google/wiki40b huggingface dataset:
Robert I (Dreux)

Robert I Suuri (ransk. Robert Ier de Dreux dit le Grand) (n. 1123 – 11. lokakuuta 1188) oli Dreux’n kreivi ja Ranskan kuninkaan Ludvig VI:n ja hänen puolisonsa Savoijin Adèlaiden viides poika.

Tausta

Robert sai vuonna 1137 apanage-läänityksenä isältään Dreux’n kreivikunnan, joka oli Kapetinki-suvun vanhoja perintömaita ja kuninkaan titulaariin kuuluva arvo. Tämän arvon Robert piti itsellään aina vuoteen 1184 saakka, jolloin hän luovutti sen pojalleen Robert II:lle.
Vuonna 1145 solmimansa avioliiton, Évreux’n Harvissen kanssa, myötä Robert sai itselleen myös Perchen kreivikunnan. Vuonna 1152 hän solmi jälleen edullisen avioliiton Agnès de Brainen kanssa, sillä nyt hänen hallintaansa tulivat Braine-sur-Veslen kreivikunta sekä Fère-en Tardenoisin, Pontarcyn, Neslen, Longuevillen, Quincy-en-Tardenoisin, Savignyn ja Baudementin läänitykset.
Robert I osallistui toiseen ristiretkeen ja sen yhteydessä Damaskoksen piiritykseen vuonna 1148. Vuonna 1154 hän osallistui englantilaisia vastaan tähdättyyn Séezin piiritykseen ja vuonna 1158 hän taisteli englantilaisia vastaan avoimessa sodassa.
Conel Hugh O’Donel Alexander

Conel Hugh O'Donel Alexander (19. huhtikuuta 1909 – 15. helmikuuta 1974) oli irlantilaissyntyinen shakinpelaaja, kansainvälinen mestari ja kansainvälinen kirjeshakin mestari. Alexanderia pidettiin Britannian parhaana pelaajana vuodesta 1937 aina 1950-luvulle asti. Hän voitti shakin Britannian mestaruuden vuosina 1938 ja 1956. Alexander pelasi Britannian joukkueessa shakkiolympialaisissa kuudesti vuosina 1933–1958. Hän työskenteli myös ulkoasiainministeriössä, eikä voinut siten pelata neuvostomaissa. Hänen parhaat saavutuksensa olivat toinen sija Hastingsissa 1937–1938 ja jaettu ensimmäinen sija 1953–1954.
Alexander kirjoitti useita shakkikirjoja, joista huomattavimmat ovat Alekhine's Best Games of Chess 1938–1945 ja A Book of Chess.
Tekijänoikeuspäivä

Tekijänoikeuspäivää vietetään Suomessa 28. huhtikuuta ja maailmanlaajuisesti 26. huhtikuuta. Päivä on osa Maailman henkisen omaisuuden päivän WIPO:n (World Intellectual Property Organisation) järjestön ja Unescon julistama kirjan ja tekijänoikeuden päivän viettoa Suomessa.
Type 100

Historia ja käyttö

Japanin keisarillinen armeija hyväksyi konepistoolit hyvin hitaasti. Tyyppi 100/40 otettiin käyttöön vasta vuonna 1940. Armeija oli vanhoihin perinteisiin vedoten vaatinut että kaikkiin aseisiin voitiin kiinnittää pistin, joten tyyppi 100/40 oli varustettu piipun alle sijoitetulla pistimen kiinnitysputkella. Tyyppi 100/40 osoittautui monin kohdin epäonnistuneeksi. Syitä oli muun muassa runsaat toimintahäiriöt sekä valmistukseen sopimaton monimutkainen rakenne. Niitä valmistettiinkin vain noin 10 000 kappaletta. Vuonna 1944 otettiinkin käyttöön paranneltu 100/44 versio. Tämä ase oli helpompi valmistaa, sillä mahdollisimman monet osat valmistettiin hitsaamalla. Lisäksi aseesta poistettiin pistimen kiinnitystanko. Tulinopeus nostettiin samalla lukemiin 800 lks/min.
Barbro Holmberg

