google/wiki40b huggingface dataset:
Sinivuokko-käenkaalityyppi

Sinivuokko-käenkaalityyppi (Hepatica-Oxalis-tyyppi, HeOT) on Suomen metsätyyppiopin mukainen lehtotyyppi. Se on Etelä-Suomen hemiboreaalisella ja eteläboreaalisella vyöhykkeellä tuoreen runsasravinteisen lehdon päätyyppi. Eteläisen Suomen jalopuulehdot ovat usein tätä lehtotyyppiä. 
Sinivuokko-käenkaalityypin lehdon kenttäkerroksen kasvillisuuden tyypillisiä lajeja ovat nimilajien, käenkaalin (Oxalis acetosella) ja sinivuokon (Hepatica nobilis), lisäksi valkovuokko (Anemone nemorosa), keltavuokko (Anemone ranunculoides), mustakonnanmarja (Actaea spicata), kaiheorvokki (Viola selkirkii), lehtokorte (Equisetum pratense), sudenmarja (Paris quadrifolia), lehtoimikkä (Pulmonaria obscura), pysty- ja hentokiurunkannus (Corydalis solida, C. intermedia ), lehtoleinikki (Ranunculus fallax coll.), lehtoarho (Moehringia trinervia), lehto-orvokki (Viola mirabilis), lehtopähkämö (Stachys sylvatica), jänönsalaatti (Mycelis muralis), aitovirna (Vicia sepium), vuohenputki (Aegopodium podagraria), tesma (Milium effusum) ja tammivyöhykkeellä lehtosinijuuri (Mercurialis perennis). Tosin sinivuokko saattaa joskus puuttuakin.
Legenden om Ljusets rike

Legenden om Ljusets rike (norj. Sagnet om Lysets Rike, suom. ”Valon valtakunnan legenda”) on norjalais-ruotsalaisen Margit Sandemon kirjoittama fantasiakirjasarja, joka käsittää 20 vuosina 1995–1999 ilmestynyttä osaa. Sarjaa ei ole suomennettu, mutta se on ilmestynyt sekä ruotsiksi että norjaksi.

Juoni

Legenden om Ljusets rike on Margit Sandemon kahden aikaisemman kirjasarjan, Jääkansan tarinan ja Noitamestari-sarjan jatko-osa ja siksi siinä esiintyy paljon samoja henkilöhahmoja kuin näissä sarjoissa. Legenden om Ljusets rike kertoo Noitamestari-sarjan päähenkilöiden elämästä sen jälkeen, kun nämä avasivat muinaisten Lemurien pyhien kivien avulla Portit tarunomaiseen Valon Valtakuntaan. Valon Valtakunta on täydellinen maailma, jossa ei ole kuolemaa, sairauksia eikä sotia. Aika kuluu siellä kaksitoista kertaa hitaammin kuin oikeassa maailmassa, joten yksi Valon Valtakunnan vuosi vastaa yhtä kuukautta. Sarja kertoo myös Jääkansasta 1990-luvulta eteenpäin, heidän voitettuaan pahan esi-isänsä Tengel Pahan ja suvun johtohahmon, Jääkansan Marcon, poistuttua Mustiin Saleihin, joiden tarkkaa sijaintia kukaan ei tunne.
Valon Valtakunnan vastakohta on Pimeyden Valtakunta, jossa ihmiset elävät alkukantaista elämää, pukeutuvat turkiksiin ja asuvat maamajoissa. He odottavat Valon tulemista maailmaansa ja uhraavat tälle neitsyen joka kymmenes vuosi. Valon Valtakunnan legenda alkaa siitä, kun eräs neitsytuhri nimeltä Siska onnistuu karkaamaan ja pelastautuu Valon Valtakuntaan. Pimeyden Valtakunnan takana häämöttävät Mustat Vuoret, joilla asuu pahoja henkiä. Valon Valtakunnan ja Pimeyden Valtakunnan välissä sijaitsee Tuntematon Maa ja Uusi Atlantis. Valon Valtakunnassa on useita kaupunkeja, esimerkiksi Tarujen Kaupunki ja Pääkaupunki.
Marko Mäkinen

