google/wiki40b huggingface dataset:
Helena Makowska

Helena Makowska (myös Elena, syntyjään Woyniewicz; 2. maaliskuuta 1893 Kryvyi Rih – 22. elokuuta 1964 Rooma) oli puolalaissyntyinen Italiassa ja Saksassa työskennellyt oopperalaulaja ja elokuvanäyttelijä.
Puolalaisen insinöörin perheeseen syntynyt Makowska opiskeli laulamista Milanossa. Hänen elokuvauransa alkoi Ambrosio Filmllä Torinossa vuonna 1915. Makowskan tärkeimpiä elokuvia olivat Eleuterio Rodolfin Amleto (1917), Augusto Geninan Addio giovinezza! (1918) ja Gian Paolo Rosminon La dame in gris (1919). Italian elokuvateollisuuden lamaannuttua Makowska työskenteli näyttelijänä ja oopperalaulajana Berliinissä ja Varsovassa. Toisen maailmansodan aikana hän vietti neljä vuotta keskitysleirissä. Viimeiset vuotensa Makowska asui Italiassa esiintyen jälleen muutamissa elokuvissa.
Halmstadin kunta

Vaakuna

Nykyinen vaakuna on entisen Halmstadin kaupungin vaakuna. Myös Harplingen maalaiskunnalla oli oma vaakuna.
HMS Neptun (Nep)

Palveluskäyttö

Alus on poistettu palveluksesta ja se on sijoitettu Karlskronan merimuseoon.
Valentinus

Paavi Valentinus (latinaksi Valentinus) oli paavina elokuusta 827 syyskuuhun 827. Hänen oikea nimensä ja syntymäaikansa ovat tuntemattomia, ja hän on jokseenkin tuntematon. Tiedetään kuitenkin, että hän oli järjestysnumeroltaan sadas paavi ja että hän syntyi Roomassa Italiassa. Valentinus oli paavina Eugenius II:n seuraaja. Hän kuitenkin kuoli pian, ja hän ehti olla paavina vain noin kuukauden.
Marcus Aureliuksen ratsastajapatsas

Marcus Aureliuksen ratsastajapatsas on keisari Marcus Aureliuksen antiikkinen muistomerkki Roomassa. Patsas sijaitsee Campidogliolla keskellä Michelangelon suunnittelemaa renessanssiaukiota Palazzo Senatorion edessä.

Historia

Patsaan tekijä ja tarkka tekoaika ovat tuntemattomia, eikä muistomerkin alkuperäistä sijaintipaikkaa tiedetä. Luultavasti se pystytettiin aikoinaan jollekin keisariforumille, mahdollisesti Forum Romanumille tai Marcus Aureliuksen muistopylvään lähettyville noin vuonna 170.
Ennen siirtoa nykyiselle paikalleen 1500-luvulla patsas oli ollut ainakin jo 900-luvulla San Giovanni in Lateranon edustalla. Konstantinus Suuri, joka rakennutti Lateraanikirkon, saattoi ottaa filosofikeisarin patsaan omiin nimiinsä, sillä hänen kaudellaan kierrätettiin muitakin monumentteja.
Veistos on ainoa laatuaan, sillä yhdenkään muun kaupungin kymmenistä ratsastajapatsaista ei tiedetä säilyneen. Marcus Aureliuksen ratsastajapatsas säästyi sulatukselta luultavasti sen vuoksi, että sitä pidettiin ensimmäisen kristityn keisarin muotokuvana.

