Chakra

Chakrat tai tsakrat (sanskritin sanasta cakraṃ, चक्रं, 'pyörä') ovat pyörän kaltaisia pyörteitä, jotka perinteisen intialaisen lääkinnän mukaan sijaitsevat ihmisen eetterikehon pinnalla.
Chakrojen on sanottu olevan eräänlaisia voimakeskuksia, energiaspiraaleja jotka tunkeutuvat kehon hienojakoisempiin kerroksiin viuhkan muodossa. Niitä on pidetty energian vastaanottamisen ja muuntamisen keskuspisteinä. Chakroja kuvaillaan tyypillisesti joko kukan tai pyörän kaltaisiksi. Ensimmäisessä terälehdet näkyvät ympyrän kehän ulkoreunalla. Jälkimmäisessä puolat jakavat ympyrän osiin, jotka saavat sen muistuttamaan ratasta. Jokainen chakra sisältää erilaisen määrän terälehtiä tai puolia. Chakrojen määrä vaihtelee riippuen systeemistä; lännessä tunnetuin on seitsemän chakraa käsittävä systeemi.
Vanhimmat tunnetut kirjalliset maininnat chakroista on löydetty nuoremmista upanishadeista, esimerkiksi Jooga Upanishadista (n. 600 eaa.), mutta niiden arvellaan kulkeneen sitä ennen suullisena perimätietona.

Opit

Chakrojen opiskelu on osa monia filosofisia ja henkisiä traditioita. Idän traditioissa teoria chakroista on keskeinen osa hindulaista ja buddhalaista tantraa, ja ne ovat keskeisessä roolissa syviin tajunnantiloihin pääsemisessä. Jooga, pranayama, akupunktio, shiatsu, taiji ja qigong keskittyvät tasapainottamaan energeettisiä nadeja tai energiameridiaaneja, jotka ovat chakrasysteemin olennainen osa.
Lännessä chakroja käytetään hyödyksi esimerkiksi aromaterapiassa, mantroissa, reikissä, käsillä parantamisessa, bach-kukkaterapiassa, radioniikassa, musiikkiterapiassa, väriterapiassa, kivihoidoissa ja neurolingvistisessä ohjelmoinnissa.

Hindu Tantra

Hindulaisuudessa chakrat liittyvät monimutkaisempaan esoteeriseen anatomiaan. Chakrat mainitaan useimmin agama- ja tantrateksteissä, jotka ovat laaja pyhien tekstien kokoelma. Chakroja on kuvattu tantrisissa Sat-Cakra-Nirupana- ja Padaka-Pancaka -teksteissä, joissa niitä kuvataan Brahmanin tietoisuuden emanaatioiksi, energiaksi joka asteittain muuttuu konkreettiseksi luoden erilliset chakrojen tasot, ja joka jää viimein lepäämään Muladharachakraan.
Ne ovat siten osa emanaatioteoriaa, kuten esimerkiksi kabbala lännessä, lataif-e-sitta sufilaisuudessa sekä uusplatonismi. Luomisessa vapautettu energia, Kundalini, lepää nukkuvana selkärangan tyvessä. Kundalinijoogan ja tantristen menetelmien tarkoituksena on nostaa tämä energia takaisin ylös chakrojen läpi, kunnes saavutetaan yhtyminen jumalaan Sahasrarachakrassa päälaella.
Näistä menetelmistä on useita variaatioita sanskritin kielisissä teksteissä. Varhaisemmissa teksteissä on useita chakrojen ja nadien systeemejä, joissa ne liittyvät eri tavoin toisiinsa. Eri lähteissä luetellaan 5, 6, 7, 8 tai jopa 12 chakraa. Ajan myötä yksi kuuden tai seitsemän chakran systeemi tuli vallitsevaksi, ja se on omaksuttu useimpiin joogan muotoihin. Kyseisen systeemin alkuperä on mahdollisesti 1000-luvulla, jonka jälkeen siitä tuli nopeasti suosittu.
Tässä mallissa keskeisessä roolissa on kundalinivoiman nostaminen, jolloin se läpäisee eri keskukset aiheuttaen erilaisia tietoisuudentiloja, ja jonka seurauksena saavutetaan erilaisia siddhejä eli okkulttisia voimia, kunnes saavutetaan kruunuchakra ja yhtyminen jumaluuteen. Kundalinin nostamisen menetelmät ovat pääsääntöisesti salaisia, mutta myös useita menetelmiä on julkaistu. Esimerkiksi Bihar school of Yogassa aloitetaan valmistavilla harjoituksilla kuten asanoilla ja pranayamalla nadien puhdistamiseksi, ja sen jälkeen siirrytään kullekin chakralle sopiviin harjoituksiin ja meditaatioon. Lopulta kundalini nostetaan erityisten kriya'in läpi, joka tuhoaa yksilön kuvitelman kausaalisesta itsestä.