Barbro Holmberg (s. 7. huhtikuuta 1952 Stensele, Västerbottenin lääni, Ruotsi) on Ruotsin sosiaalidemokraattisen työväenpuolueen poliitikko. Vuonna 2003 hänet nimitettiin Ruotsin hallituksen maahanmuuttoasioista vastaavaksi ministeriksi, jonka viran hän sittemmin jätti vaalien jälkeen lokakuussa 2006.
Holmberg on suorittanut sosiaalityön tutkinnon Tukholman yliopistossa.   
Holmberg on toista kertaa naimisissa. Ensimmäisestä avioliitostaan radiotoimittaja Thomas Nordegrenin kanssa hänellä on kolme lasta, poika ja kaksostyttäret, joista entinen valokuvamalli Elin Nordegren on ollut naimisissa golflegenda Tiger Woodsin kanssa.
Extra (Kauko Röyhkän albumi)

Kappaleet

Sävellykset ja sanoitukset Kauko Röyhkä, paitsi B2 - säv. Heikki Tikka, Kauko Röyhkä ja Jarmo Heikkinen, sekä B4 - säv. ja san. Kauko Röyhkä ja Maritta Kuula.
Sovitukset Kauko Röyhkä & Narttu.
Aleksandr Bestužev

Aleksandr Aleksandrovitš Bestužev (ven. Алекса́ндр Алекса́ндрович Бесту́жев, kirjallinen salanimi Marlinski, Марли́нский; 3. marraskuuta (J: 23. lokakuuta) 1797 Pietari – 19. kesäkuuta (J: 7. kesäkuuta) 1837 Adler nykyisen Sotšin alueella) oli venäläinen romantiikan ajan kirjailija.
Aleksandr Bestužev syntyi aatelisperheeseen. Hänen isänsä työskenteli taideakatemiassa ja toimi kirjailijana. Bestužev opiskeli kadettikoulussa ja palveli sen jälkeen Pietarhovin Marlissa, mistä juontuu hänen salanimensä. Tammikuussa 1824 Bestužev liittyi dekabristien Pohjoiseen yhdistykseen, johon kuuluivat myös veljensä Mihail ja Nikolai. Hän osallistui vuoden 1825 dekabristikapinaan saaden kuolemantuomion, joka muutettiin ensin pakkotyöksi ja sitten karkotukseksi Jakutskiin. Vuonna 1829 Bestužev siirrettiin rivimiehenä Kaukasiaan, jossa hän yleni vänrikiksi. Hän sai surmansa yhteenotossa vuoristolaisten kanssa.
Bestuževin ensimmäiset teokset ilmestyivät vuonna 1818. Vuosina 1819–1822 hän julkaisi kirjallisuusarvosteluja ja pakinoita. Ensimmäinen huomattava proosateos oli Nikolai Karamzinia jäljittelevä Pojezdka v Revel (”Matka Rääveliin”, 1821). Bestužev toimi yhtenä Venäläisen kirjallisuuden harrastajien seuran johtajista ja julkaisi Kondrati Rylejevin kanssa Poljarnaja zvezda -aikakauskirjaa, jossa hän esiintyi romantiikan esitaistelijana klassismia vastaan. Yhdessä Rylejevin kanssa Bestužev kirjoitti myös hallituksen vastaisia lauluja.
Dekabristikapinan jälkeen yhteiskunnalliset aiheet joutuvat syrjään Bestuževin tuotannossa. Karkotettuna ollessaan hän kirjoitti taistelukuvauksia, seurapiiriromaaneja, historiallisia ja Kaukasia-aiheisia kertomuksia, kirjallisuuskritiikkiä sekä sävyltään henkilökohtaista lyriikkaa. Bestuževin jaloja, salaperäisiä, rohkeita ja eksoottisia sankareita kuvaavat, tyyliltään koristeelliset proosateokset olivat aikanaan erittäin suosittuja. Ne ovat vaikuttaneet muun muassa Mihail Lermontovin tuotantoon. Kriitikko Vissarion Belinski arvosteli myöhemmin voimakkaasti Bestuževin romanttista kirjailijanmaneeria.
Eräässä Ruotsinsalmen linnakkeessa dekabristikapinan jälkeen vangittuna ollut Bestužev kirjoitti vuonna 1829 kenraalikuvernööri Arseni Zakrevskille omistetun runon ”Suomi”. Siinä hän jäljittelee Konstantin Batjuškovin ja Jevgeni Boratynskin jo aikaisemmin esittämiä Suomi-aiheita.
Lumottu tie (elokuva)

