google/wiki40b huggingface dataset:
Saatana saapuu Helsinkiin

Teoksen arviointi

Kirjoittajaa ja myös kustantajaa syytettiin presidentti Vladimir Putinin ihannoimisesta. Kirjoittaja itse yritti kiistää tämän muistuttamalla, että kirjan alussa Putinia verrataan Iivana Julmaan. Hufvudstadsbladet ja Vasabladet kutsuivat kirjaa herjauskirjoitukseksi tai -kirjaksi (nidskrift/nidbok). Teppo Tiilikainen esitti Suomen Kuvalehdessä, että kysymyksessä olisi kirjan kustantajan Jon Hellevigin ja Bäckmanin ”kahden miehen sota” Putinin maineen puhdistamiseksi. Laura J. Rantanen luonnehti Vihreässä Langassa teosta ”herjauskirjaksi”, joka on lehden mukaan osa ”Kremlin imagokampanjaa”. Tampereen yliopiston tiede- ja kulttuurilehti Aikalaisen arviossa Bäckmanin luonnehditaan olevan ”analyyttinen, sanansa huolella – – nootittava tutkija” ja kirjan puolestaan ”kaunokirjallisestikin luettava". SKP:n Tiedonantajassa julkaistun Arto Tuomisen arvion mukaan kirja on ”tosiasioihin perustuva dokumenttiromaani” Politkovskajan murhasta ja Suomesta sekä ”tarkoin dokumentoitu kertomus suomalaisesta ryssävihasta”. Venäjän Aika nimittää kirjaa omalaatuiseksi purkaukseksi, ahdistavaksi lukukokemukseksi ja vastenmieliseksi tekeleeksi ja katsoo sen kilpailevan ”vuoden huonoimman kirjan" palkinnosta Susan Kurosen kirjankansien kanssa. Heidi Hautala on sanonut jättävänsä kirjan ”omaan arvoonsa” ja pitävänsä sitä osana laajempaa mustamaalauskampanjaa. Sosiaalipolitiikan professori J. P. Roos arvosteli kirjaa voimakkaasti, mutta toisaalta tunnusti näkemyksen suomalaisten Venäjä-vastaisuudesta osin oikeaksi.

Matti Klingen kannanotot

Emeritusprofessori Matti Klinge veti kirjaan laatimansa lyhyen esipuheen pois kirjan ollessa jo painossa, koska ”kirjassa käsitellään yksityisiä ihmisiä niin groteskilla tavalla”. Myöhemmin Klinge totesi päiväkirjoissaan: ”Toivoisin että tämä kirja tulisi tunnetuksi ja luetuksi sekä mediamaailman sisällä ja toimittajaopetuksessa että aikamme historian ja nykyisen suomalaisen aateilmaston kuvauksena.” Klingen mukaan Bäckmanin teos ”osoittaa Suomen median ja toimittajakunnan ammattitaidon ja moraalin täydellisen rappiotilan – ainakin Venäjän suhteen”.
Ihminen, poliittinen eläin

Ihminen, poliittinen eläin on Mikko Lahtisen vuonna 2002 julkaisema kirja. Teoksen julkaisi Vastapaino.
Charles de Foucauld

