbo Underrättelser -lehden päätoimittaja, kirjailija Ole Torvalds. Hänen äidinisänsä oli kirjailija Ernst von Wendt. Torvalds osaa sujuvasti puhua ruotsia, suomea, englantia, saksaa ja venäjää. Lisäksi hän ymmärtää hollantia, tanskaa ja norjaa.
Nazari (Lavrinenko)

Elämä

Nazari syntyi Ivkovicyn kylässä Ukrainassa perheeseen, jossa oli lukuisia lapsia.
Nazari valmistui vuonna 1974 Krimin maatalousinstituutista. Vuosina 1974–75 hän palveli Neuvostoliiton Saksaan sijoitetuissa asevoimissa. Vuodesta 1978 hän työskenteli Ukrainan tiedeakatemian kasvitieteellisessä puutarhassa vanhemman insinöörin tehtävissä. Vuonna 1982 hän aloitti opinnot Leningradin hengellisessä seminaarissa.
Vuonna 1985 Nazari vihittiin munkiksi, ja saman vuoden maalikuun 3. päivänä hänet vihittiin diakoniksi ja elokuun 19. päivänä papiksi. Vuoden 1986 maaliskuussa hän liittyi Aleksanteri Nevskin luostarin veljestöön. Vuoden 1987 marraskuussa hänestä tuli Viipurin Kristuksen kirkastumisen katedraalin pappi. Vuonna 1988 hän valmistui Leningradin hengellisestä akatemiasta ja sai igumenin arvon. Vuoden 1990 alusta hän toimi Valamon luostarin Pietarissa olevan podvorin johtajana. Vuosina 1990–2009 hän kuului Pietarin hiippakunnan hiippakuntaneuvostoon.
Vuoden 1991 helmikuussa Nazari kohotettiin Aleksanteri Nevskin luostarissa arkkimandriitan arvoon ja sen jälkeen hänet nimitettiin Konevitsan luostarin johtajaksi. Vuonna 1996 hänet nimitettiin Pietarin hiippakunnan luostarien ja luostarien edustustojen valvojaksi. Vuoden 1996 joulukuun 27. päivänä hänet nimitettiin Aleksanteri Nevskin luostarin virkaatekeväksi johtajaksi ja huhtikuun 17. päivänä seuraavana vuonna Pyhä synodi nimitti hänet vakinaisesti luostarin johtajan tehtävään, ja samanaikaisesti hän toimi myös Konevitsan luostari johtajana.

Piispana

Vuoden 2009 toukokuun 27. päivänä Pyhä synodi valitsi Nazarin Viipurin apulaispiispaksi Pietarin hiippakuntaan, ja samana päivänä patriarkka Kirill julisti Senaatin ja synodin rakennuksessa Pietarissa, että hänet on valittu piispaksi. Senaatin ja synodin rakennuksessa Pietarissa. Seuraavana päivänä, joka oli Kristuksen taivaaseenastumisen päivä, patriarkka Kirill johti piispanvihkimystä Aleksanteri Nevskin luostarissa. Vihkimyksessä avustivat Kiovan ja koko Ukrainan metropoliitta Vladimir (Sabodan), Pietarin ja Laatokan metropoliitta Vladimir (Kotljarov), Minskin ja Slutskin metropoliitta Filaret (Vahromejev), Krutitsyn ja Kolomnan metropoliitta Juvenali (Pojarkov), Chișinăun ja koko Moldavian metropoliitta Vladimir (Kantarjan), Jekaterinodarin ja Kubanin metropoliitta Isidor (Kiričenko), Tulan ja Beljovin metropoliitta Aleksi (Kutepov), Donetskin ja Mariupolin metropoliitta Ilarion (Šukalo), Volokolamskin arkkipiispa Ilarion (Alfejev), Berliinin ja Saksan arkkipiispa Feofan (Galinski), Saranskin ja Mordvan arkkipiispa Varsonofi (Sudakov), Vladivostokin ja Primorjen arkkipiispa Veniamin (Puškar), sekä Hatsinan piispa Amvrosi (Jermakov), Pietarhovin piispa Markell (Vetrov), Solnetšnogorskin piispa Sergii (Čashin) ja Perejaslav-H’melnytskyin piispa Aleksandr (Drabinko).
Vuoden 2010 marraskuun 23. päivänä Nazari nimitettiin hiippakunnan tuomiokapitulin puheenjohtajaksi.
Pyhä synodi myönsi vuonna 2013 Nazarille Kronstadtin piispan nimen.
Tukholman city