Ura

Mäkinen on TPS:n kasvatti ja hän on pelannut eri ikäluokkien maajoukkueissa. Mäkinen on San Jose Sharksin kolmannen kierroksen varaus vuodelta 1995. Mäkinen debytoi SM-liigassa Kiekko-Espoossa. kaudella 1996–1997, jonka jälkeen hän meni kahdeksi kaudeksi pelaamaan Pohjois-Amerikkaan. Tapparassa Mäkinen pelasi 2000–2006 ja voitti tuona aikana Suomenmestaruuden ja kaksi SM-hopeaa. Mäkinen siirtyi kaudeksi 2008–2009 Ässiin, josta hän palasi kasvattajaseuraansa TPS:ään kesken kauden 2009–2010. Keväällä 2010 Mäkinen voitti TPS:ssä uransa toisen Suomenmestaruuden.
Mäkinen oli kaudella 2010–2011 näytillä kazakstanilaisessa HK Sary-Arka Karagandassa, mutta ei saanut sinne sopimusta. Marraskuussa Mäkinen siirtyi Unkarin ja Romanian yhteisessä MOL ligassa pelaavaan Budapest Starsiin. Hän pelasi siellä kauden loppuun ja teki seuraavasta kaudesta sopimuksen Ranskan pääsarjan Morzine-Avoriazin kanssa. Mäkinen pelasi yhden kauden Morzinessa ja ilmoitti keväällä 2012 lopettavansa pelaajauransa.
Mäkinen kuitenkin jatkoi pelaamista säännöllisen epäsäännöllisesti kuuden kauden ajan Paimion Hakan II divisioonajoukkueessa. Kaudelle 2018-2019 Mäkinen siirtyi pelaamaan IV divisioonaan Paimion Kiekkoseuraan.
A Rumor of Angels

Juoni

12-vuotiaan Jamesin (Trevor Morgan) mieltä kalvaa edelleen kaksi vuotta sitten tapahtunut auto-onnettomuus, jossa hänen äitinsä kuoli. James ja hänen isänsä Nathan (Ray Liotta) ovat vieraantuneet toisistaan, ja kaiken lisäksi James vihaa äitipuoltaan Marya (Catherine McCormack), joten hän ei ole erityisen innostunut viettämään kesälomaansa Mainessa sijaitsevassa rantahuvilassa heidän kanssaan. Jamesilla ei ole ollenkaan ikäistänsä seuraa, joten hän viettää aikaansa tekemällä tutkimusmatkoja lähiympäristössä. Kun hän eräänä päivänä leikkii dyyneillä, hän rikkoo vahingossa kiukkuisen iäkkään naisen, Maddy Bennettin (Vanessa Redgrave), aidan. Samalla kun James korjaa Maddyn aitaa, heidän välilleen muodostuu syvä ystävyys.

Tuotanto

A Rumor of Angels -elokuvan kuvaukset alkoivat 2. kesäkuuta 1999. Elokuva kuvattiin kokonaisuudessaan Kanadan Nova Scotiassa, jossa elokuvan kuvauspaikkoina olivat Halifax, Lunenburg ja Sambro. Elokuvan kuvaukset päättyivät 20. heinäkuuta 1999. Elokuvan tuotantoyhtiöinä olivat Cinetel Films, Motion Picture Corporation of America, Rumor Productions NS Inc. ja Rumor of Angels Inc..

