google/wiki40b huggingface dataset:
Mere

Mere tai mere pounamu oli maorien käyttämä yleensä pounamusta valmistettu nuija eli patu. Sitä käytettiin lähitaistelussa lyömä- ja pistoaseena. Niitä käytettiin myös johtajuuden merkkinä ja pidettiin arvokkaina perintöesineinä. Mereä käytettiin vaihtelevasti nimityksenä maorien nuijatyypille yleensä tai pelkästään pounamusta valmistetulle nuijalle, josta käytettiin myös nimeä mere pounamu tai patu pounamu. Pounamu on maorinkielinen nimitys jadelle, jota löydetään Uuden-Seelannin Eteläsaaresta.

Valmistus

Pounamusta valmistetut meret olivat maorien yhteisöissä arvokkaimpia pounamusta valmistettuja esineitä. Meren valmistaminen saattoi kestää enemmän kuin sen omistajan eliniän. Tämä johtui pounamun kovuudesta, minkä takia sen työstäminen oli hankalaa. Terä tehtiin teräväksi nuijan kaikilta puolilta. Kahvaan tehtiin kaksi, kolme tai useampi ura ja sen pohjaan reikä rannelenkin alapuolelle. Terä valmistettiin hankaamalla. Pounamunpalasta työstettiin ensin nuijan suurpiirteiset linjat kvartsiittipaloilla. Tämän jälkeen sitä hiottiin hiekan ja veden avulla. Vesi ja hiekka -käsittelyn jälkeen viimeistelyhionta tehtiin hiekkakivellä, jolloin siihen saatiin sileä pinta.

Käyttö

Mereen liitettiin joskus sen kantajalleen aiheuttamaa rohkeus ja menestys taistelussa. Monet niistä siirtyivät sukupolvien ajan isältä pojalle. Mereä käytettiin sekä lyömä- että pistoaseena. Suosittu tekniikka oli kallonrikkova isku päähän. Päässä tähdättiin ohimoon, tai vaihtoehtoisesti vastustajan kylkiluihin. Iskut olivat enemmänkin leikkaavia tai pistäviä kuin kirvesmäisiä. Tämä johtui siitä, että näin aseen riski osua toiseen aseeseen pieneni ja samalla pieneni sen rikkoutumisen vaara. Kun meren omistaja joutui vangiksi, hän saattoi pyytää vangitsijoitaan surmaamaan hänet omalla merellään, sillä kuolema tämän aseen iskusta saatettiin nähdä arvokkaampana kuin jonkin toisen. Merejä saatettiin käyttää myös rauhanteossa. Esimerkkinä tapaus, jossa Ngāpuhi-heimo lahjoitti Hine-nui-o-te-paua-nimisen meren Ngāti Pāoa -heimolle. Se annettiin myöhemmin kuvernööri George Greylle maorien halutessa osoittaa rauhantahtoaan eurooppalaisten kanssa.
Sähköoppi

Sähköoppi on fysiikan haara, joka tutkii sähköilmiöitä tai laajemmassa mielessä sähkömagneettiseen vuorovaikutukseen liittyviä ilmiöitä. Sen osa-alueita ovat sähköstatiikka, sähködynamiikka ja sähkömagnetismi. Siihen liittyviä sovellusalueita ovat sähkövoimatekniikka ja elektroniikka.
Sähköopin tärkeimpiä peruskäsitteitä ja suureita ovat sähkövaraus, sähkövirta, sähkökenttä ja jännite. Myös magnetismin tutkimus liittyy läheisesti sähköoppiin. Sähköopissa käsitellään myös virtapiirejä ja niiden komponentteja kuten generaattoreja ja virtalähteitä, vastuksia, käämejä ja kondensaattoreita.
Society of Dilettanti

Society of Dilettanti eli Diletanttien seura on brittiläinen yläluokkaisten miesten noin vuonna 1732–1734 perustama seura, joka tukee antiikin Kreikan ja Rooman taiteen ja muiden muinaisjäänteiden tutkimusta.