Tukholman city on epävirallinen nimitys, jota käytetään Norrmalmille sijoittuvasta Tukholman ydinkeskusta-alueesta. Erään määritelmän mukaan city käsittäisi Kungsgatanin eteläpuoliset alueet. Alueen merkittäviä aukioita ovat Brunkebergstorg ja Sergels torg. Nimitys city on saanut innoituksena Lontoon Citystä.
Alue rakennettiin alun perin 1600- ja 1700-luvuilla, ja se alkoi muodostua Tukholman keskustaksi 1800-luvun puolivälistä alkaen. Toisen maailmansodan jälkeisinä vuosikymeninä cityn aluetta saneerattiin purkamalla suuri osa vanhasta rakennuskannasta uudisrakennusten tieltä. Tässä yhteydessä rakennettiin muun muassa niin sanottu Hötorgcityn alue. Arvostelu purkamista kohtaan lisääntyi 1970-luvun alussa, joten yksi vanha kortteli säästettiin Gamla Brogatanin luona Hötorgetin keskuksen länsipuolella.
Leonard von Pfaler

Leonard von Pfaler (20. joulukuuta 1856 Turku – 28. helmikuuta 1931) oli suomalainen juristi, pankinjohtaja ja valtiopäiväedustaja.
Von Pfalerin vanhemmat olivat lääninrahastonhoitajan apulainen Carl Fredrik von Pfaler ja Karolina Miller. Hän valmistui filosofian kandidaatiksi vuonna 1876, lakitieteen kandidaatiksi vuonna 1882 ja sai varatuomarin arvon vuonna 1887. Ennen varatuomariksi tuloaan hän ehti olla Valtiopäiväkirjaston johtaja vuosina 1879–1884. Vuosina 1889–1892 hän toimi senaatin valtionvaraintoimituskunnan ensimmäisenä apukamreerina, mutta vuonna 1892 hän siirtyi Pohjoismaiden Osakepankin Helsingin haarakonttorin johtajaksi. Pankin toimitusjohtajaksi von Pfaler nousi vuonna 1907, ja hänen suunnitelmansa uuden suurpankin perustamisesta toteutui, kun pankki yhdistyi Suomen Yhdys-Pankin kanssa 1919. Von Pfalerista tuli muodostuneen Pohjoismaiden Yhdyspankin ensimmäinen pääjohtaja, jossa asemassa hän oli vuoteen 1928 saakka, noin 72-vuotiaaksi.
Poliittiselta kannaltaan von Pfaler oli ruotsinmielinen liberaali. Hän osallistui porvarissäädyn edustajana valtiopäiville 1885–1906 ja toimi porvarissäädyn puhemiehenä 1905–1906. Helsingin kaupunginvaltuuston jäsenenä hän oli vuosina 1892–1894 ja 1897–1905.
Von Pfalerin puoliso oli vuodesta 1882 Sigrid Alice Levón, jonka vanhemmat olivat kauppaneuvos Alexander August Levón ja Alexandra Teresia Gottsman. Parille syntyi neljä lasta: Greta (s. 1883), Carl Robert (s. 1885), Carl Sigurd (s. 1888) ja Gurli (s. 1889).

