google/wiki40b huggingface dataset:
Parittelu

Parittelu on eläinten pariutumista lisääntymistarkoituksessa. Parittelussa uroksen siittiö yleensä hedelmöittää naaraan munasolun. Joidenkin lajien uros siirtää sukusolunsa naaraan sisään, ja joidenkin lajien kuten kalojen parit laskevat sukusolunsa yhteen kehon ulkopuolella. Parittelu tapahtuu yleensä sukupuolielinten yhtymisellä, kuten yhdynnässä, tai kosketuksella.
Useimmat nisäkäslajit parittelevat kiima-aikanaan, jolloin munasolun hedelmöittyminen on mahdollista ja eläin on seksuaalisesti aktiivinen. Parittelua edeltää monilla eläinlajeilla soidinkäyttäytyminen.
Useimmat linnut parittelevat niin, että uros nousee naaraan selkään ja laskee kloaakistaan siittiöitä nopeasti naaraan kloaakkiin. Vesilinnuilla penis auttaa siemennesteen turvaamisessa viemällä sen syvemmälle, joten joutsenella, hanhella ja sorsalla on penis, kuten maalinnuista myös esimerkiksi kiivillä ja strutsilla.
Joillakin hyönteislajeilla on tavallisesta poikkeavia parittelutapoja. Lutikka parittelee niin että uros työntää sukuelimensä naaraan kuoren läpi. Hyppyhäntäisuros laskee siemennesteen naaraan ympärille ja naaras kerää sen sisäänsä. Rukoilijasirkkanaaras usein syö kumppaninsa parittelun aikana.
Kalat parittelevat kutemalla, jossa naaras laskee mätinsä veteen ja koiras hedelmöittää sen maidillaan.
Australialaistutkija John Long on arvioinut, että ensimmäisiä sisäisesti parittelevia eläimiä olivat luultavasti 380 miljoonaa vuotta sitten eläneet panssarikalojen (Placodermi) Antiarchi-heimoon kuuluvat Microbrachius dicki -lajin kalat.
Energia Virossa

Energia Virossa kuvaa Viron energian tuotantoa ja kulututusta. Viro on lisännyt omaa energiantuotantoaan ja vähentänyt tuontiriippuvuuden 27 %:iin 2004-2008, mutta samalla ovat hiilidioksidipäästöt kasvaneet. IEA:n mukaan ilmaston lämpenemisen hiilidioksidipäästöt olivat asukasta kohti 150 % Tanskaan verrattuna vuonna 2008.
Seura

Historiaa

Seuran ensimmäinen lehti ilmestyi 6. joulukuuta 1934; julkaisijana oli alusta alkaen Yhtyneet Kuvalehdet. Tuolloin lehden päätoimittajaksi valittiin Ensio Rislakki. Seurasta tuli siihen aikaan ”Suomen kotien viikkolukemisto”, tarkoituksena oli tehdä koteihin sopiva lehti. Alkujaan Seura oli Minna Craucherin perustama Kustannusosakeyhtiö Päivän 1926–1928 julkaisema suurelle yleisölle suunnattu kirjallisuus- ja ajanvietelehti, jonka päätoimittajina olivat muun muassa Lauri Viljanen ja Mika Waltari. Avustajina toimivat muun muassa Pentti Haanpää ja Olavi Paavolainen.  
Seura on menettänyt 2000-luvulla levikkiään muille julkisuuden henkilöihin keskittyville lehdille. Levikinkehitys (255 000:stä 165 000:een vuosina 2001–2010) on ollut samanlaista kuin toisella perhelehdellä Avulla. Myös lukijamäärien kehitys on ollut hyvin tasaväkistä jo vuosikymmeniä. Vuonna 1970 Avulla oli 1,45 miljoonaa lukijaa, Seuralla 1,21 miljoonaa; vuonna 1993 Seura oli suurempi 1,24 miljoonalla lukijalla Avun 1,14 miljoonaa vastaan.  
Vuosina 1974–1978 Seuraa julkaistiin nimellä Suur-Seura. Seura uudistettiin syyskuussa 2004 silloisen päätoimittajansa Jari Lindholmin johdolla. Lindholm irtisanoutui 14. huhtikuuta 2006 ja siirtyi toimittajaksi Suomen Kuvalehteen. Uudeksi päätoimittajaksi valittiin Pekka Numminen, joka irtisanoutui vuonna 2008. Hänen jälkeensä päätoimittajaksi tuli Saija Hakoniemi, maaliskuussa 2015 Tarja Hurme ja kesäkuussa 2018 Erkki Meriluoto.
Zacarias Moussaoui