Historia

1700-luvulla brittiläisille yläluokkaan kuuluville nuorille miehille tuli tavaksi tehdä matka (nk. Grand Tour) Italiaan ja erityisesti Roomaan. Tällaiset matkat saattoivat kestää useita vuosia, ja niiden tarkoituksena oli muun muassa sivistyminen valistuksen hengessä sekä historialliseen taiteeseen ja muinaisjäänteisin tutustuminen. Society of Dilettanti syntyi tällaisen matkan tehneiden miesten päivällisseurana noin vuonna 1732–1734. Ensimmäinen tapaaminen saattoi olla Italiassa vuonna 1732, mutta usein perustamisvuodeksi mainitaan 1734. Seuran nimen dilettanti on peräisin italiankielen sanasta dilettare, ”tuottaa mielihyvää”.
Vuonna 1736, jolloin pidettiin seuran ensimmäinen varmuudella tunnettu tapaaminen, seuralla oli 46 jäsentä. 1700-luvun lopulle tultaessa seura oli merkittävin antiikintutkimuksen alan seura. Historiansa aikana Society of Dilettanti on tullut tunnetuksi taiteen tukijana ja myös muun muassa arkeologisten kaivausten suorittajana ja tukijana. Seuran kaivauskohteita ovat muun muassa Eleusis, Priene ja Thorikos.
Seura on olemassa edelleen. Nykyisin siihen kuuluu 60 jäsentä. Seura hyväksyy edelleen, kuten aiemminkin, jäsenikseen ainoastaan aikaisempien jäsenten tuttuja, joistä äänestetään salaisesti. Virallinen päivällistapaaminen on neljästi vuodessa. Seura tukee brittiläisten arkeologisten instituuttien British School at Athens ja British School at Rome toimintaa sekä British Libraryn ja British Museumin hankintoja.
Paavo Janhunen

Veli Paavo (Paavo, Paveli) Janhunen (12. helmikuuta 1941 Parikkala – 24. huhtikuuta 1985 Kuorevesi) oli Suomen ilmavoimien everstiluutnantti ja koelentäjä, joka sai surmansa Valmet L-90 Redigon edeltäjän Valmet L-80 TP Turbo Vinhan prototyypin (OH-VBB) syöksyttyä koelennolla oikeamattomassa lattakierteessä Eväjärven jään läpi. Samassa onnettomuudessa menehtyi myös koelentoinsinööri DI Paavo Juhani Jääskeläinen.
Tom Shadyac

Tom Shadyac (s. 1958) on yhdysvaltalainen elokuvaohjaaja, -tuottaja ja -käsikirjoittaja. Hänet tunnetaan parhaiten yhteisistä elokuvistaan Jim Carreyn kanssa, joihin kuuluvat Bruce – taivaanlahja, Valehtelija, valehtelija ja Ace Ventura – lemmikkidekkari.
Tenzing Norgay

Tenzing Norgay (šerpaksi བསྟན་འཛིན་ནོར་རྒྱས, Tendzin Norgyé; syntyään Namgyal Wangdi; 15. toukokuuta 1914 – 9. toukokuuta 1986) oli nepalilainen šerpa, joka oli uusiseelantilaisen Sir Edmund Hillaryn parina heidän kiivetessään tiettävästi ensimmäisinä ihmisinä maailman korkeimman vuoren Mount Everestin huipulle 29. toukokuuta 1953.
Yleisesti ollaan sitä mieltä, että ilman Tenzingin panosta ei Everestin valloitus olisi onnistunut, sillä Tenzing oli kokenut ammattiopas, jonka tuki Hillarylle oli korvaamaton. Tämän Hillary rehdisti myönsikin, sillä hän halusi jakaa maineen ja kunnian aina kumppaninsa kanssa. Aluksi Hillary kertoi miesten nousseen huipulle "lähes samaan aikaan", mutta myöhemmin muistelmissaan niin Tenzing kuin Hillarykin kirjoittivat Hillaryn nousseen huipulle ensin ja Tenzingin viisi–kuusi askelta hänen jäljessään. Hillary otti huipulla kuuluisan kuvan Tenzingistä, mutta Hillarysta ei ole kuvaa, koska Tenzing ei osannut käyttää kameraa Hillaryn noustessa huipulle.
Everestin valloituksen jälkeen Tenzing työskenteli Darjeelingissa Intiassa käytännön koulutuksen johtajana Himalayan Mountaineering Institutessa.
Rehuseosvero