Länsimaiset tulkinnat

Länsimaisessa kulttuurissa pranan käsite juontaa Franz Anton Mesmerin 1700-luvulla käyttämään animaaliseen magnetismiin. Kuitenkin vasta vuonna 1927 Sir John Woodroffe, alias Arthur Avalon, käänsi teokset Sat-Cakra-Nirupana ja Padaka-Pancaka, joissa esiteltiin teoria seitsemästä päächakrasta. Teos oli hyvin yksityiskohtainen ja monimutkainen, ja myöhemmin siinä esitellyt ideat kehittyivät teosofi C. W. Leadbeaterin teoksen Chakras vaikutuksesta nykyisin länsimaissa yleiseksi käsitykseksi. Moniin Leadbeaterin käsityksiin vaikuttivat aikaisempien kirjoittajien teokset, esimerkiksi Johan Georg Gichtellin Theosophia Practica (1696), jossa Gichtell viittaa chakrojen tapaisiin 'sisäisiin voimakeskuksiin'. Idea chakroista on sittemmin sekoittunut länsimaisissa new age -suuntauksissa kiinalaisiin menetelmiin, kuten akupunktioon ja käsitykseen ki'stä.
Rudolf Steinerin mukaan chakrasysteemi on dynaaminen ja muuttuva. Se on nykyihmisellä hyvin erilainen kuin muinaisuudessa ja tulee olemaan jälleen tulevaisuudessa erilainen kuin nyt. Toisin kuin perinteisissä itämaisissa opetuksissa Steiner kuvailee kehityssarjan ylhäältä alaspäin. Tämä on niin sanottu Khristos-polku, joka ei ole aina ollut mahdollinen ihmiskunnalle. Hän ei myöskään huomioi kruunuchakraa vaan mainitsee sen sijaan kahdeksanterälehtisen chakran, joka sijaitsee Manipura ja Swadhisthana -chakrojen välissä. Joissakin systeemeissä kuvataan chakroja kruunuchakran yläpuolella tai jalkojen alapuolella. Lisäksi on mainittu olevan pienempiä chakroja, etenkin päächakrojen välissä. Teoksessaan Miten saavutetaan tietoa korkeammista maailmoista Steiner antaa ohjeita chakrojen kehittämiseen. Muita tunnettuja chakroista kirjoittaneita henkilöitä ovat esimerkiksi Caroline Myss (Hengen anatomia) ja Anodea Judith (Wheels of life).

Sisäerityssysteemi

Chakrojen on arveltu ilmenevän pääasiassa psyyken tasolla. Kuitenkin joidenkin mielestä chakrat ilmenevät myös fyysisesti. Esimerkiksi Gary Osborn on kuvaillut chakroja sisäerityssysteemin metafyysiseksi vastineeksi, ja Anodea Judith on huomannut merkittävän samankaltaisuuden molempien sijainneissa ja tehtävien kuvauksissa. Stephen Sturgess liittää alimmat kuusi chakraa tiettyihin selkärangan myötäisiin hermopunoksiin ja rauhasiin. C. W. Leadbeater on liittänyt otsachakran käpyrauhaseen, joka on osa sisäerityssysteemiä. Edgar Caycen mukaan Ilmestyskirjassa mainitut seitsemän seurakuntaa tarkoittavat umpirauhasia.

Valon spektri

1940-luvulta lähtien on länsimaisissa menetelmissä seitsemän päächakraa yhdistetty tiettyyn väriin ja jalokiveen. Esimerkiksi otsachakra yhdistetään indigon siniseen, ja näin ajateltuna päänsärky voidaan parantaa asettamalla indigon värinen kivi otsalle. Patricia Mercier on esitellyt värienergian ja valon spektrin välisen yhteyden:
"Ihmisinä me ilmennymme elektromagneettisen säteilyn 49:nnen oktaavin sisällä. Tämän alapuolella on juuri ja juuri näkyvä lämpösäteily, sitten näkyvä infrapuna, televisio- ja radioaallot, ääni ja aivoaallot; yläpuolella juuri ja juuri näkyvä ultravioletti, sitten kemikaalien ja tuoksujen näkymättömät taajuudet, joita seuraavat röntgen- ja gammasäteet sekä tuntemattomat kosmiset säteet."
"Intian joogaopetuksissa seitsemään päächakraan liitetään tiettyjä ominaisuuksia kuten värit (valon spektrin seitsemästä säteestä), elementit (kuten maa, ilma, vesi ja eetteri), aistit (kuten tunto-, maku- ja hajuaisti), ja yhteys sisäeritysjärjestelmään."

Vertailu muihin esoteerisiin traditioihin

Useissa mystisissä traditioissa puhutaan hienojakoisista, kehon läpi virtaavista energioista ja energiakeskuksista. Systeemeissä on paljon samankaltaisuuksia, mutta kuitenkaan mikään niistä ei ole kehittynyt eristyksissä; Intian mystiset traditiot ovat olleet yhteydessä Kiinan ja Islamin mystisiin traditioihin, ja ne ovat voineet vaikuttaa toinen toisiinsa.