Postimerkkejä

Punaisen Ristin postimerkkisarjassa julkaistiin Leonard von Pfalerista ruskea postimerkki 26. marraskuuta 1956. Sen arvo oli 10 markkaa, jonka lisäksi siitä maksettiin kaksi markkaa lisää (10 markkaa + 2 markkaa)
Kalanan kultakaivos

Kalanan kultakaivos sijaitsee Malissa Sikasson alueen Yanfolilan piirin Gouandiakan kunnassa.
Neuvostoliiton tuella rakennettu Kalana oli Malin ensimmäinen teollinen kultakaivos. Se avattiin vuonna 1985 ja suljettiin vuonna 1991. Valtionyhtiö Sogemorkin hoitama kaivos tuotti parhaimmillaan 500 kiloa kultaa vuodessa. 
Vuonna 2004 kaivostoimintaa jatkoi uusi yhtiö Somika, josta 80 % kuului brittiläiselle Avnel Gold Miningille ja 20 % Malin valtiolle. Vuonna 2017 Avnelin osti Caymansaarille rekisteröity Endeavour Mining, joka sulki tunnelikaivoksen ja ryhtyi valmistelemaan sen muuttamista avolouhokseksi. 
Kalanan kultavarat ovat 56,7 tonnia ja suunniteltu vuosituotanto noin 3 000–4 000 kiloa. Malmin rikastus tulee perustumaan syanidiliuotukseen. Uuden kaivoksen rakentamisen odotetaan alkavan vuonna 2019.
Lähistöllä sijaitsee vuonna 2012 avattu Kodiéranin kultakaivos.
Lambda

Muoto ja sen historia

Lambda on kehittynyt foinikialaisen kirjaimiston kirjaimesta  (lamed).
Lambdan muodon perusidea oli kahden viivan muodostama kulma, mutta muutoin kirjaimen muodossa oli paikallisissa kreikkalaisissa kirjaimistoissa hyvin paljon vaihtelua, sillä kyseinen kulma saattoi olla esitetty lähes miten päin tahansa. Sakara saattoi osoittaa oikealle tai vasemmalle, ja jotkut versiot muistuttivat nykyistä gamma-kirjainta. Muun muassa Euboialla ja Lokriissa sekä niiden siirtokunnissa nykyisen Italian Suur-Kreikassa lambda muistutti nykyistä L-kirjainta latinalaisessa kirjaimistossa, johon kirjain kopioitui tässä muodossa.
Epigrafisissa lähteissä lambdasta esiintyy muun muassa seuraavanlaisia variantteja:
Screwballkomedia

Screwballkomedia on alkujaan yhdysvaltalainen komediaelokuvan lajityyppi, joka tuli suosituksi 1930-luvun laman aikana ja kukoisti vielä 1940-luvun alussakin. Sille ovat ominaisia nopeat nokkelat heitot, farssimaiset tilanteet, todellisuuspakoiset aiheet ja juonenkulku, jossa on flirttiä ja avioliittoa. Screwball-komedia kuvaavat usein yhteiskuntaluokkien ristiriitaa, kuten elokuvassa Tapahtui eräänä yönä (1934) ja Godfrey järjestää kaiken (1936). Myös teattereiden farssinäytelmiä sanotaan joskus screwball-komedioiksi.