Restaurointi

1980-luvun alussa patsas siirrettiin konservointia varten sisätiloihin, ja sen tilalle aukiolle pystytettiin patsaan toisinto. Restauroinnissa kävi ilmi, että patsas oli alun perin ollut osa suurempaa kokonaisuutta. Vertailemalla keisarin päätä muihin hänestä säilyneisiin muotokuviin voitiin muistomerkki todennäköisesti ajoittaa vuosiin 160–176, mutta myöhempi kertaustyyli on mahdollista. Keisarin ratsun koholle nostetun etujalan alla oli ollut jokin toinen hahmo, kuten voitettu vihollinen, jonka tarkoituksena oli vahvistaa rakennetta. Joskus keskiajalla tuki oli poistettu, mikä heikensi patsaan lujuutta ja aiheutti sille vahinkoa. Paavi Paavali II:n ja Sixtus IV:n aikana patsasta korjattiin ja se kullattiin.
Ylinen Pahtajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 41 hehtaaria, se on 1,3 kilometriä pitkä ja 550 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Sen rantaviivan pituus on 3,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Tornionjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 67) Tengeliönjoen valuma-alueen (67.9) Lohijärven alueella (67.92), jonka Ajankijoen valuma-alueeseen (67.924) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 106,7 metriä mpy.
Kris Letang

Ura

Letang pelasi juniorina Ligue de hockey junior majeur du Québecissä  Val-d’Or Foreursin riveissä kolme kautta. Tulokaskaudellaan hän keräsi 32 pistettä ja hänet valittiin liigan tulokkaiden tähdistökentälliseen. Kauden jälkeen Pittsburgh Penguins varasi Letangin kolmannella kierroksella (62. vuoro) vuoden  2005 NHL:n varaustilaisuudessa. Seuraavalla kaudella hän teki QMJHL:ssa 60 ottelussa 68 tehopistettä ja hänet valittiin liigan tähdistökentälliseen.
Letang teki NHL-debyyttinsä kaudella 2006–2007. Hän teki ensimmäisen NHL-maalinsa kolmannessa ottelussaan. Vastassa oli New York Islanders. Seitsemän NHL-ottelun jälkeen Letang kuitenkin palasi QMJHL:ään kehittymään. Kolmannella QMJHL-kaudellaan Letang johdatti Foreursin aina finaaleihin asti. Foreurs kuitenkin hävisi finaalit neljässä ottelussa Lewiston Maineiacsille. Kauden jälkeen hän sai kolme QMJHL-palkintoa;Paul Dumont Trophyn, parhaan puolustajan Emile Bouchard Trophyn, ja parhaalle puolustuvalle puolustajalle myönnettävän Kevin Lowe Trophyn, tämä kertoo Letangin osaamisesta kentän molemmissa päissä. Kauden päätteeksi Letang ehti pelata myös yhden ottelun Pittsburghin farmiseura Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa AHL:ssä.
Letang aloitti kauden 2007–2008 Wilkes-Barre/Scranton Penguinsissa keräten 7 pistettä 10 ottelussa. Hänet kuitenkin kutsuttiin nopeasti ylös ja hän pelasi hienon tulokaskauden NHL:ssä merkkauttaen 17 pistettä 63 ottelussa ja oli tulokaspuolustajien pistepörssin kuudes. Hän pelasi myös NHL YoungStars-ottelussa NHL:n tähdistöottelun yhteydessä tammikuussa 2008. Letang eteni Pittsburghin kanssa playoffeissa aina finaaleihin asti, mutta hävisi Detroit Red Wingsille kuudessa ottelussa.
 Kaudelle 2008–2009 mentäessä Penguinsin kaksi johtopuolustajaa Sergei Gontšar ja Ryan Whitney joutuivat molemmat pitkäaikaiselle sairauslomalle loukkaantumisten takia. Näin Letang sai lisää vastuuta joukkueessa ja hän pelasi ykköspakkiparissa yhdessä Brooks Orpikin kanssa korvaten Gontšarin. Hän teki kaudella 10 maalia ja 23 syöttöpistettä ja hän oli joukkueensa puolustajista kovatehoisin. Kauden aikana Letang kutsuttiin jälleen pelaamaan NHL YoungStars-otteluun, tällä kertaa kotikaupunkiinsa Montrealiin.
Letang teki ensimmäisen playoff-maalinsa NHL:ssä Washington Capitalsia vastaan 6. toukokuuta 2009 pudostuspelien toisella kierroksella kolmannessa ottelussa jatkoajalla. Letangin voittomaali kavensi Capitalsin johdon ottelusarjassa tilanteeseen 2–1 ja Penguins voitti sarjan lopulta seitsemässä ottelussa. Näin Penguins eteni Stanley Cup-finaaleihin jo toista kertaa peräkkäin, jälleen Detroit Red Wingsiä vastaan. Tällä kertaa Pittsburgh voitti ja Letang voitti Stanley Cupin jo toisella kaudellaan NHL:ssä. Letang teki seitsemän ottelun finaalisarjassa yhden maalin.
Letangilla on sopimus Penguinsin kanssa vuoteen 2022 asti.
David Lodge (ääninäyttelijä)