Julkaisu ja vastaanotto

A Rumor of Angels sai ensi-iltansa Kanadassa Toronton elokuvajuhlilla 8. syyskuuta 2000. Elokuva sai Yhdysvaltain ensi-iltansa 1. helmikuuta 2002. Los Angelesin ja New Yorkin ensi-ilta oli 19. huhtikuuta 2002. Tuotantoyhtiönäkin toiminut Cinetel Films vastasi myös elokuvan teatterilevityksestä Yhdysvalloissa vuonna 2002. Elokuvaa esitettiin Yhdysvalloissa laajimmillaan ainoastaan seitsemässä elokuvateatterissa. A Rumor of Angels tuotti Yhdysvalloissa vain 38 610 dollarin lipputulot.
Vaikka A Rumor of Angels sai elokuvakriitikoilta heikon vastaanoton, katsojat ovat antaneet myönteistä palautetta. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan 34% kriitikoista oli antanut A Rumor of Angelsille positiivisen arvosanan 4,7/10 keskiarvolla. Keräys perustui 29 arviointiin. 1 296 käyttäjästä 74% oli antanut elokuvalle positiivisen arvosanan 3,6/5 keskiarvolla. Metacritic-sivuston mukaan 13 arvostelun perusteella elokuva on saanut 35 pistettä sadasta mahdollisesta. Metacriticin 12 käyttäjää oli antanut elokuvalle keskiarvon 8,0/10. Internet Movie Databasen 908 käyttäjää oli antanut elokuvalle keskiarvon 7,1/10. Metro-Goldwyn-Mayer julkaisi A Rumor of Angelsin DVD:nä 25. kesäkuuta 2002.
Urpo Hoikkala

Urpo Veikko Pärttyli Hoikkala (s. 1924) on suomalainen agronomi. Hän oli Valtion viljavaraston toimitusjohtaja ja johtokunnan puheenjohtaja vuodesta 1973.
Pilajuttuja ja piirroksia

Pilajuttuja ja piirroksia oli suosittu suomalainen nimensä mukaista aineistoa sisältävä julkaisu, joka alkoi ilmestyi kesällä 1919. Lehteä julkaisi kustannusosakeyhtiö Tikka. Lehteä toimitti H. R. Viherjuuri, joka samoihin aikoihin ryhtyi toimittamaan myös Suomen Kuvalehden ajanvietesivua. Viherjuuri alkoi käyttää toimitustyössään nimimerkkiä Veli Giovanni. Tämä nimimerkki oli hyvin näkyvästi esillä Pilajuttuja ja piirroksia -julkaisun kannessa ja sitä voidaankin pitää osana lehden nimeä.
Veli Giovannin Pilajuttuja ja piirroksia ilmestyi ensiksi kirjasarjana 1919–1936 (n:ot 1–174) ja sen jälkeen (neljä kertaa vuodessa) lehtenä numeroon 196 saakka, kunnes se lopetti ilmestymisensä vuonna 1950.
Ensimmäisiä kuvittajia olivat Rafael Rindell (tunnettu Kiljusen herrasväki kuvituksestaan), Arvo Kotilainen, Sven Nyström, Toivo Vikstedt, Hjalmar Löfving ja Alexander Tawitz. Myöhempiä piirtäjiä olivat muun muassa Asmo Alho ja Poika Vesanto. Lehden kannet olivat hyvin usein Pauli Soisalon siveltimestä.
Pilakuvien lisäksi lehdessä oli humoreskeja (esimerkiksi Tiitus) ja satunnaisesti myös suomalaisia sarjakuvia (Aatami ja Herra Kerhonen). Veli Giovanni toimitti lisäksi vuosina 1924–1949 kerran vuodessa ilmestynyttä Kalle Viksari -albumia, ensimmäistä säännöllisesti ilmestynyttä suomalaista sarjakuvajulkaisua. 
Vuonna 1945 lehden paperilaatu heikkeni ja sivumäärä väheni. Lehdessä asiaa kommentoitiin näin: "Pilajuttujen toimittaja on myös nostanut kaksi sormea otsalle (voi p...), kun Kansanhuolto on antanut paperin hävitä 'Pilajuttujen' kohdalta. Ja koko huumoria rakastava kansa tekee varmaan samoin, kun ei saa omaa äänenkannattajaansa. Mutta toivottavasti KH osaa taas pian loihtia paperia 'Pilajutuillekin'."  Sama kohtalo oli sotien jälkeen edessä monilla muillakin viihdelehdillä, kun paperia säännösteltiin.
Lehdessä julkaistiin pilapiirroksia myös ulkomaisista lehdistä, jolloin lähde oli merkitty sulkuihin kuvan alle (esimerkiksi Die Woche).
Numeroimattomia kokoelmia lehden sisällöstä julkaistiin nimikkeellä Pilajuttuja.