Historiaa

Screwballkomedia syntyi tarjoamaan lohtua ja naurua 1930-luvun lamavuosina. Niiden farssimaiset tapahtumat ja nopea, nokkela dialogi kritisoivat usein rikkaita ihmisiä, suurteollisuutta, liike-elämää, pikkukaupunkien ahdasmielisyyttä, vallanpitäjiä ja muita pyhinä pidettyjä instituutioita, usein myös avioliittoa. Naiset näyttäytyvät screwballkomedioissa usein älykkäinä, itsenäisinä ja tasa-arvoisina ja kykenevät aivan yhtä piikittelevään sanailuun kuin miehetkin. Juonenkäänteisiin kuuluivat miesten ja naisten vastakkainasettelun ohella mitä erikoisimmat tapahtumat, kuten kidnappaus, muistinmenetys tai elokuvan Hätä ei lue lakia karannut leopardi.
Screwballkomedioita tehtiin Hollywoodissa 1930-luvun alusta 1940-luvun puoleenväliin yhteensä yli 200. Niiden naispäärooleja näyttelivät usein muun muassa Rosalind Russell, Carole Lombard, Jean Arthur, Claudette Colbert, Myrna Loy ja Irene Dunne. Miespääosien suosikkeja olivat Cary Grant, Joel McCrea, Melvyn Douglas, Fred MacMurray ja William Powell. Toinen toistaan oudompia sivuhahmoja näyttelivät usein Alice Brady, Charlie Ruggles, Eugene Pallette, Eve Arden, Mischa Auer, Una Merkel, Robert Benchley, William Demerest, Franklin Pangborn, Billie Burke ja Luis Alberni. Monet heistä leimautuivat screwball-”maailman” oudoiksi tyypeiksi niin, että heidän oli vaikea saada muunlaisia rooleja.
Arvostetuimpiin screwballkomedioiden ohjaajiin kuului 1940-luvun alkupuolella Preston Sturges, joka myös käsikirjoitti itse elokuvansa. Muita screwballkomedioiden ohjaajia olivat Frank Capra, Howard Hawks, Gregory LaCava, Mitchell Leisen, Ernst Lubitsch ja Lewis Milestone. 
Suomalaisesta screwballkomediasta esimerkki on Hän tuli ikkunasta.
Etelämantereenkihu

Taksonomia

IUCN sijoittaa lajin sukuun Catharacta (del Hoyo and Collar 2014). Isokihu, C. antarctica ja C. maccormicki (Sibley and Monroe 1990, 1993), jotka ovat koko alueella esiintyviä lajeja, pysyvät erillisinä lajeina, kun taas Christidis and Boles (1994) ja Turbott (1990) sisällyttävät lonnbergin ja antarctican isokihun alalajiksi ja AERC TAC (2003) sisällyttävät etelämantereenkihun isokihun alalajiksi.
Matti Huumo

Matti Valio Huumo (s. 7. syyskuuta 1933 Nurmo) on suomalainen kirjailija.
Huumon esikoiromaani Vainotulet käsitteli hänen omakohtaisiin kokemuksiinsa perustuen maaltapakoa ja maaseudun autioitumista.
Fransiskaanikirkko (Ljubljana)

Fransiskaanikirkko (sloveeniksi Frančiškanska cerkev) on kirkkorakennus Slovenian pääkaupungissa Ljubljanassa. Se sijaitsee Prešerenin aukiolla, kaupungin keskustassa. Väritykseltään vaaleanpunainen rakennus edustaa barokin tyylisuuntaa, ja se rakennettiin vuosina 1646-1660. Kirkon julkisivu valmistui vuonna 1700, ja se rakennettiin uudelleen 1800-luvulla sekä kunnostettiin vuonna 1993. Julkisivua koristaa Neitsyt Marian patsas.
Teepensas

Camellia taliensis

Maailman vanhimpana, teepuiden kuninkaaksi kutsuttuna teepuuna pidetään yhä kasvavaa, jo yli 2 700-vuotiasta villiä, viljeltävän teepensaan kanssa samaan teekasvien heimoon (Theaceae) kuuluvaa 25,6 metriä korkeaa lähisukulaispuun (Camellia taliensis) yksilöä Kiinan eteläisen Yunnanin maakunnan Pu’erin perfektuuritason kaupungin Ailao-vuorella (Ailao Shan), noin 2 450 metrin korkeudella. 
Käsin kerättyjä Camellia taliensis -lajin villipuiden lehtiä käytetään nykyäänkin pu’er-teen raaka-aineena, ja näiden teetehtien hinta on markkinoilla 10–100 kertaa kasvatetun teepensaan lehtiä arvokkaampaa. Tästä syystä vanhojen Camellia taliensis -villipuiden kantoja on alettu pitää uhanalaisena.
Compagnie Malienne de Navigation