Ura

Lodge aloitti ääninäyttelemisen animaatioiden ja videopelien parissa 1990-luvulla, tehden muun muassa vierasrooleja Pilipalipiloteihin, Duckmaniin ja I Am Weaseliin. Videopelejä olivat tuolloin The Dig ja Zork: Nemesis. Sittemmin vuodesta 1999 lähtien Lodge teki useita rooleja Power Rangers -sarjoihin. Hän toimi aluksi Power Rangers Lost Galaxyssa sarjan konnan Trakeenan apurina Villamaxina. Sittemmin seuraavissa sarjoissa Lodge jatkoi roistojen rooleissa, ollen Lokin äänenä Power Rangers Lightspeed Rescuessa. Myöhemmissä sarjoissa Power Rangers Time Forcessa ja Power Rangers Wild Forcessa Lodge teki muutaman jakson verran vierasrooleja.
Power Rangereiden aikana Lodge päätyi tekemään dubbausrooleja animesarjoihin ja elokuviin 2000-luvulta lähtien. Hän on dubannut muun muassa Mashuranbossa, Digimon, Transformers: Robots in Disguise, Digimon Frontier, Naruto ja Bleach.
Vuosina 2006–2007 Lodge teki ensimmäisen DC Comics sarjakuvaan pohjautuvan roolin Legion of Super Heroesissa. Hän ääninäytteli sarjassa Tharok ja Controller roistoja. Vuotta myöhemmin Lodge palasi takaisin Power Rangerin pariin Power Rangers: Super Legends videopelin myötä. Pelissä hän toimi Power Rangereiden vihollisten Choobon ja Moltorin ääninä. Lisäksi on ääninäytteli pelissä Sly Cooper: Thieves in Time Sheriffi Toothpickkia.
Chocó

Chocó on yksi Kolumbian 32 departementista. Sen pääkaupunki on Quibdó, pinta-ala 46 530 km² ja asukasluku vuonna 2011 oli noin 480 800.
Chocó sijaitsee maan luoteisosassa, ja sillä on rantaviivaa sekä Tyynenmeren että Karibianmeren puolella.
Abja

Historiaa

Abjan asemakylä muodostui Mõisakülan ja Tallinnan välisen kapearaiteisen rautatien varrelle, 11 virstaa Mõisakülan pohjoispuolelle. Abjasta suunniteltiin risteysasemaa, sillä vuoden 1939 syksyllä hyväksyttyyn rakennettavaksi kapearaiteinen rautatie reitille Abja–Taagepera–Tõrva–Valga. Rakennustyöt ehdittiin jo aloittaa vuonna 1940, mutta Viron liittäminen Neuvostoliittoon pysäytti radan rakennustyöt, eikä niitä enää aloitettu uudelleen Neuvosto-Viron aikana. Asukkaita oli vuonna 1939 noin 100. Asemakylässä toimi kauppa ja posti. Abjan rautatieaseman etäisyys oli ratakilometreinä 184,5 km Tallinnan satamasta ja 10,9 km Mõisakülasta. Abjassa sijaitsi sorakuoppa, jonne johti haararata, ja josta kaivettiin soraa rautatien omiin tarpeisiin.