Rehuseosvero oli 1. heinäkuuta–31. joulukuuta 1976 ja 1983–1988 käytössä ollut valmistevero, jota maksoivat rehuseosten valmistajat ja maahantuojat. Rehuseos tarkoitti kahdesta tai useammasta rehusta sekoittamalla valmistettua seosta. Rehu tarkoitti kaikkia myytävänä olevia aineita, jotka oli tarkoitettu käytettäväksi eläinten ruokana tai eläinten ruoan valmistus- ja lisäaineina.
Vuonna 1976 veroa ei tarvinnut suorittaa rehuseoksista, joita käytettiin yksinomaan tarhaturkiseläinten ja kalojen ruokintaan. Veron suuruus vuonna 1976 oli neljä penniä kilolta. Vuosina 1983–1988 verottomia olivat tarhaturkiseläinten, porojen, broilerien, lemmikkieläinten ja kalojen ruokintaan käytettävät rehuseokset. Rehuseosveron, samoin kuin muidenkin valmisteverojen, määräämisestä, maksuunpanosta ja kannosta huolehti tullilaitos. Verotuksen toimitti sen tullipiirin piiritullikamari, jonka alueella valmistuspaikka oli.
Varhaisempi rehuvero oli margariinivalmisteista ja rehuaineista suoritettava vero, jota kannettiin vuosina 1934–1942. Veroa maksettiin muun muassa öljykakuista, öljykakkujauhoista, soijarouheista, vehnä- ja ruisleseistä, vehnä- ja ruisjauhoista sekä maissista. Veron määrä oli 1934 kymmenen penniä kilolta. Veron maksoi Suomessa valmistetuista tuotteista valmistaja ja ulkomailta tuoduista tuotteista maahantuoja. Vero maksettiin lääninrahastoon ja tuontitavaroista tullimaksujen yhteydessä tullikamariin.
Jaana Laitinen-Pesola

Koulutus ja työura

Laitinen-Pesola valmistui ylioppilaaksi porilaisesta Riihikedon lukiosta vuonna 1977, sairaanhoitajaksi vuonna 1979 ja kirurgian erikoissairaanhoitajaksi vuonna 1981 Porin sairaanhoito-oppilaitoksesta. Vuonna 1996 hän valmistui terveydenhuollon maisteriksi Tampereen yliopistosta. Laitinen-Pesola työskenteli sairaanhoitajana Satakunnan keskussairaalassa 1981–1984 ja osastonhoitajana 1986–2001.
Vuosina 1989–1993 Laitinen-Pesola oli Tehyn liittovaltuuston jäsen ja vuosina 1993–1997 varapuheenjohtaja. Vuonna 1997 hänet valittiin Tehyn puheenjohtajaksi. Vuonna 2007 käytiin Tehyn työtaistelu, jossa Tehy uhkasi joukkoirtisanoutumisilla. Hänet valittiin vuoden 2007 Eevaksi, sillä lehden mukaan Laitinen-Pesola selvisi voittajana sairaanhoitajien palkkakiistassa, mitä lehti nimitti ”vuosisadan teoksi naisvaltaisten alojen hyväksi”.
Joulukuussa 2011 Laitinen-Pesola ilmoitti jättävänsä Tehyn puheenjohtajuuden kesällä 2013. Vuosina 1997–2013 hän oli myös STTK:n varapuheenjohtaja. Marraskuussa 2013 Laitinen-Pesola siirtyi Hoiva-alan Palveluntuottajat ry:n toiminnanjohtajaksi. Hän erosi tehtävästä toukokuussa 2015 tultuaan valituksi eduskuntaan.