Muuta

Amerikkalaisen Robert Crumbin vuonna 1980 suomeksi ilmestynyt kokoelma-albumi (Fanzine Oy) oli nimeltään myös Pilajuttuja ja piirroksia. Jopa logo oli kopioitu tältä pilalehdeltä.
Asipovitšyn rautatieasema

Liityntäliikenne

Aseman edustalla on paikallinen linja-autoasema (seisakkeet).
Takkuranta

Takkuranta on kylä Kellon kaupunginosassa Haukiputaalla Oulussa. Se sijaitsee seututie 847:n itäpuolella Haukiputaan kirkonkylän ja Kellon keskuksen välissä. Vuoden 2005 alussa kylän asukasluku oli 692. Takkuranta on saanut nimensä Takku-nimisestä talosta sekä sijainnistaan vanhalla merenranta-alueella. Takkurannalta on lähes viisi kilometriä nykyiseen merenrantaan.
1900-luvun alkupuolella lähes kaikki Takkurannan talot olivat maatiloja, mutta nykyisin maataloudesta saa elantonsa vain muutama henkilö. Takkurannalla on aiemmin ollut useita kyläkauppoja, nykyisin lähin kauppa on noin viiden kilometrin päässä Kellossa.

Takkurannan koulu

Takkurannalla sijaitsee noin 130 oppilaan peruskoulu, jossa annetaan opetusta 1.-5 luokilla. Kansakouluopetus Takkurannalla alkoi vuonna 1924 Matti Takkulan talossa. Rakennusmestari Ollakan suunnittelema kansakoulurakennus valmistui vasta vuonna 1927. Oppilasmäärän kasvun takia kansakoulua laajennettiin lisärakennuksella 1958.
Vesta (laulaja)

Yksityiselämä

Vesta varttui Vuosaaren kaupunginosassa Helsingissä. Hän on valmistunut ylioppilaaksi Kallion lukiosta syksyllä 2014.
Premier Executive Transport Services

Premier Executive Transport Services on Massachusettsiin rekisteröity ulkomaalainen lentoyhtiö, jonka uskotaan osallistuneen epäiltyjen CIA:n vankilentojen toimeenpanoon.
6. maaliskuuta 2005 60 Minutes -ohjelmassa väitettiin, että libanonilaissyntyinen Saksan liittotasavallan kansalainen Khaled el-Masri siirrettiin Premier Executive Transport Services:n Boeing 737:llä vangiksi yhdysvaltalaisten ylläpitämään vankilaan Afganistaniin.

Lentokalusto

Yhtiön arvellaan omistavan kaksi lentokonetta, Gulfstream V, numero N44982, entinen numero N379P ja Boeing 737, numero N4476S, entinen numero N313P, mikä kuuluu nykyisin Keeler & Tate Managementille. Samaa konekantaa ylläpidetään vaihtaen omistajia ja saman omistajan aikana rekisterinumeroita.

Gulfstream G-V N44982

Kone on myyty Premier Executive Transport Services:ltä Keeler and Tate Management:lle. Koneen ensimmäinen rekisterinumero oli N581GA (18. marraskuuta 1999), toinen N379P (24. maaliskuuta 2000), kolmas N8068V (29. tammikuuta 2004).
Bayar Foreign Marketing:n omistuksessa koneella ovat olleet rekisterinumerot N8068V (omistuksesta 16. marraskuuta 2004 alkaen) ja viimeksi N44982 (17. joulukuuta 2004) alkaen.
Kirja A & Ö