Kylät

Abja-Vanamõisa, Abjaku, Atika, Kamara, Laatre, Lasari, Penuja, Põlde, Raamatu, Räägu, Saate, Sarja, Umbsoo, Veelikse, Veskimäe

Väestö

Vuonna 2011 Abjan kunnassa (Abja-Paluojan epäitsenäinen kaupunki mukaan lukien) oli 2 105 asukasta, joista 1 971 (93,6 %) oli virolaisia, 75 (3,6 %) venäläisiä ja 57 (2,7 %) muita kansallisuuksia.
Partenogeneesi

Lisääntymistavan perusteella

Partenogeneesi jaetaan lisääntymistavan mukaan kahteen tyyppiin, tilapäiseen partenogeneesiin (engl. occasional parthenogenesis), jossa hedelmöittymätön munasolu kehittyy sattumalta aikuiseksi ja normaaliin partenogeneesiin.
Normaali partenogeneesi puolestaan jaetaan ehdottomaan (engl. obligate) ja ehdolliseen (engl. faculative) partenogeneesiin. Ehdollisessa partenogeneesissä kehittyminen hedelmöittymästä munasolusta on mahdollinen vain tietyissä olosuhteissa. Ehdottomassa partenogeneesissä puolestaan joko kaikki sukupolvet voivat olla partenogeneettisiä (täydellinen partenogeneesi) tai suvulliset ja partenogeneettiset sukupolvet voivat vuorotella (syklinen partenogeneesi).

Sukusoluissa havaittavien erojen perusteella

Luokiteltaessa sukusoluissa havaittavien erojen perusteella erotetaan generatiivinen (haploidi) ja somaattinen partenogeneesi (diploidi) ja sen alatyypit automiktinen ja apomiktinen partenogeneesi. Generatiivisessa partenogeneesissä yksilöt kehittyvät munasoluista, jotka ovat käyneet läpi meioosin ja ovat siis haploideja. Somaattisessa partenogeneesissä kehittittyvillä yksilöillä on diploidi kromosomiluku.
Automiktisessä partenogeneesissä diploidi kromosomiluku syntyy siten, että ensin tapahtuu kromosomiluvun reduktio, mutta diploidi luku palautuu kun kaksi haploidia tumaa yhtyy.
Apomiktisessä partenogeneesissä ei tapahdu kromosomiluvun reduktiota eikä tumien yhtymistä. Apomiksissä erotetaan kaksi päätyyppiä agamospermia  ja vegetatiivien lisääntyminen. Apomiksin tuloksena syntyvä jälkeläinen on geneettisesti identtinen emonsa kanssa, ellei tapahdu autosegeraatiota.

Esimerkkejä partenogeneesistä

Partenogeneettistä lisääntymistä esiintyy monilla hyönteisillä, kuten kummitussirkoilla, sekä joillakin hämähäkeillä. Hyönteisistä kirvat lisääntyvät kesällä partenogeneettisesti, mutta vaihtavat lisääntymistapaansa syksyllä suvulliseksi eli edustavat syklistä partenogeneesiä. Kaloista partenogeneettiesti lisääntyvät esimerkiksi amatsonimollit. Myös kalkkuna voi lisääntyä partenogeneettisesti. Partenogeneesi voidaan aikaan saada myös kokeellisesti; esimerkiksi sammakkoeläinten hedelmöittymätön munasolu voidaan indusoida jakautumaan tietyillä kemikaaleilla tai mekaanisesti ärsyttämällä. Nisäkkäillä nämä kokeet ovat yleensä tuottaneet korkeintaan varhaisia alkioasteita, koska leimautumisen takia onnistuneeseen sikiönkehitykseen tarvitaan kummaltakin vanhemmalta peräisin olevat kromosomit.