Zacarias Moussaoui (s. 30. toukokuuta 1968) on marokkolaissyntyinen ranskalainen henkilö. Hän on ensimmäinen syyskuun 2001 iskuista tuomittu henkilö.
Moussaoui pidätettiin ennen iskuja, mutta hän ei kertonut tietojaan kuulustelijoille. Huhtikuussa 2005 hän tunnusti valehdelleensa kuulustelijoille tiedoistaan Osama bin Ladenin johtamaa operaatiota koskien. Moussaouin asianajajat väittivät ennen tunnustusta, ettei Moussaoui ole oikeustoimikelpoinen mielenterveysongelmiensa vuoksi.
Kuusi viikkoa kestäneen oikeudenkäynnin päätteeksi Moussaoui tuomittiin 3. toukokuuta 2006 elinkautiseen vankeusrangaistukseen ilman mahdollisuutta ehdonalaiseen vapauteen. Amerikkalaisten tuomareiden mukaan Moussaouin valehtelu johti lähes 3 000 ihmisen kuolemaan.
”Sinä hävisit Amerikka, minä voitin”, Moussaoui sanoi poistuessaan oikeustalolta.
Tuomio sai ristiriitaisen vastaanoton Yhdysvalloissa. Toisaalta sitä pidettiin osoituksena tuomioistuimen puolueettomuudesta, toisaalta moni toivoi oikeussalissa uhittelevasti käyttäytyneen Moussaouin teloittamista.
Moussaoui kiisti oikeudenkäynnin päätöksen jälkeen syyllisyytensä ja anoi uutta oikeudenkäyntiä. Perusteena anomukselleen Moussaoui kertoi, että hän ymmärsi vasta myöhemmin mahdollisuuteen saada oikeudenmukainen oikeudenkäynti, vaikka valamiehistö koostuikin amerikkalaisista. Yhdysvaltain laki ei kuitenkaan tarjoa syytetylle mahdollisuutta perua tunnustustaan sen jälkeen, kun tuomio on luettu.
Melko pian tuomionluvun jälkeen Internetissä julkaistiin ääninauha, jossa Osama bin Ladeniksi esittäytyvä henkilö väittää Moussaouin olevan syytön syyskuun 2001 terrori-iskuihin. Yhdysvaltojen tiedustelupalvelun CIA:n asiantuntijoiden mukaan nauhalla todella esiintyi bin Laden.
Zacarias Moussaoui istuu rangaistustaan Coloradossa sijaitsevassa huippuvalvotussa ADX Florence vankilassa.
HMS Bergamot (K189)