Kirja A & Ö oli Yleisradion TV1:ssä nähty kirjallisuusohjelma, jota toimitti ja juonsi kirjailija-toimittaja Tuula-Liina Varis. Ohjelmasarja alkoi 1999, ja sen aiheena olivat ajankohtaiset kirjat ja kirjailijat. Sarja päättyi nähtävästi lopullisesti elokuussa 2005.
Ohjelmassa Variksen vieraina ja keskustelukumppaneina ovat esiintyneet muiden muassa Tommy Tabermann, Matti Yrjänä Joensuu, Orvokki Autio, Pirjo Hassinen, Pekka Kejonen, Yrsa Stenius, Harri Tapper ja Matti Klinge. Tavallisesti vieras esitteli ohjelman lopussa viisi suosikkikirjaansa. Lisäksi ohjelmassa kokoontui säännöllisesti lukupiiri keskustelemaan ajankohtaisesta kirjasta. Lukupiiriin kuuluivat muiden muassa Claes Andersson, Anna-Leena Härkönen ja Jarkko Martikainen.
Kesällä 2005 ohjelma nähtiin nimellä Kesäkirja A & Ö. Tuotantokauden ohjelmat kuvattiin Helsingissä kirjailijatalo Villa Kivessä.
Ohjelman on tuottanut Ikoni & Indeksi. Kirja A & Ö:n tekijät, sen toimittaja Tuula-Liina Varis sekä tuottajat Marketta Mattila ja Raisa Rauhamaa, saivat vuonna 2005 Suomen Kirjainstituutin säätiön Kirja kirjasta -palkinnon. Palkinnon arvo on 3 000 euroa.
Marsalkka Mannerheimin salonkivaunut

Marsalkka Mannerheimin salonkivaunut ovat kaksi marsalkka Carl Gustaf Emil Mannerheimin käytössä vuosina 1939–1946 olleeseen esikuntajunaan kuulunutta rautatievaunua. Molemmat ovat nykyään museoituna. Toinen vaunuista on nähtävissä Mikkelin rautatieasemalla ja toinen Sastamalassa valtatie 12:n varrella olevalla huoltoasemalla.

Mikkelin salonkivaunu

Mikkelin rautatieasemalla oleva salonkivaunu on vuonna 1930 käyttöön otettu A90-mallin virkavaunu. Se käsittää salongin sekä viisi makuuhyttiä, joissa on yhteensä kahdeksan vuodepaikkaa. Lisäksi vaunussa on keittiö ja WC. 
Vaunu toimi Mannerheimin henkilökohtaisena makuuvaununa. Marsalkan lisäksi siihen majoitettiin tarvittaessa kenraalit Heinrichs, Nenonen ja Airo sekä Mannerheimin adjutantti. Viimeisen kerran Mannerheim käytti vaunua tammikuussa 1946 toimiessaan presidenttinä. 
Vuodesta 1946 lähtien vaunu oli tilausajoliikenteessä sekä VR:n pääjohtajan käytössä, kunnes vaurioitui tulipalossa vuonna 1989. Vaunu kunnostettiin VR:n Pasilan konepajalla ja siirrettiin Mikkelin rautatieasemalle 1992.
Vaunu on avoinna yleisölle vain kerran vuodessa, Mannerheimin syntymäpäivänä 4. kesäkuuta.

Sastamalan vaunu

Toinen Mannerheimin esikuntajunaan kuuluneista vaunuista on kansainvälisen ravintolayhtiön ravintolavaunu R 2016. Se on vuodesta 1969 lähtien ollut näytteillä Marskin salonkivaunu -nimisenä Sastamalassa. Sitä säilytetään valtatie 12:n ja yhdystie 2495:n risteyksessä olevan Shell-huoltoaseman pihamaalla. Vaunussa toimi aikaisemmin kahvila, mutta nykyään se on pelkästään museokäytössä. vaunu on kesäaikana avoinna yleisölle.
Sastamalassa sijaitsevassa vaunussa järjestettiin marsalkka Mannerheimin ja Suomessa vierailleen Saksan valtakunnankanslerin Adolf Hitlerin tapaaminen 4. kesäkuuta 1942. Mannerheimin syntymäpäivälounaalla olivat lisäksi muun muassa presidentti Risto Ryti, pääministeri 
Jukka Rangell ja saksalainen sotamarsalkka Wilhelm Keitel. Vaunu oli juhlavastaanoton aikana pysäköitynä Kaukopään tehtaiden ratapihalla Imatran Immolassa . 
Osa Hitlerin ja Mannerheimin keskustelusta nauhoitettiin salaa. Kyseessä on tiettävästi ainoa nauhoitus, jossa Hitler esiintyy normaalissa keskustelussa. Näyttelijä Bruno Ganz käytti sitä hyväkseen vuonna 2004 opetellessaan Hitlerin luonnollista puhetyyliä elokuvaa Perikato varten. Nauhoitus tehtiin tosin Mikkelissä olevassa salonkivaunussa, jonne Mannerheim, Hitler, Ryti ja Keitel vetäytyivät lounaan jälkeen keskustelemaan.
Sachsenspiegel