Juoni

Nelivuotias Riki asuu perheineen Karjalankannaksella, ja järven takana Saarelassa asuu heidän sukulaisiaan, joita perhe usein tapaa. Ihmispaljoudesta hämmentynyt Riki juttelee sukujuhlissa mieluummin kuvittelemiensa eläinhahmojen kanssa. Riki ja isoveli Bernt ihastuvat Saarelassa asuviin sukulaistyttöihin Ninaan ja Katinkaan, mutta joutuvat pettymään.

Vastaanotto

Lumottu tie esitettiin alun perin kahdessa osassa. Helsingin Sanomien Kristiina Yli-Kovero luonnehti elokuvaa uskomattoman kauniiksi lapsuusmuisteloksi ja Marcus Hietasta pääroolissaan täydelliseksi: ”Lumotun tien katsoo henkeään pidätellen, siitä ei ole mitään pahaa sanottavaa.”
Serart

Serart on System of a Downin laulajana tunnetuksi tulleen Serj Tankianin ja Arto Tunçboyaciyanin yhteinen musiikkiprojekti. He julkaisivat myös Serart-nimisen levyn, jonka sisältö äänitettiin vain kuuden päivän aikana ja sen sisältö on täysin improvisoitua. Julkaisijana toimi Serj Tankianin oma levy-yhtiö Serjical Strike.

Nimi

Serart tulee selvästi nimistä "Serj" ja "Arto", mutta Tankianin mukaan nimen takana on toinenkin selitys: 'ser' on armeniaa ja tarkoittaa rakkautta. 'Art' puolestaan on englantia tarkoittaen taidetta. Joten kysessä on siis joko rakkaus taiteeseen tai rakkauden taide.
Barry White

Lapsuus ja nuoruus

White syntyi Galvestonissa, Texasissa, mutta varttui eteläisessä Los Angelesissa. Rikollisuuden vaivaamalla alueella hän liittyi jengiin kymmenvuotiaana, ja 17-vuotiaana hänet tuomittiin neljäksi kuukaudeksi vankeuteen hänen varastettuaan 30 000 dollarin arvosta Cadillacin renkaita.
Vankilasta päästyään Barry White jätti jengit loppuelämäkseen ja aloitti 1960-luvun alussa musiikkiuransa lauluyhtyeissä ennen kuin siirtyi soolouralle vuosikymmenen puolivälissä. Uransa alkuvaiheilla hän ei saavuttanut suurta menestystä; suurimmat saavutukset tulivat laulujen kirjoittamisesta. Hänen laulujaan esittivät rocklaulaja Bobby Fuller ja The Banana Splits.

Ura

Vuonna 1969 Barry ryhtyi kolmen lahjakkaan naislaulajan muodostaman Love Unlimited -ryhmän taustavaikuttajaksi. Ryhmä oli perustettu legendaarisen Motown-lauluyhtye The Supremesin seuraajaksi, ja se harjoitteli yhdessä Whiten kanssa seuraavat kaksi vuotta ennen kuin se sai levytyssopimuksen 20th Century Fox Recordsin kanssa. White tuotti, sanoitti ja sävelsi klassisen soul-balladin ”Walking in the Rain (With The One I Love)”. Kappale nousi popmusiikkilistoilla 20 parhaan joukkoon.
Ryhmä sai aikaiseksi lisää hittejä, ja White meni lopulta naimisiin ryhmän päälaulajan Glodean Jamesin kanssa. Miesäänelle tarkoitetun laulun työstövaiheessa levy-yhtiö ehdotti, että White astuisi taustavaikuttajan paikalta mikrofonin eteen. White suostui vastahakoisesti, ja loppu on kevyen musiikin historiaa. Tunnetuimpia hittejä ovat muun muassa ”I’m Gonna Love You Just a Little More Baby” (1973), ”Never, Never Gonna Give You Up” (1973), ”Can’t Get Enough of Your Love, Babe” (1974), ”You’re the First, the Last, My Everything” (1974), ”What Am I Gonna Do With You” (1975), ”Let the Music Play” (1976), ”Sho’ You Right” (1987) ja ”Practice What You Preach” (1994).