Palvelus

Alus myytiin 1947.
Pohjoismainen Kennelunioni

Pohjoismainen Kennelunioni PKU (Nordisk Kennelunion) on pohjoismaiden kansallisten kennelliittojen väliseen yhteistyöhön tähtäävä unioni. Sen tarkoitus on yhdenmukaistaa ja yksinkertaistaa rekisteröintiin, näyttelyihin, käyttö- ja metsästyskokeisiin ynnä muuhun liittyviä sääntöjä ja ohjeita.
Kaikki PKU:n alaiset kennelliitot ovat FCI:n jäseniä, minkä johdosta ne tunnustavat automaattisesti kaikki kansainvälisesti hyväksytyt rodut ja noudattavat järjestön viitoittamia sääntöjä ja ohjeita.
Jokainen pohjoismainen kennelliitto voi päättää, haluaako se hyväksyä lisäksi myös sellaisia rotuja, joita FCI ei ole tunnustanut. PKU:n yleiskäytäntö on, että yhdessä jäsenmaassa tunnustettu rotu hyväksytään myös PKU:ssa ja sen myötä mieluiten muissakin jäsenmaissa. Tämän vuoksi on olemassa rotuja, jotka on tunnustettu kaikkien PKU-jäsenmaiden virallisissa kennelliitoissa, muttei FCI:ssä. Näin ei kuitenkaan aina tapahdu, ja on useita rotuja jotka on hyväksytty vain tietyissä jäsenmaissa. Niistä osalla voi olla PKU-tunnustus, mutta osalla ei sitäkään kuten esimerkiksi vain Ruotsin ja Suomen kennelliittojen hyväksymä gotlanninajokoira. SKL:n tunnustamista roduista gotlanninajokoiran lisäksi amerikankääpiökettuterrierillä ei ole PKU:n tunnustusta.
PKU:n tunnustamat FCI:n ulkopuoleiset rodut ovat australianlammaskoira l. working kelpie (ei SKL-rotu), itäeuroopanpaimenkoira, biewerterrieri (SKL-rotu vuoden 2019 alusta lähtien), tenterfieldinterrieri, amerikaneskimokoira, hälleforsinkoira, tanskanpystykorva, valkoinen ruotsinhirvikoira, englantilais-venäläinen ajokoira, plottinajokoira, sininen pesukarhukoira, venäjänajokoira ja venäjänbolonka.
Ennen vuotta 1995 PKU:lla oli oma rotujaottelunsa, joka poikkesi huomattavasti FCI:n vastaavasta. PKU on FCI:n virallisesti nimeämä samojedinkoiran vastuu"maa", vaikka rodun alkuperämaaksi onkin tunnustettu Pohjois-Venäjä ja Siperia.

PKU:n entinen rotujaottelu

PKU jakoi rodut kahdeksaan eri ryhmään aina vuoteen 1994 asti, mutta koska siitä eteenpäin on noudatettu FCI:n jaottelua, sen jälkeen hyväksyttyjen rotujen jaottelusta alkuperäisiin pohjoismaisiin roturyhmiin ei ole olemassa tietoa. Listauksesta täten puuttuu moni nykyisin yleinenkin PKU:n hyväksymä rotu, kuten esimerkiksi lagotto romagnolo, bichon frisé, novascotiannoutaja, jackrussellinterrieri ja amerikanstaffordshirenterrieri. Huomattavaa on tiettyjen rotujen luokittelu toisenlaisiin ryhmiin kuin FCI:llä: mm. muutama paimenkoira luettiin seurakoiriin ja pystykorviin ja useampi molossikoira seurakoiriin.
Kovaohranen

Kovaohranen t. kovaotranen on happamaton ohraleipä. Sen nesteenä käytetään paikkakunnasta ja mieliteoista riippuen vettä, piimää tai smetanaa ("kermaa"). Kovaohranen- tai kovaotranen-nimiä käytetään lähinnä Etelä-Karjalan länsiosissa. 
Leivonnainen tunnetaan useilla nimillä, muun muassa Sisä-Suomessa nimellä nyrkkirieska ja Lapissa nimellä rieska, ja se tunnetaan myös monissa Pohjois-Euroopan maissa Pohjanmereltä Uralille. Suomessa happamaton ohrainen leivonnainen on ollut pyhäruokaa ja muinoin kirkkoevästä, jolloin se on yleensä alustettu smetanaan. Tällainen kermainen kovaotranen oli suosittua kahvileipää 1900-luvun alkupuolella, jolloin maalla ei juurikaan käytetty valkeita vehnäjauhoja. Arkena kovaotrasta paistettiin, jos leipä pääsi loppumaan, ja silloin nesteenä käytettiin vettä tai vedellä ohennettua piimää.
Acme Whistles