Elämä

Charles de Foucauld jäi orvoksi kuusivuotiaana. Isoisä kasvatti sekä hänet että hänen siskonsa Marien. Foucauld oli aatelissuku, jonka miehet olivat sotineet useissa Ranskan sodissa. Charles de Foucauldkin hyväksyttiin Saint-Cyrin sotilaskouluun. Opiskeluaikanaan hänet tunnettiin elostelijana. Valmistumisensa jälkeen Foucauld aikoi keskittyä sotilasuraansa ja jätti rakastajattarensa Mimin.
Foucauld komennettiin Marokkoon, missä vietti vuodet 1883–1884. Hän näki muslimien uskon ja alkoi itsekin etsiä Jumalaa. Ranskassa hän sai lämpimän vastaanoton kristityltä suvultaan, mikä lisäsi hänen kiinnostustaan Jumalan löytämiseen. Foucauld tuli uskoon lokakuussa 1886. Seuraavaksi hän lähti Pyhälle maalle tutustumaan pyhiin kohteisiin. Hän liittyi trappistiluostariin, jossa vietti lähes seitsemän vuotta elämästään. Foucauld kiinnoistui entistä enemmän ”Jeesuksen salatusta elämästä”, elämästä köyhien keskuudessa. Luostariajan jälkeen hän asui yksin lähellä nasaretilaista klarissalaisluostaria.
Foucauld sai pappisvihkimyksensä vuonna 1901. Hän palasi Pohjois-Afrikkaan ja asui ensin Béni Abbèsissa ja myöhemmin Tamanrassetissa. Hän rakensi Tamanrassetiin erakkoluolan ja asui askeettisesti paikallisten joukossa. Foucauld ei pyrkinyt käännyttämään paikallisia vaan elämään heidän keskuudessaan kristillistä elämää. Hän tutustui lisäksi tuaregikieleen ja kirjoitti kielen sanakirjaa. Paikalliset kutsuivat Foucauldia nimellä marabout, ”pyhä mies”.
Foucauld säilytti elämänsä aikana läheisen suhteen Ranskan armeijaan, ja hänen erakkorakennuksessa säilytettiin aseita. Arabiankieliset pitivät häntä ranskalaisena vakoojana. Foucauld murhattiin 1. joulukuuta 1916. Senusit käyttivät ensimmäistä maailmansotaa hyväkseen taistellakseen vieraita valloittajia vastaan. Kapinalliset hyökkäsivät lahjotun paikallisen avulla Foucauldin taloon ja ampuivat häntä päähän.
Lennonjohtaja

Työnkuva

Lennonjohtaja voi työskennellä teknisillä laitteilla korkeassa lennonjohtotornissa johtamassa kiitoteitä ja lähellä kenttää olevaa liikennettä. Hän voi myös työskennellä normaalissa huonetilassa tekemässä tutkatyötä. Lennonjohtaja työskentelee yksin tai ryhmässä, ja aina yhteistyössä muiden lennonjohtojen ja yhteistyötahojen kanssa. Työ on pääosin vuorotyötä.
Lentäjä ilmoittaa lentosuunnitelmansa etukäteen kaikille lennon varrella oleville lennonjohdoille. Sen ansiosta lennonjohto osaa odottaa koneen tuloa, ja se pääsee turvallisesti perille lennonjohdon ohjaamana siinäkin tapauksessa, että radioyhteydet matkalla katkeaisivat. Lennonjohtaja ja lentäjä ottavat radiopuhelimen välityksellä kontaktin toisiinsa lentokoneen lähestyessä. Lennonjohtaja antaa koneelle luvan laskeutua, kun se on suunnassa kiitotien kanssa. Tarvittaessa lennonjohtaja voi vaikuttaa koneiden tulojärjestykseen antamalla niille käskyjä kääntyä tai muuttaa nopeutta tai korkeutta.
Lennonjohtajan työssä vaaditaan muun muassa hyvää englannin kielen taitoa, kolmiulotteista havainnointikykyä, hyvää stressinsietokykyä ja keskittymiskykyä, kykyä tehdä useaa asiaa yhtä aikaa, yhteistyökykyä, ongelmanratkaisutaitoa, palvelualttiutta sekä hyvää terveydentilaa.

Eri alat

Työssä voi suuntautua lähi-, alue-, tai lähestymislennonjohtajaksi tai opettajaksi.

Koulutus

ANS Finland kouluttaa lennonjohtajia Avia Collegessa Helsinki-Vantaan lentoaseman välittömässä läheisyydessä. Lennonjohtajan koulutus on toisen asteen koulutus, vaikka pääsyvaatimuksena on vähintään toisen asteen koulutus, myös kielitaidon täytyy olla lähes erinomainen haettaessa koulutukseen. Koulutus on 120 opintoviikon laajuinen, joista 90 opintoviikkoa opiskellaan Avia Collegessa. Koulutusohjelma ei kuulu yhteishaun piiriin. Vuosittain koulutetaan 8-10 lennonjohtajaa. Suomessa työskentelee noin 300 lennonjohtajaa.
Pelit (lehti)