Sachsenspiegel (alasaksaksi Sassenspegel, keskialasaksaksi Sassen Speyghel) on tärkein saksalainen keskiajalta peräisin oleva oikeudellinen säädös ja lakikirja. Sachsenspiegel on noin vuonna 1220 kirjoitettu olemassa olevien lakien kokoelma, jota käytettiin osissa Saksaa vuoteen 1900 asti. Teos on merkittävä ei vain sen pitkäaikaisen merkityksen vuoksi Saksan oikeudelle, vaan myös varhaisena esimerkkinä kirjoitetusta saksankielisestä proosasta ollen ensimmäinen iso saksankielinen oikeudellinen dokumentti latinankielisen sijaan. Latinankielisen laitoksen tiedetään olleen olemassa, mutta siitä on säilynyt vain katkelmia.

Historia

Sachsenspiegel on yksi ensimmäisistä alasaksaksi kirjoitettuja proosateoksia. Alkuperäinen otsikko oli Sassen Speyghel kun taas Sachsenspiegel on myöhäisempi saksankielinen käännös. Sen uskotaan koonneen ja kääntäneen latinasta saksilainen hallintomies Eike von Repgow lääninherransa Graf Hoyer von Falkensteinin käskystä vuosina 1220–1235. Epäselvää kuitenkin on se, että missä kokoaminen tapahtui. Kokoamisen ajateltiin tapahtuneen Burg Falkensteinissa, mutta keskiaikaisen kanonisen lain asiantuntija Peter Landau ehdotti hiljan kokoamisen tapahtuneen Altzellen luostarissa.
Sachsenspiegel toimi mallina muille saksankielisille lakikirjoille, kuten Augsburger Sachsenspiegel, Deutschenspiegel ja Schwabenspiegel. Sen vaikutus ulottui myös Itä-Eurooppaan, Alankomaihin ja Baltiaan.
Preussissa Sachsenspiegel oli käytössä aina Preussin yleisen maanlain voimaantuloon asti vuonna 1794. Saksissa se oli voimassa Saksin siviililain käyttöönottamiseen asti vuonna 1865. Anhaltissa ja Thüringenissä Sachenspiegel lakkasi olemasta voimassa vasta Bürgerliches Gesetzbuchin tullessa voimaan vuonna 1900. Sen ennakkotapauksiin viitattiin niinkin myöhään kuin 1932 Saksan korkeimmassa oikeudessa.
Sachsenspiegelin tai ainakin sen vastineiden sääntelyä voidaan yhä löytää nykyaikaisesta Saksan oikeudesta, esimerkiksi jäämistöoikeudesta tai naapureiden kiistoja käsittelevästä lainsäädännöstä.

Lain osat

Sachsenspiegel sisälsi kaksi osaa: maanlain ja feodaalilain.

Maanlaki

Maanlaki (Landrecht) oli vapaiden ihmisten laki mukaan lukien talonpojat. Se sisälsi sääntelyä omistusoikeudesta, perinnöstä, avioliitosta, tavaroiden jakamisesta ja joidenkin oikeudellisten riitojen sääntelystä. Se sisälsi myös rikoslain ja sääntelyä tuomiostuimista. Modernein lakitermein sen voidaan ajatella sisältäneen rikos- ja siviililain.

Jäljellä olevat kappaleet

Seitsemästä alkuperäisestä kuvitetusta käsikirjoituksesta neljä on vielä olemassa. Ne sijaitsevat Heidelbergissä, Oldenburgissa, Dresdenissä ja Wolfenbüttelissä, joiden mukaan ne on nimetty. Ne ovat peräisin vuosilta 1295–1371. Nykyään on olemassa yli 400 versiota käsikirjoituksesta.
Zermatt

Väestö

Zermattissa oli joulukuussa 2015 5 759 vakinaista asukasta, joista noin 40 % oli ulkomaalaisia. Ulkomaalaisryhmistä suurimpia ovat portugalilaiset, saksalaiset ja italialaiset. Kunnan suurimmat uskontoryhmät ovat roomalaiskatoliset (80 %) ja evankelis-reformoidut (9 %).