Sairaus ja kuolema

White oli kärsinyt kroonisesta korkeasta verenpaineesta jonkin aikaa, kun se aiheutti munuaisen vajaatoiminnan syksyllä 2002. Hän joutui sairaalahoitoon Los Angelesiin ja kärsittyään toukokuussa 2003 aivohalvauksen hän halvaantui eikä häntä enää nähty julkisuudessa. Hän kuoli 4. heinäkuuta 58-vuotiaana. Kuolinsyyksi ilmoitettiin munuaisen vajaatoiminta.
Barry Whiten omaelämäkerta Barry White: Love Unlimited julkaistiin vuonna 1999. Kirjan on kirjoittanut Marc Eliot.

Vaikutus populaarikulttuuriin

Barry Whiten musiikkia käytettiin säännöllisesti 1990-luvun lopulla televisiosarjassa Ally McBeal. Sarjassa käytettiin usein vaikeatajuisia viittauksia siihen, mitä roolihahmojen päässä liikkui. Barry Whiten laulu kuului aina, kun John Cage (Peter MacNicol) tunsi itsensä vahvaksi ja itsevarmaksi, varsinkin suhteessa naisiin. Whiten musiikin käyttö sarjassa elvytti hänen uraansa ja johti lopulta hänen vierailuunsa sarjassa.
Barry White oli South Park -piirrossarjan Chef-hahmon esikuva. Roolia tarjottiin Whitelle, mutta hän kieltäytyi. Hän oli harras kristitty, ja sarjassa käytetty huumori ei ollut hänelle mieluista. Hänen kieltäydyttyään roolin otti vastaan toinen soul-legenda Isaac Hayes.
White esiintyi kahdesti ääniroolissa myös Simpsonit-piirrossarjassa.
Noppa

Noppa on geometrinen esine, jota käytetään arpomistarkoituksessa esimerkiksi peleissä. Nopalla on tietty määrä tasaisia pintoja, joista jokainen vastaa jotakin tulosta, joka on useimmiten luku. Yleisin on kuusisivuinen, kuution muotoinen noppa eli arpakuutio.

Nopan historiaa

Noppien oletetaan olevan peräisin Lähi-idästä. Vanhimpia tunnettuja on mesopotamialaisesta haudasta löydetty noin 2 400 vuotta ennen ajanlaskun alkua valmistettu noppa. Nopan eräitä kantamuotoja olivat ennustamiseen käytetyt, eläinten nivelistä tehdyt nelisivuiset luunopat, kreikaksi astragaloi (αστραγάλους). Niiden sivujen arvot olivat 1, 3, 4 ja 6. Roomalaiset käyttivät kahta noppatyyppiä, isompaa nelisivuista nimeltään tali ja pienempää kuusitahkoista, jonka nimi oli tessera.
Noppien käyttäytyminen kiinnosti pelaajien ja ennustajien lisäksi tutkijoita. Galileo Galilei kirjoitti vuosien 1613–1623 välillä tutkielman Sopra le Scoperte dei Dadi ("Noppia koskevia löydöksiä"). Galilein tutkielman kirjoitusaikoihin syntynyt Blaise Pascal (1623–1662) tutki nopanheittoon liittyviä ilmiöitä Antoine Gombaudin (Chevalier de Méré) ehdotuksesta. Gombaud oli innokas Sonnes-pelin harrastaja. Pascal esimerkiksi osoitti tässä pelissä tärkeiden tuplakuutosten todennäköisyyden 25 heitolla olevan 0,5054. Aihepiiriä käsiteltiin Pascalin ja Pierre de Fermat’n välisessä kirjeenvaihdossa.