Historia

Pelit-lehti alkoi ilmestyä itsenäisenä julkaisuna maaliskuussa 1992. Se perustettiin Commodore-kotitietokoneisiin erikoistuneen C-lehden ja vuodesta 1987 ilmestyneiden Pelit-vuosikirjojen tilalle. Tuija Lindén ja Niko Nirvi olivat keränneet vuosikirjaan MikroBitissä ja C-lehdessä julkaistuja arvosteluja sekä uutta sisältöä arvostelujen ympärille. Kirjat ilmestyivät aluksi kerran vuodessa, ennen Pelit-lehden julkaisua kaksi kertaa. C-lehden levikin tippuessa sekä Tietokonepelien vuosikirjojen ja PC-pelien menestyessä kustantaja päätti yhdistää C-lehden ja kausijulkaisut tietokonepeleihin erikoistuneeksi aikakauslehdeksi. C-lehden tilaajat ohjattiin joko Pelit- tai MikroBitti-lehden tilaajiksi. C-lehden lukijoille ja avustajille Pelit-lehden perustaminen tuli yllätyksenä. Amiga-harrastajat olivat myös pettyneitä päätökseen.
Pelit-lehden suunnittelivat  Tuija Lindén ja Niko Nirvi yhdessä. He halusivat lehden henkilöityvän toimittajiinsa, joten lehden kolumneista ja pääkirjoituksesta tehtiin kuvalliset. Pelit oli myös Suomen toinen tietokonetaittoa hyödyntänyt lehti heti Macmaailman jälkeen. Idea saatiin lehden KyöPelit-sarjakuvia piirtäneeltä Harri Vaaliolta, joka kertoi että Macilla kuvien värierottelun voi tehdä itse; paino laskutti yksittäisen värikuvan erottelusta 250 markkaa, minkä takia vanhoissa peliarvosteluissa käytettiinkin vain vähän kuvia.
Vuonna 1993, aikana ennen Internetiä, Pelit-lehden rinnalla alettiin ylläpitää Pelit-BBS-purkkia. Yhdessä purkissa oli tiedostot, toisessa keskustelut. Ensimmäiset verkkosivut julkaistiin vuonna 1997. Pelit alkoi järjestää myös vuosittaista Kyöpelit-gaalaa, johon kokoontuivat pelialan edustajat ja lehdistö; kymmenen vuoden jälkeen gaala kasvoi niin isoksi, että sen järjestäminen lopetettiin.
Vuonna 1998 Pelit-lehden rinnalla alettiin julkaista PlayStation-peleihin keskittynyttä Peliasema-lehteä. Se kuitenkin lakkautettiin 2001 ja sulautettiin päälehteen, joka alkoi käsitellä myös konsolipelejä.
Lehden kustantaminen siirtyi syyskuun 2014 alusta lähtien Sanoma-konserniin kuuluvalta Sanoma Media Finlandilta Fokus Media Finland Oy:lle.
Maaliskuussa 2017 Pelit-lehden uudeksi päätoimittajaksi valittiin lehden pitkäaikainen toimittaja Tuukka Grönholm, Tuija Lindénin jätettyä tehtävän 25 vuoden jälkeen.

Lehden sisältö

Pelit-lehti keskittyy pääosin konsoli- ja tietokonepeleihin, mikä erottaa sen muista tietotekniikan alan julkaisuista kuten MikroBitistä. Pelit-lehti koostuu suurimmaksi osaksi peliarvosteluista ja peleihin liittyvistä oheisartikkeleista kuten peliuutisista ja -ennakoista. 
Jokaisessa lehdessä on myös pari toimittajien kirjoittamaa kolumnia peleistä ja tietotekniikasta. Aika ajoin lehdestä julkaistaan myös erikoisnumeroita, jotka käsittelevät enimmäkseen esimerkiksi urheilu- tai musiikkipelejä.
Pelit-lehti arvostelee pelit sanallisen artikkelin lisäksi tiivistäen 100 pisteen asteikolla. Lisäksi peli voi saada Pelit suosittelee -leiman arvosanasta riippumatta, esimerkiksi täysin uuden idean tai jonkin osa-alueen erinomaisen toteutuksen ansiosta.
Kaappaus raiteilla

Juoni

Casey Ryback lähtee junalla Coloradosta Los Angelesiin lomalle veljentyttärensä kanssa. Matkan alussa terroristit kaappaavat junan ja käyttävät sitä tukikohtanaan hakkeroituakseen huippusalaiseen satelliittiaseeseen.