Tutkijoita

"Mikrobiologian isäksi" nimitetty, alankomaalainen Anton van Leeuwenhoek (1632–1723) havaitsi ensimmäisenä kirvojen partenogeneesin. Jacques Loeb (1859–1924) tutki toimiessaan New Yorkin Rockefeller instituutissa säteilyenergian vaikutuksia elävään aineeseen sekä keinotekoista partenogeneesia, regeneraatiota ja tropismeja. Suomalainen perinnöllisyystieteen tutkija, akateemikko Esko Suomalainen (1910-95)tutki erityisesti partenogeneesia ja kromosomisuhteita.
Franz Josef Degenhardt

Franz-Josef Degenhardt (3. joulukuuta 1931 Schwelm, Westphalia, Saksa –14. marraskuuta 2011 Quickborn, Schleswig-Holstein, Saksa) oli saksalainen runoilija, satiirikko, prosaisti ja ennen kaikkea laulaja-lauluntekijä, joka oli näkemyksiltään vasemmistolainen. Hän oli koulutukseltaan juristi ja oppiarvoltaan oikeustieteen tohtori.

Elämäkerta

Degenhardt opiskeli oikeustiedettä 1952–1956 Kölnissä ja Freiburgissa ja suoritti asianajajatutkinnon 1956 ja toistamiseen 1960. Vuodesta 1961 hän työskenteli Saarbrückenin yliopiston Eurooppa-instituurissa ja sai tohtorin arvon 1966. Degenhardt liittyi Saksan sosialidemokraattiseen puolueeseen (SPD) 1961, mutta hänet erotettiin 1971, koska hän tuki Saksan kommunistista puoluetta (DKP), johon hän liittyi 1978.
Juridiikan ohella hän esiintyi ja levytti 1960-luvulta alkaen. Hänen tunnetuin kappaleensa ja saman niminen albuminsa on Spiel nicht mit den Schmuddelkindern, mutta hän julkaisi lähes 50 albumia, joista ensimmäinen oli Zwischen Null Uhr Null und Mitternacht, julkaistu myöhemmin uudestaan nimellä Rumpelstilzchen. Hänen viimeiset albuminsa olivat Krieg gegen den Krieg ja Dämmerung, jotka ilmestyivät 2003 ja 2006. Degenhardt oli vuonna 1968 mukana oikeudenkäynneissä, jotka liittyivät Saksan 1960-luvun opiskelijaliikehdintään ja puolusti niissä etupäässä sosialidemokraatteja ja kommunisteja. Samalla hän oli laulajana itsekin opiskelijaliikkeen merkittävimpiä äänitorvia. Albumillaan Wildledermantelmann(1977) hän arvostelee entisiä tovereitaan siitä, että he hänen mielestään pettivät sosialistiset ihanteet ja siirtyivät sosiaaliliberaareiksi. Albumin otsikko ('samettitakkinen mies') pilkkaa heidän omaksumaansa pukeutumistyyliä.
Degenhardtin albumilla Junge Paare Auf Den Bänken (1986) olevat kappaleet sekä kappale Vorsicht Gorilla vuonna 1985 ilmestyneellä saman nimisellä albumilla ovat hänen käännöksiään ranskalaiselta laulaja-lauluntekijältä Georges Brassensilta, joka on henkisesti hänen läheisimpiä liittolaisiaan.
Degenhardt kirjoitti muutamia romaaneja, joissa on omaelämäkerrallinen juonne: "Zündschnüre" ("Sytytyslanka", 1972), "Brandstellen" (1974), "Der Liedermacher" (1982) and "Für ewig und drei Tage" (1999).
Hänen serkkunsa oli katolinen Paderbornin arkkipiispa Johannes Joachim Degenhardt. Hänen veljensä vaimo on yhdysvaltalaissyntyinen kuvittaja Gertrude Degenhardt, joka on kuvittanut hänen levyjensä kansia.
Degenhardt asui kuolemaansa saakka Quickbornissa Kreis Pinnebergissä Schleswig-Holsteinissa.
Hänen kaksi poikaansa Jan Degenhardt ja Kai Degenhardt ovat myös laulajia.
Avi Dichter