Compagnie Malienne de Navigation eli Comanav on Malin valtiollinen jokiliikenneyhtiö. Se harjoittaa henkilö- ja tavaraliikennettä Nigerjoella korkean veden aikaan Koulikoron ja Gaon välisellä osuudella.
Comanavin edeltäjä oli Ranskan siirtomaa-aikana jokiliikennettä harjoittanut Messageries Africaines -yhtiö. Malin itsenäistyttyä vuonna 1960 sen tilalle perustettiin Compagnie Malienne de Navigation, joka vuonna 1965 yhdistettiin valtion metallirakenneyhtiö Emcomin kanssa Ateliers et Chantiers du Mali -nimiseksi yhtiöksi. Comanav erotettiin jälleen omaksi yhtiökseen vuonna 1968.
Yhtiö oli varsin kannattava 1970-luvulle saakka. Vuonna 1975 se kuljetti lähes 50 000 matkustajaa ja noin 65 000 tonnia rahtia. Sen jälkeen toimintaa ovat vaikeuttaneet Nigerin vesimäärän vähentyminen, jokiuoman liettyminen ja saksalaisen yhteistyökumppanin vetäytyminen vuonna 1990. Luonnonolosuhteiden takia liikennöintikausi on supistunut heinä-joulukuusta neljään tai jopa kolmeen kuukauteen ja pienet moottorialukset ovat yhä lisääntyvässä määrin korvanneet Comanavin isot laivat. Vuonna 2012 liikenne keskeytyi kokonaan maan pohjoisosan sotatilan vuoksi.
Vuonna 2016 Comanav kuljetti 12 884 matkustajaa ja 8 203 tonnia rahtia. Liikenteen volyymi on vähäinen, mutta sillä on suuri merkitys Nigerin sisämaasuiston asukkaille. Tärkeimmät satamat ovat Mopti, Timbuktun Kabara ja Diré. Yhtiöllä on kolme vuosien 1965 ja 1985 välillä hankittua 350–450-paikkaista matkustaja- ja rahtialusta: Général Soumaré, Kankou Moussa ja Tombouctou. Muu kalusto käsittää polttoainetankkerin, kaksi hinaajaa, työntöaluksen ja kolmisenkymmentä proomua. Vuonna 2015 yhtiö sai kaksi matalapohjaista 65-paikkaista alusta, jotka mahdollistavat  liikennöintikauden pidentämisen kahdeksaan tai yhdeksään kuukauteen. Kehittämissuunnitelmiin kuuluu väylien ruoppaaminen, laitureiden rakentaminen, uudet kalustohankinnat sekä liikenteen palauttaminen Senegaljoelle Kayesista tai Ambidédista Senegalin Saint-Louisiin sekä Nigerjoelle Bamakosta Guinean Kankaniin.
Dogville

Juoni

Kaupunkiin tulee roistoja pakeneva Grace (Nicole Kidman), jonka suojelijaksi kirjailija Tom suostuttelee kaupunkilaiset. Trier luo kaupunkilaisista kyynisen ryhmäkuvan.
Kaišiadorysin rautatieasema

Historiaa

Rautatien paikkakunta sai 1861-1862 osana Venäjän keisarikunnan radanrakennushanketta Vilnan länsipuolelta Lentvarisista Kaunasin kautta Kybartaihin, nykyisen Kaliningradin alueen itärajalle. Vuosina 1868–1871 rakennettiin Kaišiadorysista rata satamakaupunki Liepājaan (Latvia), mitä linjaa jatkettiin pian Romnyyn (Ukraina) saakka.
Hugo Pipping (kielitieteilijä)

Knut Hugo Pipping (5. marraskuuta 1864 Hämeenlinna – 31. heinäkuuta 1944 Turku) oli suomalainen foneetikko, kielentutkija ja professori.