Nopan ominaisuuksia

Kunnollinen noppa on muotoiltu ja tasapainotettu niin, että sillä on periaatteessa yhtä suuri mahdollisuus pysähtyä mihin tahansa sille mahdolliseen asentoon. Tällaista noppaa heitettäessä se pysähtyy lopulta oletettavasti satunnainen puoli ylöspäin, jolloin ylöspäin jäänyt puoli määrittää nopanheiton tuloksen. Noppien sivut on yleensä numeroitu niin, että vastakkaisten sivujen summa on aina sama, esimerkiksi tavallisen kuusisivuisen nopan vastakkaisten sivujen summa on aina seitsemän – silmäluvut on aseteltu näin ainakin antiikista saakka. 
Yleisimmin nopat on valmistettu muovista, puusta tai muusta kestävästä kovasta aineesta, kuten metallista. Hienompia tehdään myös esimerkiksi marmorista. Myös norsunluuta on käytetty perinteisenä noppien materiaalina. Ne voivat olla värjättyjä sekä merkittyjä monin eri tavoin. Vedonlyönnissä kolikkoa voidaan pitää 2-sivuisena noppana. Yleisesti käytettyjen kuusisivuisten lisäksi on olemassa esimerkiksi myös 4-, 8-, 10-, 12-, 20-, 24-, 30- ja jopa 100-sivuisia noppia.  Niitä käytetään erityisesti roolipeleissä.

Noppa roolipeleissä

Roolipeleissä noppiin usein viitataan muodossa d nopan sivujen lukumäärä, ja nopanheitot merkitään usein muotoon noppien määrä d nopan sivujen lukumäärä. Esimerkiksi kuusisivuinen noppa on d6, ja merkintä 2d6 tarkoittaa, että kahden kuusivuisen nopan heiton tulokset lasketaan yhteen, tuloksena luku välillä 2—12. Kirjain d viittaa englannin kielen sanaan dice ’noppa’. Suosittu roolipelijärjestelmä d20 System ottaa nimensä 20-sivuisesta nopasta, jota järjestelmässä käytetään varsin usein. Joissakin roolipelien suomenkielisissä käännöksissä käytetään toisinaan d:n tilalla kirjainta n. Jotkin pelit käyttävät puolestaan isoja kirjaimia (esimerkiksi "D6").
Eeva Turunen (kirjailija)

Eeva Turunen (s. 1983 Tampere) on suomalainen kirjailija. Hän on valmistunut arkkitehdiksi Tampereen teknillisestä yliopistosta ja opiskellut kirjoittamista Kriittisessä korkeakoulussa.
Turusen esikoisromaani Neiti U muistelee niin sanottua ihmissuhdehistoriaansa voitti Helsingin Sanomien kirjallisuuspalkinnon vuonna 2018. Hänen näytelmänsä Muutama sana Ullasta oli vuonna 2015 Lea-palkinnon finalistina ja voitti valtakunnallisen monologikilpailun. Näytelmä on käännetty myös saksaksi.
Raimo Grönberg

Raimo Juhani Grönberg (s. 8. maaliskuuta 1953 Oulu) on suomalainen näyttelijä.
Grönberg opiskeli näyttelemistä Teatterikorkeakoulussa 1976–1980. Hän sai heti pääroolin Timo Linnasalon sotaelokuvassa Vartioitu kylä 1944 (1978), jossa hän näytteli nuorta venäläistä desanttia. Tämän jälkeen hän on esiintynyt useissa TV-sarjoissa ja elokuvissa. Hän on esiintynyt muun muassa useissa Timo Koivusalon ohjaamissa elokuvissa, joista Kulkurissa ja joutsenessa (1999) hän näytteli Olavi Virtaa. 
Grönberg on myös yksi Pentti Kirstilän luomaa ylikonstaapeli Lauri Hanhivaaraa esittäneistä näyttelijöistä. Tässä roolissa hän esiintyi tv-sarjoissa Jäähyväiset rakkaimmalle (1993) ja Jäähyväiset ilman kyyneliä (1999). Lukuisista sarjoista suosituimpia lienevät Tumma ja hehkuva veri, Taivaan tulet sekä Pirunpelto. 
Marraskuusta 2017 lähtien Grönberg näyttelee Gunnar Mustavaaraa MTV3:n saippuasarjassa Salatut elämät, hahmon aikaisemman näyttelijän Antti Sepän jäätyä eläkkeelle.
Grönberg on näytellyt 1980-luvulla Jyväskylän ja Kemin kaupunginteattereissa, 1990-luvulla Espoon Kaupunginteatterissa ja Tampereen Teatterissa ja 2000–2010-luvulla myös Seinäjoella, Oulussa ja Lappeenrannassa.
SV Mattersburg