Tuotanto

Kuvaukset suoritettiin Coloradossa ja Warner Brothersin Burbank-studioissa 12 ja 18. Kahdeksan viikkoa käytettiin kuvauksista Kalliovuorilla ja Beaver Creekissä.
Oulun Floorball Club

Oulun Floorball Club ry (OFBC) on marraskuussa 2008 perustettu salibandyn erikoisseura. 
Seuran värit: Musta ja vihreä
Miesten edustus joukkue pelaa 3 divaria kaudella 2019-2020
Naisten edustus joukkue pelaa 3 divaria kaudella 2019-2020

Historia

Seuran perustajajäsenet ovat Jarmo Aromaa, Raimo Höynä ja Pia Riepula.  Seuran puheenjohtajana toimi Jarmo Aromaa. Seura rekisteröitiin tammikuussa 2009 ja keväällä 2009 seura hyväksyttiin SSBL jäsen seuraksi. Tästä alkoi seuran toimintatapojen suunnittelu sekä joukkueiden perustaminen. Ensisijaisesti seuran tarkoituksena on tarjota lapsille ja nuorille salibandyn harraste- ja kilpatoimintaa. Tämä mahdollistaa kaikkien lajista kiinnostuneiden tulevan mukaan seuran toimintaan taitotasoon katsomatta. Lisäksi seura tarjoaa harraste ja kilpatoimintaa aikuisille.
Ensimmäisenä toimintakautena 2009-2010 saatiin joukkueet miesten 5 divariin, C-junnujen aluesarjaan sekä F-D juniorijoukkueita kaupunkisarjoihin. Myös aikuisten harrasteryhmiä oli mukana.  Jäsen määrä kasvoi ensimmäisenä toiminta vuonna yli 100 jäsenen.
Kauden päätteeksi järjestettiin Nordic Floorball Games NFG yhteistyössä Oulun Luistinseuran (OLS-Salibandy) salibandy osaston kanssa. Turnaus oli onnistunut ja sitä päätettiin jatkaa myös tulevina kausina. Turnaus oli yksi suurimpia Pohjois-Suomen lasten ja nuorten urheilutapahtuma sekä suurin yhden viikonlopun lasten ja nuorten salibandyturnaus Pohjois-Suomessa.4
Kansakunnan olohuone

Kansakunnan olohuone on Jukka Kärkkäisen dokumenttielokuva (2009), joka nimensä mukaisesti kertoo kansalaisten "kaikkeinpyhimmästä". Filmi oli DocPoint-festivaalin yleisösuosikkeja ja pääsi syksyllä 2009 myös teatterilevitykseen, mutta ei saavuttanut teatterilevityksessä suosiota. Elokuva voitti vuoden 2009 Parhaan dokumentin Jussin.
Emmanuel Lammi

Emmanuel Lammi (1882 – 1957) oli suomalainen Tampereella vaikuttanut sosialidemokraattien kunnallispoliitikko ja työväenopiston opettaja. Lammi oli jäsenenä Tampereen työväenopiston johtokunnassa ja opetti työväenopistossa yhteiskunnallsia aineita.
Suomen Työväen Näyttämöliiton toimihenkilönä 1920-luvulla toiminut Lammi oli avustamassa Yhdysvalloissa oleskelleen ystävänsä, näyttelijä Aarne Orjatsalon paluuta Suomeen 1929.
Metro Cebu

Metro Cebu on Filippiinien toiseksi suurin suurkaupunkialue heti Metro Manilan jälkeen. Se ei ole hallinnollinen yksikkö vaan taloudellinen alue. Suurkaupunkialueen keskus on Cebu City, ja se jakautuu seitsemään kaupunkiin ja kuuteen kuntaan. Metropolialueen pinta-ala 998,0 neliökilometriä, ja sillä asuu 2,551 miljoonaa (tilanne vuonna 2010) ihmistä väestötiheydellä 1 934 asukasta neliökilometriä kohden.
Tokinmaa