Politiikka

Laitinen-Pesola toimi Porin kaupunginvaltuutettuna 1993–1997 ja kaupunginhallituksessa vuonna 1997. Vuosina 1997–2001 hän oli Satakunnan maakuntavaltuuston jäsen. Laitinen-Pesola valittiin uudelleen Porin valtuutetuksi vuoden 2012 kunnallisvaaleissa ja jatkokaudelle vuoden 2017 kuntavaaleissa.
Vuosina 1996–1997 Laitinen-Pesola toimi kokoomuksen puoluevaltuuston varapuheenjohtajana ja 2002–2004 puheenjohtajana.
Tammikuussa 2008 Ilta-Sanomien teettämässä lukijakyselyssä Laitinen-Pesola oli Vuoden poliitikko 2007.
Vuoden 2015 eduskuntavaaleissa Laitinen-Pesola valittiin kansanedustajaksi Satakunnan vaalipiiristä 3 483 äänellä. Syksyllä 2015 hän kritisoi hallituksen aikomuksia heikentää työehtoja.
Laitinen-Pesola ei lähtenyt ehdolle eduskuntavaaleissa 2019.
Raimo Hartzell

Raimo Kalevi Hartzell (s. 24. helmikuuta 1941 Helsinki) on suomalainen elokuvaaja ja runoilija. Hartzell oli Yleisradion palveluksessa kuvaajana. Hän oli kuvaajana muun muassa televisioelokuvassa Manillaköysi ja televisiosarjassa Kukkivan roudan maat. Hartzell on Suomen Elokuvaajien Yhdistyksen jäsen.
Tullimäki

Tullimäki (ruots. Tullbacken) on vajaan 500 asukkaan kaupunginosa Kokkolassa.
Tullimäki sijaitsee Kokkolan keskustan pohjoispuolella; matkaa keskustaan on noin 1,5 kilometriä. Merenrantaan on Tullimäeltä noin 0,5 kilometriä. Tullimäen aluetta rajaa pohjoisessa ja idässä Outokummuntie, etelässä Pohjoisväylä ja lännessä Tullioja-niminen oja. Tullimäen alue koostuu neljästä suuremmasta kadusta, jotka ovat nimeltään Kesätie, Syystie, Talvitie ja Kevättie, sekä Kesätien jatkeena olevasta Rinnetiestä. Toisinaan Tullimäen alue jaetaan korkeuserojen mukaisesti vielä Tullimäkeen ja Tulliojaan. Tullimäen itäpuolella sijainneen Kokkolan vanhan raviradan alueelle 2000-luvulla rakennettu, osin vielä keskeneräinen asuinalue katsotaan tätä nykyä usein Tullimäkeen kuuluvaksi. Tullimäellä sijaitsee yksi Kokkolan kolmesta siirtolapuutarhasta.

Rakennuskanta

Kesä- ja Talvitien sekä Syystien mäenpäällisen osan asuinrakennukset ovat pääosin valmistuneet 1950-luvulla ja edustavat pääosin ns. rintamamiestalo-tyyppiä, Tulliojan puoleisen osan Syystietä sekä Kevättien rakennukset on pääosin rakennettu 1970- ja 1980-luvuilla. Mäenpäällisen osan päärakennukset ovat puolitoistakerroksisia, rapattuja tai lautaverhoiltuja; tontteja reunustavat pensasaidat ja pihoilla on tyypillisesti runsaasti puita ja pensaita.

Luonto

Tullimäen pohjoisosassa sijaitsee maisemallisesti merkittävä Hyytiäisenmäen niittyalue, joka on jäänne paikalla sijainneen talon pihapiiristä ja pelloista. Kokkolan seudun Luonto ry sekä Kokkolan kaupunki ovat hoitaneet niittyä viime vuosina.
Finnveden