Acme Whistles (alkuperäiseltä nimeltä J Hudson & Co) on englantilainen vuonna 1860 perustettu vihellyspillejä valmistava yritys. Acmen perusti työkaluseppä Joseph Hudson. Acme valmistaa niin sanottuja perushernepillejä, herneettömiä yli sadan desibelin pillejä ja sormipillejä.
Let It Be

Taustaa

Albumin nimen piti alun perin olla Get Back (vuonna 1969), mutta nauhoitukset hyllytettiin yli vuodeksi ja julkaistiin yhtyeen hajoamisen jälkeen keväällä 1970 nimellä Let It Be. Vuoden 1970 alkupuolella Let It Be -sessioiden nauhat annettiin yhdysvaltalaiselle tuottajalle Phil Spectorille Paul McCartneyn vastahakoisen suostumisen jälkeen. Phil Spector viimeisteli albumin ja lisäsi siihen orkesterin ja kuoron säestystä. McCartney ei ollut tästä mielissään, varsinkaan kappaleensa ”The Long and Winding Road” kohdalla, jonka hän oli tarkoittanut yksinkertaiseksi pianoballadiksi. John Lennon puolusti Spectoria 1970 Jann Wennerille antamassaan haastattelussa, joka julkaistiin kirjana ja suomeksi 1973 nimellä Lennon muistelee:
”Ja hän [Spector] teki töitä sen kimpussa kuin sika. Hänhän oli aina halunnut työskennellä Beatlesin kanssa, ja hänelle annettiin paskaisin kuviteltavissa oleva satsi heikosti äänitettyä paskaa jossa oli kurja fiilinki ja hän sai siitä jotakin irti. Hän teki suuren työn.” – Lennon kesäkuussa 1970
Kymmenen vuotta myöhemmin Lennon kommentoi levyä toistamiseen ja puolusti jälleen Phil Spectoria Playboy-lehden haastattelussa näin: ”Hän otti paskaisimman kasan paskaa ja teki siitä jotakin.”

Musiikki

Albumin nimikappale ”Let It Be” on Paul McCartneyn säveltämä ja kertoo unesta, jossa hän näki kuolleen äitinsä ilmestyvän ja lohduttavan häntä myrskyisinä hetkinä, jolloin The Beatles oli hajoamassa.
”The Long And Winding Road” on myös Paul McCartneyn kirjoittama laulu. Se kertoo hänen ”elämän matkastaan” karkeasti ajateltuna. Alun perin McCartney oli tarkoittanut laulun hienoeleiseksi pianoballadiksi, mutta Spector lisäsi sen taustalle mahtipontisen orkesterisäestyksen, joka ei ollut McCartneyn mieleen. Tästä huolimatta kappale päätyi levylle sellaisena. McCartneyn esittäessä kappaletta konserteissaan sen sovitus on muistuttanut kuitenkin huomattavasti Spectorin tuottamaa versiota.
”Across the Universe” on John Lennonin kirjoittama laulu. Se julkaistiin ensimmäisen kerran hyväntekeväisyyssinglenä vuoden 1969 joulukuussa. Let It Be -albumilla se ilmestyi uudelleentuotettuna. Omat versionsa laulusta ovat tehneet muun muassa David Bowie, Roger Waters (Andy Fairweather-Low’n kanssa) sekä Fiona Apple, jonka esittämä versio soi elokuvassa Pleasantville – Onnellisten kaupunki.
”One After 909” on varhaisimpia tunnettuja Lennon/McCartney-sävellyksiä. Se kirjoitettiin jo 1950-luvun lopulla ja nauhoitettiin 1960-luvun alussa, mutta Let It Be -sessioissa äänitetty uusi versio julkaistiin ensin. ”Two of Us” on McCartneyn kirjoittama kappale, jonka hän ja Lennon laulavat yhdessä. McCartneyta inspiroi kappaletta tehdessään hänen vaimonsa Linda.
Alkutalvella 2003 albumista ilmestyi versio Let It Be... Naked, joka sisältää kappaleet alkuperäisinä ilman Phil Spectorin muokkauksia. Albumi on digitaalisesti remasteroitu.
Tepoztlán