Tokinmaa tai Tokimaa on metsäalue Eurajoen koillisosassa Satakunnassa Luvian, Nakkilan ja Kiukaisten rajoilla. Alun perin se on tarkoittanut Eurajoen Lavilan kylän omistamaa metsäpalstaa Kiukaisten Panelian kylän rajalla tai ehkä myös laajempaa aluetta myös Panelian puolella.
Sittemmin nimitystä Tokinmaa on käytetty Eurajoen Pinkjärveen rajoittuvasta, valtiolle kuuluvasta retkeily- ja ulkoilualueesta, jossa on metsähallituksen luontopalvelujen vuokrattava kämppä. Tämä alue kuuluu myös Natura 2000 -suojeluohjelmaan. Metsähallitus on 2010-luvulla käyttänyt retkeilyalueesta nimitystä Pinkjärvi, mikä on myös rajoiltaan retkeilyalueetta vastaavan Natura-alueen nimenä.
Kun Eurajoen Vuojoen kartano 1910-luvulla tuli kolmen helsinkiläisen liikemiehen omistukseen, rakennettiin Eurajoen Verkkokarin satamasta Tokimaahan 23 kilometrin mittainen Vuojoen metsärata puutavaran kuljetusta varten.
Pete T. Cenarrusa

Pete T. Cenarrusa (16. joulukuuta 1917 Carey, Idaho – 29. syyskuuta 2013 Boise, Idaho) oli yhdysvaltalainen republikaanipuolueen poliitikko. Hänet valittiin Idahon edustajainhuoneeseen vuonna 1950, ja hän istui siellä 16 vuotta, joista kuusi sen puhemiehenä. Toukokuussa 1967 kuvernööri Don Samuelson nimitti Cenarrusan Idahon osavaltion valtiosihteeriksi, joksi hänet sitten valittiin kokonaiselle kaudelle vuonna 1970. Hänet valittiin uusille kausille seitsemään otteeseen: vuosina 1974, 1978, 1982, 1986, 1990, 1994 ja 1998. Vuonna 2002 hän ei enää ollut ehdolla, vaan asettui tukemaan Ben Ysursaa.
Cenarrusa syntyi baskimaahanmuuttajien pojaksi, ja hän oli baskin äidinkielinen puhuja. Hän ajoi pitkään Baskimaan autonomian lisäämistä. Hän työskenteli aikoinaan senaattori Frank Churchin kanssa ulkomaisen avun vähentämiseksi Francon hallinnolle; lisäksi hän vetosi poliittisten baskivankien armahtamisen puolesta Espanjassa. Vuonna 2003 hän perusti puolisonsa Fredan kanssa Cenarrusa Foundation for Basque Culturen (alun perin Cenarrusa Center for Basque Studies).
Cenarrusalla oli tärkeä rooli baskitutkimuksen ohjelman perustamisessa Boisen osavaltionyliopistolla vuonna 2006.
Itävallan parlamenttitalo

Itävallan parlamenttitalo on Itävallan pääkaupungissa Wienissä sijaitseva rakennus, jossa kokoontuu Itävallan kaksikamarinen parlamentti. Rakennus sijaitsee Ringstraßen varrella Wienin 1. kaupunginosassa eli Innere Stadtissa, lähellä Hofburgin keisarillista palatsia.
Parlamenttitalon päärakennustyöt kestivät vuodesta 1874 vuoteen 1883. Sen suunnittelusta vastasi tanskalainen arkkitehti Theophil Hansen. Rakennus edustaa Antiikin Kreikasta kumpuavaa uusklassista arkkitehtuuria. Arkkitehti Hansen suunnitteli parlamenttitalon kokonaisuutena, jossa jokainen yksityiskohta on harmoniassa muiden kanssa. Täten hän oli vastuussa myös sisätilojen koristelusta, kuten patsaista, maalauksista, kalusteista ja kattokruunuista. Yksi parlamenttitalon tunnetuimmista osista on Pallas Athenen patsas suihkulähteineen talon edustalla. Huolimatta toisen maailmansodan aikana tulleista merkittävistä vaurioista ja tuhoutumisista, suurin osa sisätiloista entistettiin vuonna 1956 päättyneissä entisöinti- ja jälleenrakennustöissä alkuperäiseen asuunsa. Ainoastaan kansallisneuvoston istuntosali sai täysin uuden, modernin ilmeen.
Parlamenttitalo käsittää yli 13 500 neliömetrin suuruisen alan, ja se on täten yksi suurimmista rakennuksista Ringstraßen varrella. Alun perin se rakennettiin Reichsratin eli valtakunnanneuvoston, Itävalta-Unkarin keisarikunnan itävaltalaisen osan lainsäädäntöelimen kahta kamaria varten. Nykyisin siellä sijaitsevat itävaltalaisten nelivuotiskaudelle valitsimista ehdokkaista koostuva kansallisneuvosto (Nationalrat) ja osavaltioiden valitsimista edustajista koostuva liittoneuvosto (Bundesrat).
Olli Jokinen (jääkiekkoilija, 1990)