Finnveden oli yksi keskiaikaisista "pienistä maista" (ruots. små landen), jotka vähitellen muodostivat Smålandin maakunnan. Finnveden sijaitsi Smålandin länsiosassa, ja siihen kuului kolme kihlakuntaa: Sunnerbon kihlakunta, Västbon kihlakunta ja Östbon kihlakunta. Nimien taustalla oli kihlakuntien sijainti Bolmen-järven etelä-, länsi- ja itäpuolella. Nykyään alue kuuluu Jönköpingin lääniin ja Kronobergin lääniin.
Finnveden muodosti tärkeän rajamaan Ruotsin ja Tanskan välillä kunnes Skånen maakunnat liitettiin Ruotsiin vuonna 1658. Vuonna 1632 Ruotsin toinen postiasema avattiin Markarydissä lähettää valtakunnanrajaa, mikä osoittaa seudun keskeistä merkitystä tuolloiselle Ruotsin valtakunnalle.
Kautta historian hyvinvointi on ollut Finnvedenissä maakunnan muita osia korkeampi. Dacken kapinaa Kustaa Vaasaa vastaan tuettiin Finnvedenissä paljon vähemmän kuin muualla Smålandissa. Finnveden tunnetaan yrityskulttuuristaan, jota nykyään kutsutaan nimellä Gnosjöandan.
Finnvedenissä sijaitsee Piksborgin linnanrauniot.

Nykyajan Finnveden

Nykyään "Finnveden" tarkoittaa Kronobergin läänin läntisimpiä osia ja pientä aluetta Hallandin läänin kaakkoiosassa. Tällä alueella on erittäin alhainen väentiheys. Pohjoisessa sijaitsevan Hylten ja etelässä sijaitsevan Knäredin välillä on vain vähän asutusta. Tämä on ainutlaatuista, sillä alue sijaitsee melko eteläisessä osassa Götanmaan historiallista pääaluetta. Riksväg 25 Halmstadista Ljungbyhyn (ja sieltä edelleen Växjöhön ja Kalmariin) kulkee alueen halki.
Horoscope

Kappaleet

Kaikki kappaleet kirjoittanut Matti Rag Paananen, ellei toisin mainita.
Dreeveri

Ulkonäkö

Urosten säkäkorkeus on 32–38 cm ja narttujen 30–36) cm. Paino on 14–16 kg. Rotu on pitkä ja matala. Pää on muodoltaan melko kookas, kuono on vahva. Korvat ovat melko pitkät ja ohuet. Koira on pitkähäntäinen. Häntä paksuuntuu tyvestä. Karvoitus on karkeaa ja suoraa. Kaikki väriyhdistelmät yhdistyneenä valkoiseen ovat sallittuja (lukuun ottamatta valkovoittoisuutta ja maksanruskeaa); yleisiä ovat musta-ruskea-valkoinen (=kolmivärinen) ja punavalkoinen (=ruskeavalkoinen).

Luonne ja käyttäytyminen

Rodun metsästysvietti on erittäin voimakas. Dreeveri on valpas ja rauhallinen koira.
Dreeveri ei yleensä arkaile ihmisiä tai toisia koiria, eli on rohkea luonteeltaan.
Dreeveri on myös erittäin itsepäinen, minkä vuoksi sitä voi olla vaikea saada tottelemaan.
Toisaalta se on älykäs. Eli vaikka ymmärtäisikin käskyt, niin ei välttämättä halua tehdä niin, 
vaan juuri oman pään mukaan.
Osa voi olla myös nirsoja ruoan suhteen.

Käyttö metsästyskoirana

Dreeveriä käytetään ajavana koirana jänistä ja kettua metsästettäessä. Ks. Metsästys ajavan koiran avulla
Dreeveri on yleisesti tarkkaavainen ja rauhallinen, ei aggressiivinen, hermostunut eikä arka.

Alkuperä

Dreeverin historia voidaan katsoa alkaneeksi Alpeilta, missä vaikeissa olosuhteissa tapahtuvan jahdin oli oltava rauhallista. Liian nopea ajo olisi johtanut saaliseläimen karkuunpääsemiseen hankaliin maastoihin. Lukuisista erilaisista lyhytjalkaisista koirista yhdistettiin lopulta uusi rotu dachsbracke vuonna 1898. Saksassa rotu esiintyy nimellä westfälische dachsbracke. Rotu levisi myös Ruotsiin, ensimmäisen kerran vuonna 1905. 1930-luvulla rodun ominaisuudet metsäkauriin metsästyksessä huomattiin ja rotu alkoi yleistyä. 1947 Ruotsalaiset muuttivat nimen  dreeveriksi. Itsenäisenä kansainvälisenä rotuna dreeveri rekisteröitiin vuonna 1953.