Historia

SV Mattersburgin ovat perustaneet vuonna 1922 mattersburgilaiset opiskelijat. Keskeisenä vaikuttajana seuran perustamisessa oli Wienistä Mattersburgiin muuttanut Matthias Sieber, joka oli aikaisemmin toiminut SpC Rudolfshügelissä. Seura pelasi Itävallan alemmilla sarjatasoilla vuosikymmeniä, kunnes nousi kaudeksi 2003/04 Bundesliigaan Werner Gregoritschin johdolla. Joukkue putosi Bundesliigasta kauden 2012/13 päätteeksi.
Seura pelaa kotiottelunsa 15 100 katsojaa vetävällä Pappelstadionilla. Seuran yleisömäärät ovat olleet hyviä, vaikka Mattersburgissa on vain 6 300 asukasta. Kaudella 2006/07 SV Mattersburg sijoittui liigassa kolmanneksi, mikä on joukkueen paras saavutus. Itävallan cupissa SV Mattersburg on edennyt loppuotteluun 2006 ja 2007.
Sivoritsa

Sivoritsa (ven. Нико́льское, Nikolskoje) on kylä Leningradin alueen Hatsinan piirin Suuren-Kolppanan kunnassa Venäjällä. Se sijaitsee Pietarin ja Pihkovan välisen M20-valtatien varrella 15 kilometriä Hatsinasta lounaaseen. Asukkaita kylässä on 2 900 henkeä (vuonna 2007).
Kylä mainitaan ensimmäisen kerran Novgorodin Vatjan viidenneksen verokirjassa vuonna 1500 nimellä Živoritši. Ruotsin vallan aikana alue oli läänitettynä (ja myöhemmin vuokrattuna) von Termo-suvulle, joka perusti sinne Sivoritsan kartanon. Pietari I lahjoitti Sivoritsan vuonna 1712 Fjodor Apraksinille. 1770-luvulla sen osti Pjotr Demidov, joka rakennutti Sivorka-joen rannalle arkkitehti Ivan Starovin suunnitteleman klassistisen kartanon ja sitä ympäröivän maisemapuiston. Vuosina 1775–1784 kartanon yhteyteen pystytettiin Starovin suunnittelema pyhän Nikolaoksen kirkko, jonka mukaan kylä on saanut nykyisen venäläisen nimensä. Vuonna 1900 kartano muutettiin mielisairaalaksi, ja myöhemmin sen alueelle rakennettiin uusia sairaalarakennuksia. Nykyään siellä toimii Pjotr Kaštšenkolle nimetty psykiatrinen sairaala. Osa puistosta on avoinna vierailijoille. Nikolaoksen kirkosta on jäljellä vain rauniot.
Kylän palveluihin kuuluu lastentarha, keskikoulu ja posti. Sen lähistöllä on puutarha-alueita sekä Sivoritsan lentourheilukenttä.
Lopullinen totuus. Kaikesta

Lopullinen totuus. Kaikesta on Kai Niemisen vuonna 2002 ilmestynyt runokokoelma. Jukka Airion arvostelu kuvaa kokoelmaa monipuoliseksi. Tyylit ja teemat vaihtelevat kokoelmassa sulavasti. Nieminen käyttää eri äänensävyjä ja rakenteita. On kolmi- ja nelirivejä, proosarunoja, faabeleita. On ironiaa, huumoria, onnellisia lauluja ja niitä parahduksia.
Pyörivä muuttuja

Pyörivät muuttujat ovat muuttuvien tähtien ryhmä, joissa suuret tähdenpilkut aiheuttavat tähden kirkkauden vaihteluja. Esimerkiksi Alfa Canum Venaticiorum -tyypissä havaitaan voimakkaita magneettikenttiä ja säteilyn polarisaatiota sekä alkuaineiden lajittumista tähden pinnalla magneettikentissä.

