Honda CB 125

Historia

125-kuutioisen CB:n juuret ulottuvat 1950- ja 1960-luvuille. Suomeen mallia alettiin tuoda ilmeisesti vasta 1970-luvun alussa, tai ainakin sitä vanhemmat pyörät ovat Suomessa erittäin harvinaisia. CB saavutti suuren suosion nuorison keskuudessa, johtuen sen aikakaudelleen tyypillisestä urheilullisesta ulkonäöstä ja nelitahti-twin-moottorista. Ensimmäiset CB:t olivat malliltaan joko K3 tai K5, myöhemmin tulivat CB125 B6, CB125T ja viimeisenä CB125T Deluxe eli TD(C) ja TDE.

Yleistä

CB-malli on perinteisesti ollut herrasmiespyörä. Vaikka moottori onkin melko hyvin kiertävä twin, ei CB silti ole koskaan saavuttanut "rähinäpyörän" mainetta. Vuosikymmenien ajan CB onkin ollut enemmän matkamiesten suosiossa, jotka haluavat luotettavan kumppanin matkalleen. Honda on omistajiensa mukaan oikein pidettynä kestävä ja luotettava, eikä se ole erityisen suurikulutuksinen. Ajoasento on mukava: sopivan pysty, etteivät selkä ja ranteet kipeydy, muttei toisaalta enduromaisen pystykään, jolloin takapuoli puutuisi nopeasti. Tehot, joilla on myös oma merkityksensä matkantekoon, riittävät jopa jatkuvaan 100 km/h vauhdin pitoon ellei ole kova vastatuuli tai ylämäki. Vasta jatkuva 110 km/h ja hetkittäin runsas 120 km/h matkantaitto alkaa vaatia veronsa, ja muutaman kymmenen kilometrin jälkeen ei Honda enää vedäkään niin hyvin moottorin lämmönnousun takia.
Bensankulutukseltaan CB on maltillinen: Motorrad-lehti mittasi vuonna 1977 T-mallille keskikulutukseksi n. 4,6 l/100 km, mutta artikkelin alkuperäinen kirjoittaja ei koskaan ole saanut moista kulutuslukemaa CB:llään. Kaupunkiajossa toki tuon verran voi mennäkin, kun konetta vedätetään pienillä vaihteilla suurilla kierroksilla kaasu pohjassa. Matka-ajossa kulutus jäänee huomattavasti neljän ja puolen alle, enimmillään n. 3,5 l/100 km ja vähimmillään n. 2–2,5 l/100 km. Ajoon, jolla kyseiset lukemat on saatu, kuului jokunen kilometri kaupunkipyöritystä ja loput matka-ajoa, minimilukeman aikana ajettu pelkkää matkaa lähes pysähtymättä.

Ajo-ominaisuudet

Ajo-ominaisuudet Hondassa ovat riittävät nopeuksille, joille se on suunniteltu. Runko on kestävä ja tukeva eikä notku kaarreajossakaan. Ensiasennusrenkaissa on kuulemma hyvä pito kovapintaisilla teillä liikuttaessa. CB 125:n jousitus on pyörän muihin ajo-ominaisuuksiin nähden lähes alimitoitettu. Etujousitus toimii nopeasti aina alle 80 km/h vauhdissa, mutta ajonopeuden noustessa tulee jousituksen hitaus esiin, ja rankassa kaarreajossa tuntuma heikentyy. Takana on pro-link-monojousitus, mutta valitettavasti jousi on jo vakiona melko löysä, eikä siinä ole minkäänlaisia säätömahdollisuuksia. Yksin ajettaessa takajousitus toimii täsmällisesti myös kaarreajossa, mutta viimeistään kahden hengen kuormalla ajettaessa jousi antautuu ja tien epätasaisuudet välittyvät armottomasti kuljettajaan ja matkustajaan. Nämäkin ovat korjattavissa olevia asioita, joten kannattava sijoitus on hankkia taakse hieman jäykempi jousi tai ainakin sellainen, jossa on edes jonkinlaiset säätömahdollisuudet.