Terveystilanne

Jalostuksen ansiosta dreeveri on nykyään hyvin terve rotu. Aiemmin rotua vaivasi yleisesti osteodystrofia sekä etujalkojen kierous on pääasiassa saatu poistettua kannasta, lukuun ottamatta yksittäisiä tapauksia.
Rafael Koskimies

Kaarlo Rafael Koskimies (vuoteen 1926 Forsman; 9. helmikuuta 1898 Savonlinna – 19. marraskuuta 1977 Helsinki) oli suomalainen kirjallisuudentutkija. Hän oli Helsingin yliopiston kotimaisen kirjallisuuden dosentti 1926–1939 ja estetiikan ja nykykansain kirjallisuuden professori 1939–1961.
Rafael Koskimiehen isä oli lehtori ja tietosanakirjamies Jaakko Forsman nuorempi, jonka setiä olivat valtiomiehet Jaakko Forsman vanhempi ja Yrjö Sakari Yrjö-Koskinen.
Nokkakartio

Nokkakartio on kantoraketissa laukaisun ja lennon alkuvaiheen aikana oleva hyötykuormaa suojaava osa. Se suojaa hyötykuormaa dynaamiselta paineelta ja ilmanvastuksen lämmittävältä vaikutukselta. 
Perinteisesti nokkakartio on kantoraketin tavoin ollut kertakäyttöinen.

Uudelleenkäytettävyys

Osana uudelleenkäytettävän raketin kehitysohjelmaansa SpaceX kehittää uudelleenkäytettävää nokkakartiota. Maaliskuussa 2017 lennolla SES-10 SpaceX sai nokkakartion puolikkaat laskeutumaan hallitusti. Lennolla nokkakartio irtosi noin T+3:30 kahtena puolikkaana. Omien rakettimoottoreidensa suuntaamana ja laskuvarjon avulla hidastamalla puolikkaat laskeutuivat hallitusti ja ehjänä mereen. Hiilikuidusta ja alumiinikennosta tehty nokkakartio maksaa joitakin miljoonia.
B-luokka (sukellusvene, Espanja)

Suunnittelu

Holland-tyyppiset sukellusveneet olivat suurempia ja paranneltuja versioita  Isaac Peralista. Ne tilattiin laivastolailla 15. helmikuuta 1915 ja valmistus aloitettiin heinäkuussa 1916.
Hedonismi

Hedonismi (m.kreik. ἡδονή, hedone, 'nautinto', 'mielihyvä') on elämänfilosofian oppi, joka asettaa nautinnon tai mielihyvän keskeiseen rooliin tai tavoiteltavaksi. Yksinkertaisimman eettisen hedonismin mukaan "mikä tahansa mikä aiheuttaa mielihyvää on hyväksi".
Hedonismin pohjimmainen idea on ajatus siitä, että kaikki teot voidaan mitata sen mukaan, kuinka paljon nautintoa ne tuottavat. Yksinkertaistettuna hedonisti pyrkii saavuttamaan mahdollisimman paljon nautintoa ja mahdollisimman vähän tuskaa. 
Samankaltaisia ajatuksia voi löytää John Stuart Millin klassisesta utilitarismista. Utilitarismi on teoria, joka arvostaa tekoja niiden aiheuttaman hyödyn tai onnellisuuden perusteella, johon usein yhdistetään mielihyvä. Tämä ei kuitenkaan ole hedonismia, joka keskittyy toimijan onnellisuuteen, vaan utilitarismi määrittää kaikkien onnellisuuden (vrt. individualismi ja kollektivismi).