Matkailu

Matkailu on Zermattin pääelinkeino. Kunnan talviurheilukeskus on jakaantunut kolmeen laskettelualueeseen, joiden rinteiden yhteenlaskettu pituus on yli 360 kilometriä. Lähes neljä kilometriä korkean Klein Matterhornin hissit ja rinteet ovat auki myös kesällä. Sinne pääsee myös Italian puolelta Breuil-Cervinian talviurheilukeskuksesta.   Kesäaikana Zermatt on suosittu vaelluskohde. Zermattin seudulla, Randassa, Täschissä ja Zermattissa, sijaitsee yli 400 kilometriä merkittyjä kävelyreittejä.

Liikenne

Liikenne Zermattissa on säädelty varsin yksityiskohtaisesti. Liikennesäädösten mukaan kadut ja tiet on lähtökohtaisesti varattu jalankulkijoille. Yksityisautoilu onkin Zermattissa kielletty kokonaan. Myös poltto- ja dieselmoottoreilla toimivat ajoneuvot on kielletty; poikkeuksena pelastuspalvelu, lääkärikuljetukset ja erikseen luvan saavat tavaran kuljetukset ovat sallittuja. Sähköautot on sallittu hotelleille ja takseille sekä tavaran kuljettajille. 
Liikennemääräykset asettavat tiukkoja rajoituksia muun muassa sähköautojen ulkomuodolle. Autot saavat olla korkeintaan 1,4 metriä leveitä, kaksi metriä korkeita ja neljä metriä pitkiä. Kuorma saa olla korkeintaan kolme tonnia. Myös futuristinen muotoilu on kielletty.
Kaupungissa on noin 500 sähköautoa, joista suurin osa on rakennettu kaupungin kahdessa autopajassa, Stimbossa tai Garage Jumbossa. Zermattin ensimmäiset nykymallin mukaiset sähköautot valmistuivat vuonna 1977, ja ne ovat yhä käytössä.
Pienautojen lisäksi Zermattissa on ollut sähköbusseja vuodesta 1988. Säännöllistä reittiliikennettä hoitavat autot ovat 6–12,5-metrisiä ja niihin mahtuu 50–80-matkustajaa.
Zermattiin kuljetaan pääosin MGB-yhtiön junalla 12 minuutin matkan päässä olevasta Täschistä, jossa on isot pysäköintihallit aseman tuntumassa. Zermatt on Glacier Express -matkailujunan pääteasema. Vuorille kaupungista pääsee köysiradoilla tai Gornergratbahnin junalla .
Zermatt on helikopterilentoihin erikoistuneen Air Zermattin kotipaikka ja yksi yhtiön tukikohdista.
Henri Pousseur