Tepoztlán on kaupunki Meksikossa, joka sijaitsee 90 kilometrin päässä pääkaupunki Méxicosta etelään ja 18 kilometrin päässä Cuernavacasta pohjoiseen. 1920-luvun loppupuolen Tepoztlániin, silloiseen pieneen kylään, ei vielä johtanut maantietä. Kylä oli osa muinaista maailmaa, jossa ei vielä tunnettu pyörää, kunnes kylään johtava maantie rakennettiin presidentti Lázaro Cárdenasin hallituskaudella 1930-luvun lopulla. Vielä vuonna 1960 kyläläisten pihoissa saattoi nähdä temascaleja, saunan tyyppisiä hikoilumajoja. Nykyisin tuon pikkukaupungin pihoja halkovat vesijohdot ja temascalit ovat mennyttä aikaa. Elokuva 7 rohkeata miestä filmattiin Tepoztlánissa vuonna 1960.

Tepoztlán oli asteekkien aikoina pyhiinvaelluspaikka

Kylän ääreltä nousevan, neljäsataa metriä korkean, hyvin jyrkkäseinämäisen vuoren huipulla, sijaitsi aikoinaan humaltumisen tärkeä alttari, josta on vielä joitakin vähäisiä raunioita jäljellä. Vuoren huipulle johtaa jyrkkä polku, joka päättyy jyrkkiin tikkaisiin ja lukittavaan luukkuun. Polulla varoitetaan humalaisia polun vaaroista.

Amerikkalainen Stuart Chase kirjoitti Meksikoa käsittelevässä kirjassaan kyläläisten elämästä

Stuart Chasen tekemä ja Diego Riveran kuvittama vuonna 1931 ilmestynyt teos, Mexico a Study of two Americas, teki kylästä kuuluisan. Kuvittaessaan Chasen teosta, Diego Rivera kuvasi myös taakkoja kantavia intiaaneja. Incorborated Labour Bureaun johtaja, Stuart Chase, ihmettelee teoksensa sivuilla, miten silloisella, pörssiromahduksesta aiheutuneella maailmanlaajuisella pula-ajalla, ei tuntunut olevan mitään vaikutusta kyläläisten elämään. Tepotzlánin tultua suuren yleisön tietoisuuteen, on se ollut monen sosiologisen tutkimuksen kohde. Amerikkalainen sosiologi Oscar Lewis kirjoitti seudun asukkaita koskevista tutkimuksistaan suurta kuuluisuutta saaneita teoksia 1940-luvulla. Se ei ollut kaikkien kyläläisten mieleen.

Stuart Chase ja Aldous Huxleyn kiistat

Chasen mielestä viisitoistatuhatta kuorma-autoa olisi riittänyt lopettamaan ihmisten suurimittaisen käytön kantojuhtina, joka vielä tuolloin oli melko yleistä. Huxley, joka oli vuonna 1932 lukenut Chasen teoksen, oli pessimisti. Hän oli sitä mieltä, että uusien Fordien laivastot kyllä siirtäisivät kuormat pois intiaanien selästä, mutta toisivat tullessaan muita ongelmia.
Chase oli suuresti kiinnostunut Meksikosta, jossa tavara vielä tuolloin paljolti siirtyi intiaanikantajien selässä.
World cinema

World cinema on lähinnä englanninkielisissä maissa käytetty termi, jolla tarkoitetaan ei-englanninkielisten maiden elokuvia ja elokuva-alaa. Sitä käytetään siten usein termin foreign film rinnalla. Sekä world cinema että foreign film voivat kuitenkin äidinkielestä riippumatta viitata kaikkiin muihin maihin kuin omaan kotimaahan.
Chéri (elokuva)