Seuraura

Jokinen on Imatran Ketterän oma kasvatti. Hän toimi kaudella 2005–2006 seuran C-nuorten kapteenina ja oli Ketterän paras pistemies ja maalintekijä sekä I-divisioonan runkosarjassa tehoilla 19+13=32 että SM-karsinnoissa tehoilla 12+5=17. Jokinen sijoittui runkosarjan maalipörssissä toiseksi ja pistepörssissä kolmanneksi. Kaudella 2006–2007 hän kuului myös Ketterän B-nuorten kapteenistoon. Jokinen pelasi myös ensimmäiset miesten pelinsä vain 16-vuotiaana seuran Suomi-sarjajoukkueessa, jossa hän sai tililleen kahdeksan ottelua tehopistein 3+1=4.
Kaudeksi 2007–2008 Jokinen siirtyi Saimaan Palloon. Kaudella 2008–2009 hän pelasi seurassa ensimmäisen ja toistaiseksi ainoan SM-liigaottelunsa 25. marraskuuta 2008 Oulun Kärppiä vastaan. Kaikkiaan Jokinen pelasi SaiPan A-nuorissa neljänä kautensa, joista viimeisellä kaudellaan 2010–2011 hän toimi joukkueen varakapteenina ja oli SaiPan paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies Miika Kivirannan jälkeen tehoilla 15+19=34.
Jokinen palasi kaudeksi 2011–2012 Ketterään, jossa hän pelasi ensimmäisen kokonaisen kautensa miesten sarjoissa tehden 21 ottelussa tehot 12+18=30. Kaudeksi 2012–2013 Jokinen siirtyi Ranskan pääsarja Ligue Magnusiin Diables Rouges de Briançonin riveihin. Hänen ensimmäinen kokonainen ammattilaiskautensa toi 23 runkosarjaottelussa tehot 4+4=8 sekä kahdeksassa playoff-ottelussa tehot 1+1=2. Ranskan liigacupissa Jokinen teki yhteensä kymmenessä ottelussa tehot 5+3=8. Turnaus päättyi Briançonin voittoon.
Kaudeksi 2013–2014 Jokinen palasi taas Ketterään, jonka kapteeniksi hän nousi. Jokinen oli joukkueen paras maalintekijä 21 osumallaan, joilla hän jakoi koko Suomi-sarjan maalipörssin viidennen sijan S-Kiekon Olli Aallon ja Roope Elosen kanssa. Kauden 2015–2016 päätteeksi Jokinen voitti Suomi-sarjan hopeaa.
Uhtua