Avi Dichter (hepreaksi ‏אבי דיכטר‎‎, s. 4. joulukuuta 1952) on Israelin entinen julkisen turvallisuuden ministeri, Shin Betin johtaja ja Kadima-puolueen kansanedustaja knessetissä. Hän on Israelin kotirintaman puolustuksesta vastaava ministeri.
Hän oli tiedustelupalvelu Shin Betin johtaja toisen intifadan aikaan. Knessetin jäsen hän oli vuosina 2006–2012. Dichter on vaatinut Gazan miehittämistä uudelleen raketti-iskujen estämiseksi.
Alba Iulia

Historia

Valloitettuaan Daakian roomalaiset perustivat nykyisen Alba Iulian paikalle Apulum-nimisen linnoituksen, josta muodostui provinssin merkittävä hallintokeskus. Unkarilaisten maahantulon jälkeen Alba Iuliasta tuli koko Transilvanian kirkollinen keskus, kun sinne perustettiin vuonna 1009 katolinen piispanistuin. 1100-luvulla paikkakunta sai Unkarin kuninkaalta kaupunkioikeudet.
Kaupungilla on poikkeuksellinen historiallinen merkitys romanialaisille, sillä Transilvanian irtautuminen Itävalta-Unkarista ja liittyminen Romaniaan ensimmäisen maailmansodan jälkeen julistettiin juuri Alba Iuliassa 1. joulukuuta 1918. Romanian kuningas Ferdinand I kruunattiin vuonna 1922 symbolisesti uudelleen Alba Iulian ortodoksisessa katedraalissa kaikkien romanialaisten kuninkaaksi.
Ben Kweller

Alkuvuodet

Ben Kweller aloitti uransa vuosina 1993-1998 vaikuttaneen grunge-yhtyeen Radishin nokkamiehenä, toimien laulajakitaristina. Radishin musiikkia on verrattu sekä Nirvanaan että Rolling Stone Magazineen ja Ben Kweller oli 15-vuotias, kun levy-yhtiö Mercury Records tarjosi heille levytyssopimusta. Radishiin kuuluivat Ben Kwellerin lisäksi rumpali John Kent ja basisti Bryan Blur. Albumeita bändille kertyi tasan kaksi, Dizzy vuonna 1995 ja Restraining Bolt vuonna 1997.

Sooloura

Kweller siirtyi Radishin jälkeen soolouralle. Kaikki alkoi hänen muutettuaan 19 vuotta täytettyään New Yorkiin tyttöystävänsä Liz Smithin kanssa. Kweller keikkaili akustisesti ja julkaisi yhteensä neljä EP:tä. Vuonna 2001 hän sai levytyssopimuksen ATO Recordsilta ja julkaisi EP Phone Homen, viidennen EP:nsä. 
Marraskuussa vuonna 2002 hänen ensimmäinen studioalbuminsa Sha Sha julkaistiin. Kyseiseltä levyltä ilmestyi yhteensä kolme singleä, joista eniten Kwellerin uraa on edistänyt niistä ensimmäinen, Wasted & Ready. Syynä siihen oli kappaleen saama valtava radiosoitto.

Muut projektit

The Bens on Ben Kwellerin, Ben Foldsin ja Ben Leen yhteisen projektin nimi. He keikkailivat yhtenä ryhmänä vuonna 2003 The Bens Rock Over Australia -kiertueella ja levyttivät neljä kappaletta sisältävän EP:n. Näistä kappaleista suurimman suosion on saanut Just Pretend, joka ylsi levyn ilmestymisvuonna jopa listalle Triple J Hottest 100. Enempää musiikkia he eivät ole sen jälkeen tehneet saatikka keikkailleet yhdessä, vaikka huhuja näiden asioiden suhteen on ollut liikkeellä.
Carol Danvers