Vastaanotto

Uuden Suomen Mikko Pielan mielestä yleensä luotettavan Stephen Frearsin ohjaama Chéri on oudon kankea työ. Michelle Pfeifferin nyanssoitu, haikea roolityö taloudellisesti menestyneenä prostituoituna Lea de Lonvalina kannattelee hänestä tätä elokuvaa. Rupert Friend sopii hyvin Pfeifferin vastanäyttelijäksi. Kathy Bates taas on hämillään olevan tuntuinen. Darius Khondiji on kuvannut elokuvan varmakätisesti ja nätisti, mutta elokuvan ongelma piilee Pielan mukaan dialogissa ja rytmissä.
Nyt-liitteessä elokuva sai neljältä kriitikolta keskiarvoksi 2,5.
Jalkajärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 1,6 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kertejoen valuma-alueella (35.69), jonka Kuorikkaojan valuma-alueeseen (35.696) se kuuluu.
War Child (järjestö)

War Child on Yhdistyneessä kuningaskunnassa vuonna 1993 perustettu järjestö, joka keskittyy tarjoamaan apua konfliktialueilla sijatseville lapsille. Järjestö käyttää hyväkseen elokuva- ja viihdealoja kerätäkseen rahaa järjestön toimintaan entisessä Jugoslaviassa. Pian War Child UK -järjestön perustamisen jälkeen perustettiin myös Hollantiin ja Pohjois-Amerikkaan omat yksiköt.
Hugo E. Saurén

Hugo Emil Saurén (3. kesäkuuta 1860 Helsinki – 24. syyskuuta 1927) oli suomalainen arkkitehti.
Saurénin vanhemmat olivat senaatinkamreeri, valtioneuvos Karl Emil Konstantin Saurén (1817–1892) ja Emelie Sofia Natalia Brummer (1833–1890). Hän oli naimisissa 1885–1910 Elin Sigrid Klärichin (1865-1910) kanssa jonka isä Frans Andreas Henrik Klärich (1816–1884) johti helsinkiläistä Tollander & Klärichin tupakkatehdasta. Saurén siirtyi tehtaan johtoon 1889 ja tehtaasta muodostettiin osakeyhtiö 1897. Tehtaan toiminta päättyi vuonna 1926.
Saurén on haudattu Hietaniemen vanhalle hautausmaalle Helsingissä.
Prinsessaesiintyjä

Prinsessaesiintyjä on termi esiintyjille, jotka vierailevat eri prinsessoiksi pukeutuneina lasten juhlissa, esimerkiksi syntymäpäivillä. Tarkoituksena on ilahduttaa lapsia prinsessan vierailun ja erilaisten leikkien ja ohjelmanumeroiden myötä. Esimerkiksi kasvomaalaukset, tanssit, laulut, sadut, pelit ja valokuvaus ovat suosittuja ohjelmanumeroita. Prinsessaesiintyjät voivat tehdä vierailuja kotien lisäksi esimerkiksi yritysten yksityistapahtumissa tai julkisissa tapahtumissa. Erityisesti Yhdysvalloissa prinsessaesiintyjien kutsuminen 3–6-vuotiaiden tyttöjen juhliin on yleistä.
Prestatynin rautatieasema