Historia

Venäjän keisarikunnassa Uhtua oli Vienan lääniin eli Arkangelin kuvernementtiin kuulunut kunta ja kylä.
Uhtua on ollut Vienan Karjalan suurin kylä ja taloudellinen keskus.  Uhtua jakautui 1800-luvun alkupuolella hallinnollisesti Vuokkiniemen ja Paanajärven pitäjiin, joiden rajana oli Uhutjoki. Myöhemmin Uhtuasta tehtiin oma kunta lähikylineen.
Uhtua oli 1800-luvulla vilkas kauppapaikka, jossa kävivät lähes kaikki tunnetut runonkerääjät. Esimerkiksi Lönnrot kävi paikkakunnalla useasti, ja vuonna 1835 hän sai siellä Varahvontta Jamaselta viiden ruplan maksusta 20 pitkää runoa. Valokuvaaja I. K. Inha kävi Vienan Karjalan matkallaan myös Uhtuassa. Vielä 1900-luvun alussa useat suomalaiset kävivät tutkimassa paikkakunnan runonlauluperinnettä.
Vuoden 1918 tienoilla suomalaisia oli alueella yrittämässä torjua bolševikkeja ja myöhemmin osallistumassa epäonnistuneeseen Itä-Karjalan kansannousuun. Uhtuan kunta lakkautettiin 1920-luvulla, ja siitä tuli osa Uhtuan piiriä, jonka keskukseksi Uhtuan kylä tuli. Jatkosodan aikana Uhtualla toimi Neuvostoliiton ilmavoimien 69. ilmavalvontakomppania. Vuoden 1959 väestönlaskennan mukaan Uhtan kylä asukasluku oli 3 494 henkeä. Piiriin aiemmin kuulunut, Ylä-Kuittijärven rantakylä Vuokkiniemi liitettiin Kostamuksen piiriin 1988.

Historiallisen Uhtuan kyliä

Uhtua, Tsiksa, Enonsuu, Alajärvi, Jyvälahti, Luusalmi, Nurmilahti, Röhö, Häme, Haikola, Ponkalahti.
Tyko Varto

Tyko Teofilus Varto (entinen sukunimi Wallgren; 29. huhtikuuta 1872 – 1959) oli suomalainen Tampereella asunut sosialidemokraattisen työvänliikkeen aktiivi. 
Varto meni työhön Finlaysonin puuvillatehtaaseen jo 13-vuotiaana. Hän työskenteli kutomotyöläisenä ja osallistui tehtaalaisseuran ja vuonna 1900 kutomo-alan ammattiosaston perustamiseen. Varto toimi Kansan Lehden avustajana ja kirjoitti lehteen nimimerkillä Säynäsheikki. Tästä aukeni hänelle pian uusi ura toimittajana ja asioitsijana. Varto oli Tampereen työväenyhdistyksen johtokunnassa 17 vuoden ajan ja toimi useaan otteeseen yhdistyksen sihteerinä vuosien 1901–1937 välillä. Varto osallistui Tampereen kunnallispolitiikkaan ja hänet tunnettiin lähinnä vanhan polven tannerilaisena sosialidemokraattina.
Suomen sisällissodan aikana Varto toimi Kansanvaltuuskunnan oikeusasiainosaston kansliasihteerinä sekä vallankumoksellisen ylioikeuden jäsenenä ja oikeuden siirryttyä Viipuriin hän toimi sen puheenjohtajana aina 23. huhtikuuta 1918 asti, jolloin oikeus piti viimeisen istuntonsa. Sodan lopulla Varto jäi valkoisten vangiksi Kouvolassa 3. toukokuuta ja hän oli vankina kuudella eri vankileirillä Kouvolassa, Riihimäellä, Turun Arseninkadun leirillä, Konnunsuolla, Lappeenrannassa ja viimeksi Tammisaaressa. Valtiorikosoikeus tuomitsi hänet 12 vuoden vankeuteen. Varto vapautui vuonna 1921. Hän työskenteli sittemmin toimistoapulaisena Tampereen kaupungin työnvälitystoimistossa.
Varto oli monissa Tampereen kaupungin luottamustehtävissä, muun muassa kaupunginvaltuuston, rahatoimikamarin ja useiden lautakuntien jäsenenä. Hän kuului myös Osuusliike Voiman edustajistoon.
Tyko Varto julkaisi 1954 muistelmat lapsuus- ja nuoruusvuosiensa Tampereesta nimellä Lapsuuteni Tampere. Hän sai teoksesta Tampereen kaupungin kirjallisuuspalkinnon samana vuonna. Vuonna 1998 julkaistiin Varton muistelmat sisällissodan ajalta ja vankeusvuosilta nimellä Vallankumouksen virkamies.
Kolomna (Pietari)

