Unio Sarlin

Perhetausta

Sarlinin vanhemmat olivat lehtori Aron Josef Sarlin ja Anna Gustafva Heikel. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1940 Mary Montellin kanssa. Sarlinin serkunpojat Eino ja Osmo Kalpala olivat 1950-luvulla menestyneitä alppihiihtäjiä ja autourheilijoita.

Opinnot

Sarlin kirjoitti ylioppilaaksi Tampereella suomalaisessa reaalilyseosta vuonna 1912 ja liittyi Nylands Nationiin. Opintojaan hän jatkoi Teknillisessä korkeakoulussa ja suoritti koneinsinööriosastolla diplomi-insinööritutkinnon I osan vuonna 1914 ja tutkinnon tierakennuksessa vuonna 1921 sekä diplomi-insinööritutkinnon vuonna 1922. Sarlin kävi Sotakorkeakoulun Ranskassa vuosina 1927–1929. Hän suoritti opintomatkan vuonna 1922 tutustumaan tanskalaiseen ja saksalaiseen kevyeen ponttonikalustoon sekä Daimler-Mercedesin ja Fiatin autotehtaisiin. Vuonna 1924 hän teki opintomatkan tutustumaan Ranskan teknillisiin joukko-osastoihin ja kouluihin sekä Marokon teknillisten joukko-osastojen sodanaikaiseen toimintaan. Vuonna 1926 hän teki jälleen opintomatkan nyt Italiaan, missä hän tutustui teknillisiin joukko-osastoihin ja kouluihin sekä sotatarviketeollisuuteen. Seuraavan opintomatkan hän suoritti vuonna 1929 Ranskaan, missä hän tutki ajoneuvoissa käytettäviä puukaasuttajia. Vielä vuonna 1931 hän teki opintomatkat jotka suuntautuivat Sveitsiin ja Ranskaan ja vuonna 1932 Saksaan, Unkariin ja Englantiin, missä hän tutki ponttonikalustoja.

Jääkärikausi

Sarlin liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 7. maaliskuuta 1915 ja hänet sijoitettiin 2. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin Jääkäripataljoona 27:n perustamisen jälkeen sen pioneerikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, Schmardenissa ja Aa-joella. Hän suoritti vuoden 1916 syksyllä Mitaussa järjestetyn lähitaistelukoulun.

Sisällissodan jälkeinen aika

Karjalan 2. rykmentistä Sarlin siirrettiin sisällissodan jälkeen 28. kesäkuuta 1918 alkaen 3. Divisioonan ja 10. heinäkuuta 1918 alkaen 2. Divisioonan esikuntapäälliköksi. Sarlin oli osallisena 16. elokuuta 1918 järjestetyssä suojeluskuntalaisten mielenosoitusparaatissa, joka oli järjestetty presidentti K. J. Ståhlbergin valintaa vastaan ja Mannerheimin kunniaksi. Paraatissa hän piti raflaavan puheen, jossa hän syytti demokraatteja kaunaisuudesta kruunamatonta hallitsijaa kohtaan, jolla hän tarkoitti Mannerheimia. Puhetta kommentoi Helsingin Sanomat otsikolla Tämä menee jo liian pitkälle, syyttäen Sarlinia avoimen kapinalliseksi. 
Sarlin siirrettiin 2. Divisioonasta 25. syyskuuta 1918 Suomen valkoiseen kaartiin. Valkoisesta kaartista hänet komennettiin 10. marraskuuta 1918 – 28. maaliskuuta 1919 väliseksi ajaksi Helsingin suojeluskunnan päälliköksi, jonka jälkeen hänet siirrettiin Suojeluskuntain yliesikunnan sotilaallisen osaston ja sen ohella suojeluskuntain moottorijoukkojen päälliköksi. Helsingin suojeluskuntapiirin päällikön tehtävät hän vastaanotti 1. heinäkuuta 1919 alkaen.  
Sarlin astui takaisin armeijan palvelukseen 23. maaliskuuta 1921 ja hänet sijoitettiin Teknillisten joukkojen esikuntapäälliköksi ja 14. kesäkuuta 1921 alkaen Teknillisten joukkojen komentajaksi. Kyseisseistä tehtävää suorittaessaan hän osallistui vuoden 1924 alussa niin sanottuun upseerikapinaan, jonka tarkoituksena oli painostaa Lauri Igmania ottamaan hallitukseensa puolustusministeriksi Lauri Malmberg tiukkoine ehtoineen, johon vaatimukseen Ingman sitten myöntyikin presidentti Ståhlbergin periaatteellisesta vastustuksesta huolimatta. Sarlin siirrettiin Yleisesikuntaan 3. toukokuuta 1927, missä hän toimi teknillisten ja huoltojoukkojen tarkastajana, kunnes hänet siirrettiin Puolustusministeriöön 1. tammikuuta 1938 samanlaisiin tehtäviin. Vuonna 1939 ministeri Juho Niukkanen nimitti hänet puheenjohtajaksi komiteaan jonka oli määrä käsitellä vapaaehtoista linnoittamista.