Ellipsoidimuuttuja

Ellipsoidimuuttuja on lähekkäinen kaksoistähti, jossa ei tapahdu pimennyksiä. Näiden muuttujien lyhenne on Ell. Valonvaihtelu on alle 0,2 magnitudin luokkaa. Ellipsoidimuuttujan komponentit ovat venyneet mutteivät kosketa toisiaan. Myös ellipsoidimuuttujat luetaan pyöriviin muuttujiin, vaikka ne ovatkin pimennysmuuttujia muistuttavia geometrisia muuttujia. Niiden valonvaihtelu johtuu niiden pyörimisestä ja soikeasta tai pisaramaisesta muodosta. Esimerkkejä ellipsoidimuuttujasta ovat tähdet Zeta Andromedae, Pii-5 Orionis (π₅ Ori, b₁ Persei ("bee" Persei, ei "beta") ja Y Aquilae.
Tammiritariyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Tammiritariyökkönen on verraten kookas perhonen, joka sijoittuu kuitenkin 60–65 mm siipivälillään ritariyökkösten pienempään päähän. Etusiivet ovat harmaan- ja ruskeankirjavat ja naamioivat lepäävän perhosen erittäin hyvin. Aaltoviiru ja muut poikkiviirut ovat voimakkaat ja sisemmän poikkiviirun siiven keskiosan puolella siipi on ensin varsin vaalea, sitten voimakkaasti varjostunut. Munuaistäplää tai rengastäplää ei juuri erotu, mutta siiven keskellä on pyöreähkö, vaalea täplä. Takasiivet ovat tummaa ulkoreunusta lukuun ottamatta kirkkaan karmiininpunaiset. Lisäksi keskellä on ohut, tumma juova.
Lajilta tunnetaan takasiiviltään kellertävä muoto f. ochracea
Toukka on harmaa ja siinä on mustaa kuviointia.

Levinneisyys ja lentoaika

Tammiritariyökköstä tavataan Euroopassa, Pohjois-Afrikassa sekä Lähi-idässä. Suomessa laji esiintyy pääasiassa maan etelä- ja lounaisosissa sekä Ahvenanmaalla, mutta laji on levinnyt viime vuosina pohjoisemmaksi ja havaintoja on Keski-Suomen pohjoisosia myöten. Lentoaika on heinäkuun loppupuolelta elokuun lopulle huipun ollessa elokuun alussa. Turun Ruissalossa se on jokseenkin yleinen.
Suomessa tammiritariyökkönen saattaisi olla vieläkin harvinaisempi, ellei kanta saisi täydennystä ulkomailta lentäneistä yksilöistä.

Elinympäristö ja elintavat

Suhteellisen harvinainen ja yleensä myös lukumäärällisesti harvalukuinen laji, joka viihtyy tammea kasvavissa sekametsissä, puistoissa ja puutarhoissa. Aikuiset perhoset aterioivat kukilla ja ovat aktiivisia öisin. Laji tulee hyvin valolle, mutta huomattavasti paremmin makealle syötille. Muiden ritariyökkösten tapaan tammiritariyökkönen talvehtii munana.