Kolomna (ven. Коло́мна) on historiallinen kaupunginosa ja Amiraliteetin piiriin kuuluva kunta Pietarin keskustan länsiosassa Venäjällä. Nykyään sen rajoina toimivat Neva, Fontanka, Moika, Krjukovin kanava ja Novo-Admiralteiski-kanava.
Nimitys Kolomna on syntynyt 1700-luvun alussa mahdollisesti Kolomnan kaupungista tai Moskovan läheltä Kolomenskojesta muuttaneiden asukkaiden tuomana. 1800-luvun puoliväliin saakka Kolomna oli pikkuvirkamiehien, kauppiaiden ja käsityöläisten asuttamaa laitakaupunkia. Aleksandr Puškin kuvaa sitä runoelmassa Domik v Kolomne ja Nikolai Gogol kertomuksissa Päällysviitta ja Muotokuva.
Medicine Man (elokuva)

Juoni

Lääkeyritys lähettää tohtori Rae Cranen Amazonin sademetsään "vahtimaan" tohtori Robert Cambellia, josta ei ole kuulunut mitään sen jälkeen kun hän katkaisi yhteytensä ulkomaailmaan ja hänen vaimonsa jätti hänet. Crane toimittaa Cambellille kaikkea kaasukromatografista golfpalloihin, mutta Cambell ei ole tyytyväinen koska ei saanut toivomaansa tutkimusassistenttia.
Kun Crane ei suostu lähtemään, Cambell paljastaa löytäneensä lääkkeen syöpään, mutta hän kadotti sen ja nyt lääkettä on jäljellä enää vähän. Cambell suojelee myös erittäin tarkasti metsässä asuvaa intiaaniheimoa.
Kukonkoivu

Kukonkoivu on kylä Hollolassa. Siellä sijaitsevat Kukonkoivun teollisuuspuisto valtatie 12:n varrella, St1:n huoltoasema, jokamiehenluokan autojen kilpailualue, urheilukenttä, Hollolan nuorisoseuran talo sekä taide- ja käsiteollisuusoppilaitos. Kukonkoivusta Vesalaan erkanee yhdystie 2955, joka oli ennen valtatie 12:n linjaus.

Hollolan nuorisoseurantalo Kukko

1901 perustetun Hollolan nuorisoseuran puinen talo on rakennettu 1905. Siellä järjestetään yksityistilaisuuksia, muun muassa häitä, mutta myös ystävyysvierailuihin liittyviä tanssi- ja musiikkitilaisuuksia. Hollolan nuorisoseura järjestää Hollo ja Martta -musiikkifestivaalin, jonka pienistä esityksistä osa järjestetään Kukossa. Tilaisuuden päätapahtuma järjestetään Sibeliustalossa. Nuorisoseurantalo sijaitsee valtatie 12:n vanhan linjauksen, yhdystie 2955:n varrella.
Kotikantele

Kotikantele -nimeä käytetään kanteleesta, jonka Paul Salminen (1887–1949) kehitti. Nimen alkuperästä ei ole muuta tietoa kuin että Paul Salminen käytti kanteleistaan nimityksiä koti- ja konserttikantele. Nimet eivät sinällään kerro paikasta tai tilaisuudesta, missä niillä soitetaan. Alun perin on ollut ajatus, että kotikanteleella voidaan soittotaitoa kehittää tiettyyn pisteeseen saakka ja taidon karttuessa sitten siirrytään konserttikanteleen soittoon. Tämä pätee myös nykyään ja ajatusmalli on edelleen käytössä. Nimet kuvaavat niiden pohjimmaista käyttötarkoitusta mutta kotikanteleillakin konserttitilaisuuksia järjestetään.
Ero koti- ja konserttikanteleen välillä on siinä, että kotikanteleesta puuttuu sävelvaihtokoneisto, joka puolestaan on konserttikanteleessa. Kotikanteleessa on 3 kielikohtaista sävelvaihtajaa, mikä lisää jonkin verran sen soittamisen mahdollisuuksia. Kotikanteleeseen on mahdollisuus lisätä sävelvaihtajia tämänkin jälkeen mutta koskaan sillä ei päästä konserttikanteleen
tasolle. Koti- ja konserttikanteleen muoto ja koko ovat kutakuinkin samat.