Talvi- ja jatkosota

Sarlin toimi sotien aikana Päämajan pioneerikomentajana ja oli Suomen armeijan ensimmäinen pioneerikomentaja ja koko talvi- ja jatkosodan aikaisen pioneeritoiminnan johtaja. Hän osallistui välirauhan aikana muun muassa ylipäällikön Inkilän kartanossa 22. maaliskuuta 1940 järjestämään neuvotteluun, jossa käsiteltiin itärajan uusille rajoille toteutettavia linnoitteita. 
Hänen johdollaan kehitettiin ja otettiin sota-ajan olosuhteissa käyttöön lukuisia omaperäisiä aseratkaisuja: muun muassa polttopullo ja laatikkomiina olivat hänen keksintöjään. Sotien jälkeen Sarlin toimi Puolustusvoimain pääesikunnan pioneerikomentajana aina vuoteen 1946 saakka, jolloin hän erosi armeijasta ja siirtyi Suomen Kiviteollisuus Oy:n palvelukseen toimitusjohtajaksi. Toimitusjohtajana hän toimi vuoteen 1956 saakka.

Luottamustoimet

Sarlin toimi määrävahvuuskomitean jäsenenä vuosina 1922–1923 ja valtioneuvoston asettaman palkkauskomitean jäsenenä vuosina 1924–1932 sekä oli Sotateknillisen Aikakauslehden avustajakunnan jäsenenä vuosina 1924–1925 ja Suomen Sotilasaikakauslehden toimituskunnan jäsenenä vuosina 1926–1927. Hän toimi Suomen ampujainliiton liittohallituksen jäsenenä vuosina 1919–1922 ja Suomen upseeriliiton johtokunnan jäsenenä vuosina 1921–1923 sekä Jääkäriliiton puheenjohtajana vuosina 1923–1924. Upseerien metsästysyhdistyksen varapuheenjohtajana hän toimi vuosina 1923–1927 ja Upseerien ampumayhdistyksen johtokunnan jäsenenä vuosina 1923–1925 sekä varapuheenjohtaja 1925–1928 ja puheenjohtaja vuosina 1933–1946.  
Hän toimi Suomen Graniitinjalostajain Vientiliiton varapuheenjohtajana vuodesta 1946 alkaen, Sarlin oli kunniajäsen Linnoittaja-aseveljissä vuodesta 1940 ja Korian Pioneeriupseerikerhossa vuodesta 1946, Upseerien Ampumayhdistyksessä vuodesta 1947 sekä Pioneerikillassa vuodesta 1966. Lisäksi hän oli Uruguayn kunniakonsuli vuodesta 1950 alkaen.

Ampumaurheilu

Sarlin osallistui Pariisin 1924 olympialaisiin ja sijoittui kaksintaisteluammunnassa (olympiapistooli) toiseksi parhaana suomalaisena seitsemänneksi. Suomen mestaruuden hän voitti tarkkuuspistooliammunnassa vuonna 1921 ja kaksintaistelupistooliammunnassa vuonna 1925 ja oli armeijan mestari sotilaspistooliammunnassa vuonna 1923.