Ura

Pippingin vanhemmat olivat piiri-insinööri, everstiluutnantti, filosofian tohtori Knut Theodor Pipping (1826–1885) ja hänen toinen vaimonsa Christina Lovisa Alina Standertskjöld (1842–1864). Muita sisaruksia olivat Anna Christina (1861–1926) ja kaunokirjallisuuden kääntäjä Aline Pipping (1863–1963) sekä sisarpuoli Bertha Adèle (1849–1908) ja velipuoli Max (1851–1936) isän ensimmäisestä avioliitosta.  
Knut Hugo pääsi ylioppilaaksi ruotsalaisesta normaalilyseosta 1882 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisteriksi 1886 sekä lisensiaatiksi ja tohtoriksi 1890. Pipping harjoitti jatko-opintoja Kielissä 1888–1889 ja 1893–1894 sekä Uppsalassa 1898–1901.
Pipping toimi Helsingin yliopiston fonetiikan dosenttina 1891–1903, Göteborgin korkeakoulun pohjoismaisten kielten ja fonetiikan dosenttina 1903–1907, Helsingin yliopiston ruotsinkielen ja kirjallisuuden ylimääräisenä professorina 1907 sekä Helsingin yliopiston pohjoismaisen filologian professorina 1908–1929. Hän oli Uusmaalaisen osakunnan kuraattori 1901–1902 ja inspehtori 1918–1924. Pipping sai Uppsalan yliopiston filosofian kunniatohtorin arvon 1927. Hän toimitti 1910–1930 Studier i nordisk filologi-sarjaa.
Pipping osallistui säätyvaltiopäiville aatelin edustajana 1897. Hän oli Svenska landsmålsföreningenin puheenjohtaja 1908–1924, Åbo Akademin valtuuskunnan puheenjohtaja 1929–1930, Muinaistieteen toimikunnan jäsen 1912–1918 sekä Svenska litteratursällskapet i Finlandin hallituksen jäsen 1903–1904 ja 1907–1936, varapuheenjohtaja 1918–1922 ja 1924–1936 sekä seuran puheenjohtaja 1922–1924.

Perhe

Hugo Pipping oli vuodesta 1888 naimisissa Anna Constance Westermarckin (1867–1942) kanssa. Heidän lapsiaan olivat Åbo Akademin professori Hugo Rudolf (Rolf) Pipping (1889–1963), Åbo Akademin professori Nils Johan Pipping (1890–1982) ja Åbo Akademin kansleri ja kansantaloustieteen professori Hugo Edvard Pipping (1895–1975) sekä filosofian maisteri Märta Helena Aline Reuter (1902–1990).
Infamous

Pelaaminen

Infamousissa on avoin pelimaailma, eli pelialuetta saa tutkia vapaasti ja tarinaa eteen vieviä tehtäviä suorittaa omassa tahdissa.
Pelin alussa päähenkilö Cole pystyy päihittämään vihollisia sähköön perustuvilla voimillaan. Pelin edetessä Cole saa kuitenkin jatkuvasti uusia voimia kuten mahdollisuuden liukua sähkökaapeleilla, heittää sähkökranaatteja sekä liitää pieniä matkoja. 
Pelissä on mahdollista valita, haluaako olla sankari vai antisankari. Pelissä tulee useita "karma moment" -nimisiä hetkiä jolloin Cole joutuu valitsemaan, tekeekö hän itsekkään vai epäitsekkään teon. Nämä valinnat vaikuttavat Colen karmaan, joka taas vaikuttaa valittavissa oleviin voimiin ja tarinan kulkuun.
Kaupungissa liikkuessaan pelaajan käyttäyessään voimiaan hyvään, ihmiset ottavat hänestä kuvia, imartelevat ja ihailevat häntä sekä asettelevat julisteita hänestä rakennusten seinille. Kun taas pahojen voimien vallitessa ihmiset heittävät Colea kivillä ja jotkut juoksevat häntä pakoon.