Hahmon tausta

Carol Danvers työskenteli upseerina Yhdysvaltain ilmavoimissa sekä turvallisuuspäällikkönä sotilastukikohdassa, jossa hän tapasi myös tohtori Walter Lawsonin, joka oli todellisuudessa krii-supersankari Kapteeni Ihmeen peitehenkilöllisyys. Vaikka Kapteeni Ihme pelasti hänen henkensä eräässä räjähdyksessä, Danvers haavoittui silti erittäin vakavasti.
Myöhemmin ilmeni, että Danvers oli saanut räjähdyksestä osan Kapteeni Ihmeen DNA:ta, mikä antoi hänelle useita supervoimia, rajoitetut näkijän kyvyt sekä vastustuskyvyn useita myrkkyjä vastaan. Näin hän otti käyttöön supersankaritittelin "Neiti Ihme". Vaikka hän toimi aluksi yksin, hän alkoi myöhemmin silloin tällöin osallistua taisteluihin superrikollisia vastaan Puolustajien, Kostajien, Hämähäkkimiehen, Möykyn, ja Rautamiehen kanssa.
Hän kokee myös useita vastoinkäymisiä, kun Mystikko tappaa hänen rakastajansa Michael Barnettin, ja kuinka rinnakkaistodellisuudesta tullut Immortusin pojaksi itseään kutsuva "Marcus" teki hänet raskaaksi. Danversin synnyttämä poika ikääntyi epätavallisen nopeasti Marcusin vaihtoehtoiseksi versioksi. Kyseisen version Marcusista kuoltua vanhuuteen ja Danversin palattua takaisin Maahan, Rogue poisti pysyvästi hänen voimansa ja muistonsa. Professori X myöhemmin palautti muistot ja Danvers syytti Kostajia Marcusin manipulointiin lankeamisesta. Myöhemmin, poistaessaan Pentagonista tiedot sekä Ryhmä-X:stä että itsestään, Danvers lähtee avaruusmatkalle Ryhmä-X:n kanssa. Brood-nimisen avaruusoliorodun tekemät kokeet antavat hänelle uudet supervoimat, jolloin hän ottaa käyttöön koodinimen "Binari". Hän kykeni ammentamaan voimaa valkoisista aukoista, ja joutuu Ryhmä-X:n lisäksi useisiin kohtaamisiin Uusien Mutanttien sekä brittiläisen supersankariryhmä Excaliburin kanssa.
Tarinan "Operation Galactic Storm" aikana Danvers menetti yhteytensä valkoiseen aukkoon, ja hänen voimansa palautuivat samanlaisiksi kuin aikana, jolloin hän oli vielä Neiti Ihme. Hänen energianmanipulointivoimansa Binaarina kuitenkin säilyivät, mutta heikommalla tasolla. Useiden seikkailujen jälkeen hän palaa Kostajien jäseneksi uudella koodinimellä "Sotalintu". Hän ajautuu kuitenkin alkoholismiin ja kamppailee voimiensa ja muistojensa menetyksen kanssa. Lopulta hänet poistetaan kenttätyöstä.
Danvers päätyi elämään "Kapteeni Ihmeenä" valetodellisuudesta, johon Purppuranoita oli hänet vanginnut. Tämä todellisuus oli muodostunut hänen halustaan tulla hyväksytyksi, hänen tullessa lopulta todistaneeksi olevansa maailman suosituin supersankari. Hänen palatessa taas aktiiviseksi, hän otti jälleen käyttöön Neiti Ihmeen tittelin ja oli Rautamiehen ohella yksi vahvimmista superihmisten rekisteröimislain kannattajista.
Heinäkuussa 2012 alkaneessa sarjakuvassa Kaaossota, alkuperäisen Kapteeni Ihmeen kuoltua uudelleen pian henkiinheräämisensä jälkeen taistelussa Kaaoskuningasta vastaan, Danvers omaksuu Kapteeni Ihmeen tittelin ja alkaa tutkia tarkemmin menneisyyttään.