Nykyisen hedonismin edeltäjiä

Kyreneläiset oli filosofinen koulukunta antiikin Kreikassa, joka uskoi, että on olemassa vain kaksi tunnetta: nautinto (hedone) ja tuska. Heidän mielestään nautinto oli elämän korkein päämäärä. Kyreneläisten uskotaan vaikuttaneen voimakkaasti epikurolaisuuteen.
Epikurolaisuus oli hedonismin tunnetuin edustaja antiikin filosofiassa. Epikuros painotti rauhallista mielihyvää ja "halun vähentämistä". Epikurokselle nautinto oli kärsimyksen poissaoloa (aponia). Hän itse eli hyvin niukasti, syöden lähinnä leipää. Epikuros piti suurimpana ilona ystävien kanssa keskustelemista. Sen sijaan monet Epikuroksen seuraajat painottivat aistinautintoja, mikä antoi huonon maineen epikurolaisuudelle.
Gabriel Knight: Sins of the Fathers

Pelaaminen

Gabriel Knight: Sins of the Fathers on hiirellä pelattava kolmannen persoonan seikkailupeli. Hiirellä liikutetaan pelin päähahmoa Gabriel Knightia, keskustellaan muiden hahmojen kanssa ja pyritään ratkaisemaan pulmia. Pelin musiikista vastaa Robert Holmes ja äänirooleissa ovat muun muassa Tim Curry, Mark Hamill ja Michael Dorn.

Juoni

Gabriel Knight on neworleansilainen kirjakaupan omistaja, joka haaveilee kirjailijan urasta. Saadessaan kirjaan aineistoa etsiessään apua poliisiystävältään, herää hänen kiinnostuksensa kaupungissa tapahtuneisiin voodoo-murhiin. Samalla kun murhien ja Gabrielia öisin vaivaavien painajaisten välillä alkaa näkyä yhteneväisyyksiä, saa Gabriel tietää myös uutta sukujuuristaan.
Pekka Lintu

Pekka Lintu (s. 1947) on suomalainen diplomaatti. Hän on toiminut Suomen suurlähettiläänä Ateenan suurlähetystössä Kreikassa vuodesta 2011. Hänet on akkreditoitu Ateenasta käsin myös Albaniaan. Vuosina 2006–2011 Lintu toimi suurlähettiläänä Washingtonissa Yhdysvalloissa. Vuosina 1994–2001 hän oli suurlähettiläänä Tokiossa, Japanissa.
Lintu astui ulkoasiainministeriön palvelukseen vuonna 1972. Hän työskenteli vuosina 1975–1979 Suomen pysyvässä edustustossa Genevessä. Vuosina 1984–1987 hän oli lähetystöneuvos Suomen OECD-edustustossa Pariisissa. Lisäksi hän on toiminut ulkoasiainministeriössä useissa kauppapoliittisissa tehtävissä ja kehityspoliittisella osastolla.
Koulutukseltaan Lintu on oikeustieteen lisensiaatti.
Rakkapunavarpunen

Tuntomerkit

Rakkapunavarpunen on 19–20,5 senttimetriä pitkä. Se on voimakasrakenteinen ja sillä on vahva nokka ja melko pitkät siivet ja pyrstö. Koiraan päälaki ja alapuoli ovat väriltään tumman vadelmanpunaiset ja valkoisten täplien kirjomat. Silmä ja nokan ympärystä ovat tummat. Nokka on vaalea. Naaras ja nuori koiras ovat väriltään ruskeanharmaita ja karkean pitkittäisviiruisia. Nokka on harmaanruskea.
Rakkapunavarpusen kutsuääni on kuuluva ja tasainen tvui ja varoitusääni epäpuhdas ja paksu tsik. Rakkapunavarpusen laulu on yksinkertainen, kirkas ja rauhallinen säe, esimerkiksi tsyih tsy-tsy-tsy tvut-vutvu-tsy. Osa säkeistä voi olla pidempiä ja vaihtelevampia.

Levinneisyys

Rakkapunavarpusia elää Kaukasuksen alueella ja Keski-Aasiassa.