Tekniikka

Moottorina CB:ssä on ilmajäähdytteinen, 124-kuutioinen kaksisylinterinen rivimoottori, joka kehittää tehoja jopa 17,5 DIN hv / 11500 rpm, mikä on 80-luvun nelitahtikoneelle varsin kunnioitettava luku. Vielä tänäkin päivänä CB on tehokkain nelitahtipiikki, mitä Suomesta vakiokuntoisena löytyy. Nelitahtisuuden vuoksi moottorissa on mukavan laaja käyttöalue sekä alhainen bensankulutus. Koska CB:ssä on tehoja yli nykyään sallitun 11 kW, täytyy kuristamattomat pyörät käyttää kuristettavana, jotta niitä saisi laillisesti A1-kortilla ajaa.
Kuristettuna CB todella tuntuu kuristetulta, olkoonkin että vain 2 kW puuttuu. Kiihtyvyys on paljon laiskempaa kuin ennen, eikä nopeutta kerry niin paljoa kuin vakiotehoissa. Silti A1-tehoisenkin kanssa elää, sillä luonne ei kovin radikaalisti muutu, vähän laiskemmaksi vain.
CB on voimakas pyörä täysitehoisena. Kiihtyvyys on nelitahtipiikkien huippuluokkaa: 0–100 km/h vie 13–13,9 sekuntia lehtien mukaan. 0–50 km/h kuluu n. 4 s. Paikaltaan lähdettäessä huomaa CB:stä puuttuvan kiihdytyspumpulliset kaasuttimet sekä sen, että kyseessä ei ole mikään matalavireinen peli. Nollasta liikkeelle lähdössä kierroksia tarvitaan n. 4000 rpm, jotta lähtö voi tapahtua sujuvasti, sekä pienen kytkimen luistatuksen. Mutta kunhan liikkeelle on päästy, CB vetää puhtaasti heti 2000 kierroksen käyntinopeudesta lähtien jopa vitosvaihteella. Kiihdytyksessä pyörä kelaa vauhtia 80 km/h asti todella pirteästi, sen jälkeen kiihtyvyys hidastuu jonkin verran, mutta edelleen nelitahdeille kiitettävän hyvin aina runsaaseen 105–110 km/h asti, jolloin kiihtyvyys käytännössä loppuu lähes kokonaan. Siitä eteenpäin pyörä kiihtyy maltillisesti aina huippunopeuteensa 125–130 km/h.
Nelitahtikone ei ole hurjan tehokas, muttei sillä liikenteen jalkoihinkaan jää, ja nelitahtisuudella on tarjottavanaan mukavan laaja käyttöalue sekä alhainen bensankulutus. 
Välitykset ovat CB:ssä pitkänpuoleiset: ykkösvaihteella Honda kulkee 50–60 km/h, kakkosvaihteella n. 80 km/h ja kolmosvaihteella hieman yli 100 km/h, nelosvaihteella saavutetaan n. 120 km/h mittarinopeus. Viitosvaihteella CB ei enää jaksa vetää kierroksia punarajalle, vaan vauhti jää 125–130 km/h tuntumaan. Kaikki edellä mainitut eri vaihteiden huippunopeudet on mitattu rajoitinta vasten, mikä aktivoituu n. 12 500 rpm kohdalla. Matka-ajossa CB:llä ajaa mieluummin 100 alueella kuin 80, sillä varsinainen "tehopotku" tulee vähän 7000 rpm lukeman jälkeen, ja vakiovälityksillä kierroksia on 5-vaihteella n. 6500–6800 rpm. Tällöin Honda haistaa nopeasti vastatuulen tai vastamäet, minkä kuljettaja huomaa vauhdin tippumisena sekä tarpeena pykältää pienempää vaihdetta silmään. 100 km/h nopeudessa kierrokset ovat n. 8200–8500 rpm, ja tällöin ei kohtuullisen suuretkaan vastamäet sanottavasti menoa hetkauta, kuten ei myöskään lievä vastatuulikaan.
Eräs häiritsevä piirre on varsin kovat mekaaniset äänet sekä lievät värinät, joita alkaa välittyä satulaan yläkierroksilla. Pakoäänet on kuitenkin saatu hyvin hallintaan, ja ala-ja keskikierroksilla CB:ssä on mukavan hiljaiset äänet; käyntinopeuden ylittäessä tehopiikin 7000 rpm kynnyksen äänet kasvavat samalla, vaikkei pakoäänet vakiona ole missään vaiheessa epämiellyttävät. Matka-ajossa moottorin äänet kuuluvat varsin selkeästi vielä 120 km/h vauhdissakin, muttei missään vaiheessa häiritsevänä, koska tuulen suhina kuuluu näissä nopeuksissa jo sen verran kovana, ettei juuri muita ääniä kuulu.
Varaosia on saatavilla todella runsaasti, ainoastaan imuventtiilit tahtovat olla ongelma, sillä ne joutuu tilaamaan Belgiasta asti. Pakoventtiilejä kyllä saa vaikkapa Stormilta, kuten muitakin moottorin osia. Lähes kaikki yleisimmin hajoavat osat saa Suomesta, ja ellei, niin maahantuojan kautta saa vaikkapa Japanista tarvittaessa osia.