Ewe-musiikki

Ewe-musiikki on Togon, Ghanan ja Beninin Ewe-kansan musiikkia Länsi-Afrikassa. Instrumentteina on pääasiassa lyömäsoittimia, ja musiikin rytmi on metrisesti monimutkaista. Sen korkein muoto on rumpuorkesterin soittama tanssimusiikki, mutta siihen kuuluu myös työlauluja, esimerkiksi Anlon maahanmuuttajien kalastuslauluja, leikki- ja muita lauluja. Ewe-musiikkia käsitellään A. M. Jonesin kirjassa Studies in African Music (1959).

Jatkuva polyrytmi

Etnomusikologi David Locke toteaa: "Ewen rummutusta hallitsee jatkuva polyrytmi." Itse asiassa musiikin yleinen rytmirakenne syntyy polyrytmistä. Polyrytmi tunnistettiin aluksi Saharan eteläpuolisen rytmin perustaksi A. M. Jonesin varhaisissa kirjoituksissa, ja myöhemmin sitä selitettiin yksityiskohtaisesti Ewe-mestarirumpalin ja tutkijan C. K. Ladzekpon luennoissa ja Locken kirjoituksissa. 
 Rytmisen perinteen ytimessä, jossa säveltäjä välittää ajatuksiaan, on ristirytmin tekniikka.  Ristirytmin tekniikka on samanaikaista ja samankaltaisten rytmikuvioiden käyttöä samassa aksenttien tai mittarin järjestelmässä. 
Anlo-Ewe -kulttuurissa ristirytmin tekniikka on hyvin kehittynyttä järjestelmällistä vuorovaikutusta vaihtelevien rytmisten liikkeiden kanssa, jotka simuloivat todellisten ihmisen olemassaolossa todennäköisesti esiintyvien kontrastien tai emotionaalisten stressi-ilmiöiden dynamiikkaa. 
Ehkäisevinä hoito-ohjeina mielen äärimmäiselle levottomuudelle tai epävarmuudelle selviytyä tulevista tai odotettavissa olevista ongelmista, nämä simuloidut stressi-ilmiöt tai ristirytmiset sävelkuviot sisältyvät tanssirummutuksen taiteeseen mielenrauhoittavana harjoituksena muokkaamaan luontaista potentiaalia, kun ismisen mieli vastaa elämän haasteisiin. Lähtökohtana on, että mieleen perustettuina näihin simuloituihin emotionaalisiin stressi-ilmiöihin kiinnittymällä saavutetaan pelottomuus. 

Rohkeus tai päättäväinen pelottomuus on Anlo-Ewe -kansan näkemyksen mukaan mielen poikkeuksellista voimakkuutta. Se kohottaa mielen sellaisten ongelmien, häiriöiden ja tunteiden yläpuolelle, joita suurten vaarojen ennakointi tai näkeminen herättää. Tämän vahvuuden avulla tavalliset ihmiset tulevat sankareiksi pitämällä itsensä rauhallisessa mielentilassa ja säilyttämällä vapauden käyttää järkeään kaikkein yllättävimmissä ja kauhistuttavissa olosuhteissa - Ladzekpo (1995).

3:2 (Hemiola )

Tärkein polyrytmi Ewe-musiikissa ja Saharan eteläpuolisessa afrikkalaisessa musiikkiperinteessä yleensä on kolme vastaan kaksi (3:2) tai kuusi vastaan neljä (6:4), joka tunnetaan myös vertikaalisena hemiolana. Kahden tai neljän lyönnin sykli on tärkein rytmikuvio, kun taas kolmoisrytmi on toissijainen. Ladzekpo toteaa: "Termi toissijainen rytmijärjestelmä viittaa ristirytmin kuvioon, joka on jokin muu kuin päärytmikuvio. Samalla tavalla kuten pääsyke, kukin toissijainen lyönti erotetaan mittaamalla pois tietty määrä sykäyksiä. Useiden näiden lyöntien toistuva ryhmittely musiikillisessa jaksossa muodostaa erillisen sekundaarisen rytmijärjestelmän."
 Meidän on ymmärrettävä, että jos lapsuudesta lähtien ihminen totutetaan pitämään rytmiä 3:2 yhtä normaalina kuin synkronista, kehitättyy rytmiin kaksiulotteinen asenne. ...Tämä kaksisuuntainen käsitys on… osa Afrikan luontoa Jones (1959: 102)  
 
Novotney huomauttaa, että "3:2-suhde (ja sen permutaatiot) on perusta niille tyypillisimmille polyrytmisille kuvioille, jotka Länsi-Afrikan musiikissa on." 3:2 on Saharan eteläpuolisen Afrikan rytmisten periaatteiden generatiivinen tai teoreettinen muoto. Agawu toteaa ytimekkäästi: "Tuloksena oleva (3:2) rytmi on avain ymmärtämiseen..... tämä ei ole itsenäinen, koska kaksi ja kolme kuuluvat yhteen Gestaltiin."

3:8

Seuraavaa kellorytmikuviota käytetään Ewe-rytmissä kadodo 24-rytmikuvio ylittää tahtiviivan, joka on ristiriidassa tahdin kanssa kolmella viiden iskun sarjalla kahdeksassa pääviivassa (jokaisella kaksi neljän lyönnin mittaista rytmiä). Kolme yksittäistä iskua vaimennetaan. Kadodo-kellon soittokuviota somistaa kolme "hidasta" poikkirytmiä, jotka ulottuvat kahteen mittayksikköön tai kolme-yli-kahdeksaan (3: 8). Yhden neljätahtisen jakson (yksittäinen mitta) yhteydessä ristirytminen suhde on 1,5:4.

Kello ja helistin

Rytmin perustana ovat atoken, gankoguin ja axatsen äänet. Atoke on korkeääninen kumistin , jota soitetaan rautatangolla. Gankogui on kaksoiskello, jota ei ole valettu, vaan taottu. Se tuottaa paljon vähemmän kuultavia korkeita osittaisia ääniä kuin länsimaiset kellot ("puhtaampi" perustava) ja sitä soitetaan tangolla. Se tuottaa kaksi ääntä, joista kumpikin vaihtelevat, ja ne vaihtelevat eri gankogui-soitinten mukaan, joten niitä voidaan käyttää yhdessä. Gankogui soittaa keskeisen kuvion tai ohjauskuvion, jonka mukaan orkesteri rakentuu, vaikkakin tahdin määrää päärumpali. Monia kellokuvioita käytetään 8 - 24 sykkeellä, mutta yleisin kuvio on 12-sykkeinen perus-Ewe, tai vakiomalli.

Vakiokuvio

Axatse on helistin, helmillä varustettu instrumentti, joka on tehty kalebassista. Peruskuvioon liittyy axatse-osa: "pa ti pa pa pa pa pa pa pa pa pa pa pa."  "Pa:t" liittyyvät vakiokuvioon iskemällä soitin polvea vasten. "Ti: n" ääni sykkii kellon iskujen välissä, nostamalla soitinta ylöspäin ja lyömällä sitä vapaalla kädellä. Kuten monissa afrikkalaisissa rytmeissä on yleistä, axatse-osa alkaa (ensin "pa") kellon (1a) toisella iskulla, ja viimeinen "pa" vastaa 1: tä. Axatse loppuu syklin alussa ja vaikuttaa edistäen koko rytmin syklistä luonnetta.

Rummut

Päärummut: Atsimewu Asiwui: Sogo, Kidi, Kagan, Kello, Helistimet 
Dagbamba : Puhuva rumpu, Brekete-rumpu

Taputukset ja laulu

Ääni ja kädet.