Elinympäristö

Rakkapunavarpunen pesii paljakalla yli 2500 metrin korkeudessa. Se on paikkalintu, mutta talveksi se laskeutuu noin 1000 metriin tai alemmaksikin lumitilanteen mukaan. Tällöin ne liikkuvat pieninä parvina. Pesänsä rakkapunavarpunen tekee kallionkoloon tai kiven alle.
Texas City

Historiaa

Paikalle sijoittui tiettävästi eurooppalaista asutusta 1830-luvulla, jolloin Texas oli itsenäinen Meksikosta erottautunut tasavalta. Ensimmäisen asutuksen paikalle tuli rautatieterminaali. Vielä 1800-luvulla paikalla asui lähinnä karjankasvattajia, hedelmätarhureita ja kalastajia.
Vuonna 1913 Yhdysvaltain presidentti William Howard Taft valmisteli interventiota Meksikon puolelle Veracruziin. Silloin kolmen tuhannen asukkaan Texas Cityyn sijoitettiin Yhdysvaltain toinen jalkaväkidivisioona, jossa oli 10 000 miestä. Samaan aikaan Yhdysvaltojen nuorten ilmavoimien tukikohta sijoitettiin kaupunkiin.
Galvestoninlahdella Texas Cityn edustalla sattui 16. huhtikuuta 1947 katastrofi, jossa ammoniumnitraatilla lastattu laiva räjähti. Aineelliset vahingot olivat mittavia, ja virallisten tietojen mukaan 581 henkeä sai surmansa.
British Petroleumin (entinen Amoco) öljynjalostamo Texas Cityssä oli räjähdysonnettomuuden näyttämönä 23. maaliskuuta 2005. Kuolleita oli 15 ja loukkantuneita yli sata.

Houstonin metropolialue

Vuodesta 2003 alkaen Texas City on luettu kuuluvaksi Houston–Sugar Land–Baytown-nimiseen metropolialueeseen. Sitä ennen metropolialueen nimitys oli Houston–Galveston–Brazoria.
Fagerön miinaonnettomuus

Fagerön miinaonnettomuus tapahtui keskiyöllä 12. joulukuuta 1944 kun kaksi saksalaista Narvik-luokan hävittäjäalusta Z35 ja Z36 ajoi miinoihin Inkoon saaristossa Fagerön saaren edustalla. Onnettomuudessa kuoli yli 500 saksalaista merisotilasta. Henkiinjääneet 67 saksalaista joutuivat vankileirille Neuvostoliittoon. 
Saksalaisen laivasto-osaston johon kuuluivat hävittäjät Z35, Z36 ja Z43 sekä torpedoveneet T23 ja T28 tarkoituksena oli laskea miinoja Viron rannikolle jotta Neuvostoliiton laivaston liikkuminen Tallinnan länsipuolella vaikeutuisi. Osasto lähti Gdyniasta 11. joulukuuta 1944 kohti Suomenlahtea. Kova merenkäynti ja huono näkyvyys johtivat siihen että osasto ajautui väärälle reitille Suomen rannikon tuntumaan. Hävittäjät Z35 ja Z36 joutuivat saksalaisten itse aikaisemmin laskemaan Nashornin miinakenttään, törmäsivät miinoihin ja upposivat. Z36 tuhoutui kokonaan kun sen kannella ollut miinalasti räjähti samalla eikä laivan miehistöstä jäänyt ketään henkiin. Sen sijaan Z35:n miehistöstä osa onnistui pelastumaan aluksesta ennen kuin se upposi. Muut osaston laivat kääntyivät takaisin kohti Gdyniaa.
Henkiinjääneet miehistön jäsenet pelastautuivat Inkoon rannikon saarille. Suomen ja Neuvosotliiton aseleposopimuksen mukaisesti heidät luovutettiin Neuvostoliittoon. Onnettomuudessa menehtyneiden ruumiita löytyi saarien rannoilta vielä seuraavan vuoden syksyyn saakka. Fagerön saarelle haudattiin kaikkiaan 187 saksalaista. Kuolleet siirrettiin 1960-luvun alussa Saksalaisten sotilaiden hautausmaalle Vantaalle jonne on haudattu yhteensä 201 onnettomuudessa kuollutta. Uponneiden alusten hylyt onnistuttiin paikallistamaan kevättalvella 1994.
Kirjailija Hans Ruin kuvasi tapausta omaelämäkerrallisessa teoksessaan Hem till sommaren (1960).