Videopelit

Neiti Ihme on esiintynyt kolmessa videopelissä: Marvel: Ultimate Alliance, Marvel: Ultimate Alliance 2 ja Marvel Super Hero Squad.
Sudden Strike

Pelaaminen

Pelissä pelaaja voi pelata neuvostoliittolaisilla, saksalaisilla, amerikkalaisilla, briteillä ja ranskalaisilla. Pelaaja saa käyttää tankkeja, jalkaväkeä, ajoneuvoja ja tykistöä.
Pelaaja kokee venäläisenä Stalingradin taistelun ja Berliinin valtauksen. Saksalaisena ja liittoutuneena pelaaja kokee Länsirintaman taistelut aina Ranskan valtauksesta Normandian maihinnousuun.

Vastaanotto

Peli on saanut GameSpotin arvostelussa arvosanaksi 5.6/10.
Peli on saanut IGN:n arvostelussa arvosanaksi 8.1/10.

Ajoneuvot

Sudden Striken ajoneuvot on jaettu kolmeen osioon: neuvostoliittolaisten, saksalaisten ja liittoutuneiden ajoneuvoihin.
Pieni Avusjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 200 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Kuohijärven alueeseen (35.782) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 96,3 metriä mpy.
Susanne Hou

Yi-Jia Susanne Hou (s. 1977) on kiinalaissyntyinen, Kanadaan 3-vuotiaana muuttanut viulisti. Hän on ensimmäinen, joka sai kolme kultamitalia tuomaristojen yksimielisellä päätöksellä Kansainvälisessä Long–Thibaud-kilpailussa (1999), Lipizer-viulukilpailussa (1999) ja Sarasate-viulukilpailussa (1997).
Houn yhteistyökumppaneihin ovat kuuluneet Mstislav Rostropovitš, Pinchas Zukerman, Alan Gilbert, Cho Liang Lin, Vladimir Spivakov, Marcello Viotti, Marek Janowski, Lan Shui, Boris Brott, Robert McDuffie, Ralph Kirschbaum, Lawrence Dutton, Joseph Kalichstein, Alain Trudel, Bernhard Gueller, Gregory Vajda, Ling Tung ja Li Xin Cao. Hou on kiertänyt solistina Pohjoios-Amerikassa, lukuisissa Euroopan maissa, Kiinassa, Hongkongissa, Japanissa, Singaporessa ja Indonesiassa. Orkestereita, joiden kanssa hän on esiintynyt, ovat olleet muiden muassa Lontoon filharmonikot, Ranskan radion filharmonikot, Vancouverin sinfoniaorkesteri, Chicago Sinfonietta, Singaporen sinfoniaorkesteria, Tokion filharmonikot ja Tšekin kansallinen sinfoniaorkesteri.
Hou syntyi musikaaliseen perheeseen; hänen vanhempansa ovat viulisteja. 4-vuotiaana hän aloitti viulunsoiton isänsä Alec Houn johdolla. 9-vuotiaana hän pääsi stipendillä Toronton kuninkaalliseen konservatorioon. Myöhemmin hän opiskeli Juilliard Schoolissa, jossa hän suoritti musiikin kandidaatin tutkintonsa Dorothy DeLayn ja Naoko Tanakan oppilaana vuonna 2000. Hän jatkoi opintojaan yksivuotisella maisteriohjelmalla ja suoritti lopulta Juilliardin taiteilijadiplomiohjelman Cho Liang Linin ja Naoko Tanakan johdolla.
Hou esitti 17-vuotiaana Niccolò Paganinin 24 kapriisia Torontossa ja Aspenin musiikkijuhlilla. Hän on myös esittänyt kaikki Ludwig van Beethovenin viulusonaatit sekä Johannes Brahmsin viulusonaatit ja pianotriot. Vuosina 2009–13 Houn instrumenttina oli kuuden miljoonan dollarin arvoinen Giuseppe Guarneri del Gesùn viulu vuodelta 1735. Aiemmin sitä oli soittanut Fritz Kreisler.