Ravintokasvi

Toukan ainoa ravintokasvi on tammi (Quercus).
Ōtani Yoshitsugu

Ōtani Yoshitsugu (jap. 大谷 吉継, 1558 – 21. lokakuuta 1600) oli japanilainen samurai, joka eli Azuchi-Momoyama-kaudella.
Yoshitsugu syntyi vuonna 1558, ja hänen isänsä toimi joko Ōtomo Sōrinin tai Rokkaku Yoshikatan palveluksessa. Yoshitsugu sittemmin liittyi Toyotomi Hideyoshiin, ja hänet lähetettiin epäonnistuneelle Korean valtausyritykselle yhdessä Mashita Nagamorin ja Ishida Mitsunarin kanssa. Tuolloin hän sairasti lepraa, ja hänen kuntonsa muuttui jatkuvasti heikommaksi.
Kun Hideyoshi menehtyi, sijaishallitsijoiden neuvostossa syntyi kiistaa vallasta. Daimiot lopulta jakaantuivat kahteen leiriin, joista toista johti Mitsunari ja toista Tokugawa Ieyasu. Kaksikon välit kiristyivät lopulta avoimeksi sodaksi, ja osapuolet kohtasivat toisensa Sekigaharan taistelussa vuonna 1600. Tuolloin Yoshitsugu oli niin huonossa kunnossa, ettei hän kyennyt seisomaan eikä taistelemaan. Hänet kannettiin seuraamaan taistelua kantotuolissa.
Taistelun aikana Yoshitsugu komensi 600 samurain joukkoa, jonka lisäksi hänen tukenaan oli useiden muiden komentajien johtamat 4000 sotilasta. Huonontuneen näkönsä johdosta hän joutui kuitenkin jatkuvasti turvautumaan muiden raportteihin taistelun kulusta. Taistelun edetessä Mitsunarin joukkoihin kuulunut Kobayakawa Hideaki, joka oli sijoittunut Yoshitsugun yläpuolelle Matsuo-vuorelle, ei suostunut etenemään käskyistä huolimatta. Yoshitsugu epäili liittolaisensa aikeita, ja päätti sijoittaa osan joukoistaan turvaamaan mahdollisen hyökkäyksen selustasta. Hänen epäilyksensä osui oikeaan, sillä pian Hideaki johti joukkonsa Yoshitsugua vastaan. Tähän liittyivät myös Akaza Naoyasu, Ogawa Suketada, Kutsuki Mototsuna sekä Wakizaka Yasuharu, joiden joukkoihin kuului yli 20 000 sotilasta.
Yoshitsugu onnistui hetken taistelemaan vastaan, ja jopa ajoi Hideakin joukot takaisin vuoren puoliväliin, mutta lopulta hänen joukkonsa murtuivat ylivoiman edessä. Saatuaan tiedon häviöstä, Yoshitsugu pyysi alaistaan auttamaan häntä seppukussa.
Lahjonta

Lahjonta on korruption muoto, jossa lahjova taho pyrkii antamallaan raha- tai muulla lahjalla vaikuttamaan lahjonnan kohteen käytökseen tai muuhun häneen liittyvään seikkaan. Euroopan unionin yleissopimuksen mukaan lahjonnalla: ”lahjuksen saamisen tai muun perusteettoman edun tai edun saamisen tai edes sen mahdollisuuden pyytämisellä, tai sen tarjoamisella, antamisella, vaatimisella tai hyväksymisellä joko suoraan tai välillisesti siten, että se vaikuttaa joko kohdehenkilön tehtävien asianmukaiseen suorittamiseen tai hänen esimerkiksi käyttäytymiseen, jota lahjuksen, perusteettoman edun tai muun edun saamisen mahdollisuudella vastaanottajalta edellytetään" tarkoitetaan siis lahjontaa”.
Lahjonta ei välttämättä aina ole laitonta, se voi myös olla hallinnollisia määräyksiä rikkovaa tai pelkästään epäeettistä. 
Useimmissa maissa lahjomista oikeuslaitos pyrkii estämään lainsäädännöllä ja valvonnalla. Useimmat kehitysmaat ovat tässä kuitenkin epäonnistuneet ja niinpä lahjonta niissä on kuitenkin suhteellisen yleistä verrattuna länsimaihin.

OECD:n ulkomaisen lahjonnan ehkäisysopimus

OECD:n lahjonnan ehkäisysopimus solmittiin vuonna 1997. Elokuussa 2009 sen oli allekirjoittanut 37 maata. Suomi allekirjoitti sopimuksen vuonna 1998 ja ratifioi sen 1999. Vuonna 2008 lain toimeenpano oli kuitenkin monissa maissa kesken. Eniten tapauksia tutkittiin vuonna 2008 Yhdysvalloissa, Saksassa, Ranskassa, Tanskassa ja Sveitsissä. Suomessa oli kolme tutkintaa vuonna 2008.