Historia

Alkuperäinen Prestatynin asema avattiin 1. toukokuuta 1848. Siellä oli kaksi laituria, joista toisella oli kaksikerroksinen tiilinen asemarakennus. Linjan liikennemäärät kasvoivat niin suuriksi, että pian alkuperäinen kaksiraiteinen rata muutettiin neliraiteiseksi. Useimpia asemia vain laajennettiin ja muokattiin uudelle järjestelylle sopivaksi, mutta Prestatyniin rakennettiin uusi asema. Se avattiin 28. helmikuuta 1897, ja vanha asema suljettiin samana päivänä. Alkuperäisen aseman asemarakennus ja tavaravarasto ovat yhä pystyssä, joskin osin huonossa kunnossa.
Uudella asemalla laitureita oli neljä: kaksi reunoilla, keskellä kaksipuolinen laiturisaareke. Pitkillä, puisilla laitureilla oli jokaisella puiset odotustilat. Yhden laiturin päähän rakennettiin ratapölkyistä ja kevyttiilistä pitkä, matala jatke, kun Dyserthin radalla alkoi matkustajaliikenne vuonna 1905. Vuoteen 1920 mennessä tämä jatke oli korvattu erillisellä, kunnollisella laiturilla. Dyserthiin menevien junien piti kulkea asemalta ensin hieman länteen ja vaihtaa sitten suuntaa, jotta ne pääsivät radalle. Matkustajaliikenne Dyserthin radalla loppui jo syyskuussa 1930, mutta sulkeminen ei juuri vaikuttanut Prestatyniin, josta oli tullut vilkas asema. Kesällä 1932 siellä pysähtyivät Chesterin ja Rhylin välillä kulkevat paikallisjunat sekä junavuorot Bangoriin, Carnarvoniin, Derbyyn, Liverpooliin, Llandudnoon, Manchesteriin ja Oldhamiin.
Prestatynin puiset asemalaiturit oli 1950-luvulle tultaessa korvattu betonisilla. Asema pysyi yhä vilkkaana läpi koko 1950-luvun, mutta 1960-luvulla lisääntynyt tieliikenne vähensi sekä raiteilla kulkevien matkustajien että rahdin määrää. Aseman tavaraliikenteen ratapiha suljettiin 4. toukokuuta 1964, ja 1970-luvun alussa osia linjasta palautettiin kaksiraiteiseksi. Huhtikuuhun 1971 mennessä laiturin 4 raide oli purettu, eikä laituria 1 juuri käytetty. Rakennukset näiltä laitureilta oli myös purettu. Dyserthin rata suljettiin tavaraliikenteeltä ja lakkautettiin vuonna 1973. Kiskot purettiin vuonna 1980, ja samalla ne poistettiin myös Prestatynin laiturilta 1.
Entiset laiturit 1 ja 4 säilyivät vanhoilla paikoillaan, kunnes aseman uudistustyöt alkoivat vuoden 2010 lopulla. Niiden yhteydessä osa vanhoista laitureista purettiin. Prestatynin asema on edelleen suhteellisen vilkas, ja siellä pysähtyy paikallis- ja kaukojunia Holyheadiin, Llandudnoon, Chesteriin, Manchesteriin, Creween ja Lontooseen.
Miguel La Fay Bardi

Miguel La Fay Bardi (s. 11. marraskuuta 1934 Chelsea) on Perussa toiminut yhdysvaltalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin karmeliittojen papiksi 4. heinäkuuta 1960 ja nimitettiin Sicuanin prelaatiksi 26. heinäkuuta 1999. Piispaksi vihkiminen seurasi 15. lokakuuta. Pääkonsekraattorina toimi Augusto Vargas Alzamora, jota avustivat Lino Panizza Richero ja Raimundo Revoredo Ruiz.
La Fay Bardi jäi eläkkeelle 10. heinäkuuta 2013.
Raúl Antonio Chau Quispe

Raúl Antonio Chau Quispe (s. 15. syyskuuta 1967 Lima) on perulainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Liman arkkihiippakuntaan Augusto Vargas Alzamora 16. heinäkuuta 1998. Hänet nimitettiin Liman vihkipiispaksi sekä Aveian titulaaripiispaksi 30. tammikuuta 2009, ja piispaksi vihkiminen seurasi 19. huhtikuuta. Pääkonsekraattorina toimi Juan Luis Cipriano Thorne, jota avustivat Carlos García Camader ja Adriano Tomasi Travaglia.
Tuohituomi