Juoni

Tavallinen pyörälähetti Cole MacGrath on toimittamassa pakettia vastaanottajalleen. Colella ei ole mitään tietoa paketin sisällöstä. Hän saa puhelinsoiton, jossa hänen käsketään avata paketti. Paketissa on eräänlainen pommi, joka aiheuttaa valtaisan räjähdyksen pelin tapahtumapaikassa, kuvitteellisessa Empire Cityssä. Tarinan päähenkilö Cole selviää räjähdyksestä kuitenkin hengissä. Cole viedään sairaalaan ja noin neljän päivän kuluessa hänen voimansa alkavat herätä ja hän huomaa saaneensa kyvyn hallita sähköä. Räjähdyksen seurauksena armeija on laittanut koko kaupungin karanteeniin, ja kukaan ei pääse poistumaan kaupungista. Kaikki pakenevat ihmiset ammutaan. Cole ottaa tehtäväkseen löytää tiensä ulos Empire Citystä, mutta kohtaa FBI-agentti Moya Jonesin, joka lupaa päästää Colen pois kaupungista jos tämä etsii hänen kadonneen miehensä John Whiten ja Ray Sphere -nimitystä kantavan eräänlaisen sädepallon, joka omaa valtavia voimia.
Manuela Di Centa

Aktiiviura

Di Centa oli ensimmäistä kertaa mukana arvokisoissa jo 1982 MM-kisoissa Oslossa. Ensimmäiset mitalinsa hän saavutti kotimaassaan 1991 MM-kisoissa Val di Fiemmessä hiihdettyään pronssille 5 ja 30 kilometrin kilpailuissa ja hopealle Italian viestijoukkueessa. 
1992 talviolympialaisissa Albertvillessä hän voitti Italian joukkueen mukana viestissä pronssia. 1993 MM-kisoissa Ruotsin Falunissa hän jatkoi hyviä otteitaan kahdella hopeallaan (30 km ja viesti). Eräässä vaiheessa hänellä havaittiin kilpirauhasessa häiriötila, mutta 1994 hoidatettuaan vaivan kuntoon hän palasi kilpaladuille. Hän harjoitteli myös Suomessa. Hänestä on tehty aktiiviaikoinaan haastattelu Suomen televisioon harjoitteluvaiheessaan Rokualla.
1994 talviolympialaisissa Norjan Lillehammerissa di Centa voitti kultaa sekä 15 kilometrin perinteisen että 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailuissa. Samoissa kisoissa hän saavutti lisäksi hopeaa takaa-ajossa ja 5 kilometrin perinteisen hiihtotavan kilpailussa ja viestipronssia, sijoittuen näin ainutlaatuisesti mitaleille jokaisessa viidessä kilpailussa.
1995 MM-kisoissa Kanadan Thunder Bayssa di Centa hiihti 30 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa hopealle ja 5 kilometrin perinteisellä pronssille. Vielä 1998 Naganon olympialaisissa hän oli mukana voittamassa olympiapronssia Italian viestijoukkueessa. Naganon kisojen jälkeen hän lopetti kilpauransa.
Maastohiihdon maailmancupin kokonaiskilpailun Di Centa voitti kausina 1993–1994 ja 1995–1996.
Uransa jälkeen Di Centa on ollut useiden dopingsyytösten kohteena.

Muuta

Siviiliammatiltaan Di Centa on metsänvartija ja journalisti. Hän harrastaa lukemista, puutarhanhoitoa ja eläimiä. Hänen isänsä Gaetano ja veljensä Giorgio ovat myös hiihtäjiä.
Vuonna 2003 Di Centasta tuli ensimmäinen maailman korkeimmalle vuorelle Mount Everestille kiivennyt italialainen nainen.