Henri Pousseur (23. kesäkuuta 1929 Malmedy, Belgia – 6. maaliskuuta 2009) oli belgialainen säveltäjä.
Pousseur opiskeli musiikkia Liègessä ja Brysselissä. Hän opetti musiikkia Saksassa, Sveitsissä, Yhdysvalloissa sekä Belgiassa. Tutustuttuaan Pierre Bouleziin, Karlheinz Stockhauseniin ja Luciano Beriohon hän omistautui avantgardemusiikille.
Vuodesta 1970 lähtien aina eläkeikäänsä, vuoteen 1988 asti hän opetti Liègen yliopistossa ja konservatoriossa, jonne hän perusti Vallonian musiikin opetus- ja tutkimuskeskuksen (Centre de recherches et de formation musicales de Wallonie). Brysseliin hän perusti elektronisen musiikin keskuksen ja Pariisiin musiikkipedagogiikan instituutin, josta tuli myöhemmin Cité de la musique. Pousseur on Metzin ja Lillen yliopistojen kunniatohtori.
Pousseurin elektroninen sävellys Scambi, joka esitettiin Milanossa toukokuussa 1957, sai laajaa huomiota avoimen muotonsa takia. Kysymyksessä on interaktiivinen teos, johon yleisö voi osallistua. Scambi-projektia käsiteltiin Lontoon yliopistossa helmikuussa 2005 järjestetyssä symposiumissa.
1960-luvulla alkoi yhteistyö ranskalaisen kirjailijan Michel Butorin kanssa. Ensimmäinen yhteisteos oli ooppera Votre Faust (1960–1968). Sen päähenkilö on Henri-niminen säveltäjä, joka säveltää Faust-aiheista oopperaa. Teoksen alussa Henri pitää luentoa nykymusiikista. Teksti on peräisin Pousseurin aiemmin ilmestyneestä artikkelista. Votre Faust on täynnä viittauksia länsimaisen musiikin historiaan. ”Teidän Faustinne” otsikko johtuu siitä, että yleisöllä on aktiivinen rooli, sillä se saa äänestämällä vaikuttaa teoksen etenemiseen ja lopputulokseen.
Tekijöiltä on tilattu oopperaan jatko-osia: Miroir de Votre Faust (Caractères II) pianolle ja (vapaaehtoisesti) sopraanolle (1964–1965), Jeu de Miroirs de Votre Faust pianolle, sopraanolle ja ääninauhalle (1964–1965), Echos de Votre Faust mezzo-sopraanolle, huilulle ja pianolle (1961–1969), Les Ruines de Jéruzona sekakuorolle ja ”rytmisektiolle” (1978), La Passion selon Guignol vahvistetulle vokaalikvartetille ja orkesterille (1981), Parade de Votre Faust orkesterille (1974), Aiguillages au carrefour des immortels 16 tai 17 instrumentille (2002) ja Il sogno di Leporello: Parade 2 (de Votre Faust) orkesterille (2005).
Muita Butorin kanssa yhteistyössä syntyneitä teoksia ovat Répons (1960–1965), Le procès du jeune chien (1974–1978), La rose des voix (1982), Déclarations d'orages (1989), Les leçons d'enfer (1991) ja Le Sablier du Phénix (1993).
Pousseur sävelsi yli 180 teosta ja kirjoitti lukuisia musiikkia käsitteleviä artikkelita ja teoksia, kuten Fragments Théorique I: sur la musique expérimentale (1970), Musique, sémantique, société (1972), Schumann le Poète (1993), Rimbaud et la musique (1994), Musiques croisées (1997), Écrits théoriques 1954–1967 (2004) ja Une musique multimédiale (2004).
Vuonna 1954 hän meni naimisiin Théa Schoonbroodin kanssa. Heillä on neljä lasta sekä useita lapsenlapsia.
Niemen kartano (Kalvola)

Niemen kartano sijaitsee Äimäjärven länsipäässä Kalvolassa Hämeenlinnassa. Kartano syntyi 1567 kun Kristiina Hornille lahjoitettiin alueelta neljä maatilaa. Myöhemmin kartanoa ovat omistaneet muun muassa Tott-, Tammelander-, Granfelt- ja Lönnholtz-suvut. 
Kartanon kaksikerroksinen valkeaksi rapattu tiilinen empiretyylinen päärakennus on Carl Ludvig Engelin suunnittelema ja peräisin vuodelta 1826. Lisäksi kartanon pihapiirissä on puinen konttorirakennus 1700- ja 1800-lukujen vaihteesta, empiretyylinen tiilinen viljamakasiini 1830-luvulta sekä talouspihan puolella vanha väentupa ja 1870-luvulta peräsin olevat tiiliset navetat ja talli.
Kartanoa ympäröi puisto ja sinne johtaa koivurivien reunustama tie. Lisäksi Sittalan kyläraitin varrella sijaitsee kartanon punamullattuja työväenasuntoja ja metsänhoitajan asunto. 
Niemen kartanon omistaja Bertil Lönnholtz rakennutti vuosina 1927-1931 puutavaran kuljetuksia varten kapearaiteisen rautatien joka oli käytössä vuoteen 1943 saakka.
Yhdessä viereisen Taljalan kylän kanssa Niemen kartano muodostaa yhden Museoviraston vuonna 2009 määrittelemistä Suomen valtakunnallisesti merkittävistä rakennetuista kulttuuriympäristöistä.