Ulkonäkö ja koko

Tuohituomi on juurivesaton, oraton puu, joka voi kasvaa 5–10 metriä korkeaksi. Sen haararankaa peittää kuparinruskea, tuohimainen kuori, joka on nuorena karvainen. Puun haarat ovat aluksi pystyt mutta alkavat iän myötä siirottaa tai jopa riippua sivuilla. Sahalaitaiset, 6–10 senttiä pitkät lehtilavat ovat muodoltaan soikeat tai pitkänpuikeat, kärjestään pitkäsuippuiset ja tyvestään pyöreät. Lapojen yläpinta on kalju ja alapinta keltanystyinen ja heikosti karvainen. Lehtiruoti on 1–2 senttimetriä pitkä ja yleensä nystyinen.
Tuohituomi kukkii touko–kesäkuun vaiheessa heti lehtien puhjettua. Sen kukat muodostavat 5–7 senttimetrin mittaisia, karvaisia terttuja, joissa on 6–10 kukkaa. Kukkien teriö on kellanvalkoinen ja terälehdet 5 millimetriä pitkät. Kukintoperä on lehdetön tai pienilehtinen. Verhiö on karvainen ja kukkapohjusta lyhemmät verhiönliuskat ovat kapean kolmionmuotoiset ja laidoista nystyhampaiset. Loppukesällä terttuihin kypsyy mustia, noin 5 millimetrin mittaisia luumarjoja.

Levinneisyys

Tuohituomi kasvaa luonnonvaraisena Mantšuriassa ja Korean niemimaalla. Suomessa se menestyy Oulun korkeudelle saakka.

Elinympäristö

Tuohituomi viihtyy hemiboreaalisella vyöhykkeellä tuoreiden, rehevien metsien reunamilla ja aukioilla sekä purojen varsilla.
Kasten De Pont

Kasten Fredrik Ferdinand De Pont (15. helmikuuta 1849 Somero – 1. huhtikuuta 1929 Helsinki) oli suomalainen Venäjän armeijassa palvellut kenraalimajuri. Sotilasuransa jälkeen hän toimi lääninkuvernöörinä.

Elämäkerta

Kasten de Pontin vanhemmat olivat tilanomistaja ja kollegiregistraattori Karl Jakob Reinhold De Pont sekä Klara Tilda Lovisa Gadolin. De Pont opiskeli Haminan kadettikoulussa 1860–1868 ja aloitti sotilasuransa vänrikkinä Henkikaartin Izmailovon rykmentissä. Hänet nimitettiin 1876 tarkk’ampujapataljoonan komentajaksi ja ylennettiin seuraavana vuonna alikapteeniksi. Turkin sodassa vuosina 1877–1878 De Pont osallistui muun muassa Gornyi Dubnjakin taisteluun, Plevnan piiritykseen, Pravecin taisteluun, Shandornikin pommitukseen, Balkanin vuorten ylittämiseen, Sofian valtaukseen sekä Taschkisenon ja Wraschdebnan taisteluihin. Sen jälkeen hänet nimitettiin keisarin henkivartiokomppanian päälliköksi kapteenin arvoisena ja 1880 keisarin sivusadjutantiksi. Vuodesta 1881 De Pont toimi Suomen asevelvollisen sotaväen palveluksessa ja oli 1882–1885 Suomen Sotaylioikeuden jäsenenä. Hänet ylennettiin 1881 everstiluutnantiksi ja 1885 everstiksi.
De Pont oli 1894 kahden kuukauden ajan Viipurin läänin kuvernöörinä ja 1895–1897 Suomen kaartin komentajana. Hänet ylennettiin 1896 kenraalimajuriksi. Hänet nimitettiin 1897 Uudenmaan läänin kuvernööriksi, mutta hän erosi tehtävästä ja samalla armeijasta vuonna 1900. Sen jälkeen De Pont toimi kuusi vuotta viljelijänä omistamallaan Kotkaniemen tilalla Vihdissä ja osallistui paikalliseen yhdistystoimintaan. Vuonna 1906 hänet nimitettiin Vaasan läänin kuvernööriksi ja hänelle annettiin salaneuvoksen arvo. Hän kuitenkin erosi uudestaan vuonna 1910 sortokauden lisääntyvien laittomuuksien vuoksi ja vetäytyi eläkkeelle.