Hopliitti

Etymologia

Nimi "hopliitti" juontuu kreikankielisestä sanasta hoplon (ὅπλον, monikossa hopla, ὅπλα), joka tarkoittaa jalkaväen sotilaan suojavarustuksen yksittäistä osaa tai vaihtoehtoisesti koko hopliitin varustusta. Usein mainitaan virheellisesti, että hopliittien nimi pohjautuisi heidän käyttämästään pyöreästä kilvestä, mutta muinaisten kreikkalaisten keskuudessa kilpi tunnettiin nimityksellä aspis.

Varustus

Hopliitit oli tarkoitettu Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoiden raskaaksi jalkaväeksi, ja heidän suojavarustukseensa kuuluivat pronssista taottu rintapanssari ja säärisuojat, nahasta valmistetut sandaalit, kankaasta kudottu lyhyt hame sekä pronssinen kypärä, josta tunnetuin on poskisuojilla ja harjalla varustettu niin sanottu korinttilainen malli. Kaikkien hopliittien varustus oli kaupunkivaltiosta huolimatta melko samanlainen, minkä seurauksena taistelussa hopliiteilla oli vaikeuksia tunnistaa oman puolensa ja vihollisen sotilaat. Hopliittien täydellinen suojavarustus saattoi olla yhteensä jopa yli 20 kilogramman painoinen, minkä takia hopliitit pukeutuivat haarniskaansa vasta juuri ennen taistelua. 
Hopliittien tunnistettavin piirre oli heidän pyöreä kilpensä, jonka halkaisija oli metrin levyinen. Kilpi suojasi tehokkaasti koko sotilaan yläruumista sekä nuolilta että keihäiltä ja miekoilta. Kilpi oli valmistettu puusta, mutta sen keskellä oli pronssinen kupu, minkä ansiosta aseensa menettänyt hopliitti pystyi lähitaistelussa nuijimaan vihollisensa kuoliaaksi. Hopliitit usein maalasivat kilpiinsä kaupunkivaltioidensa tunnusten tai onnea tuottavien silmien kaltaisia symboleja, ja esimerkiksi peloponnesolaissodassa spartalaiset koristelivat kilpensä lambda-kirjaimella. Spartalaisen hopliittien ohjesääntö kielsi kilpensä menettänyttä sotilasta poistumasta taistelutantereelta ennen kuin hän oli löytänyt kilpensä. Kilven paino vaihteli 8–37 kilogramman välillä.
Hopliittien ensisijainen ase oli noin 2,1–2,7-metrinen dory-niminen keihäs, joka oli tarkoitettu vihollisen jalka- ja ratsuväen torjumiseen falangimuodostelmassa. Keihäs oli pituutensa vuoksi kömpelö ja hyödytön lähitaistelussa, joten hopliitit oli aseistettu myös ksifos-nimisellä yhden käden miekalla. Koska miekan lyhyt terä teki siitä epäkäytännöllisen raskaasti panssaroidun vihollishopliitin rintavarustuksen puhkomiseen, hopliitit koulutettiin viiltämään vihollista kaulaan tai kasvoihin, koska viilto taivutti kypärän pehmeän pronssin. Myöhemmässä vaiheessa hopliittien varustukseen ilmestyi myös kahden käden miekkoja, mutta tällöin sotilaat joutuivat luopumaan keihään käytöstä, koska keihäs olisi hankaloittanut painavan miekan vetämistä huotrasta.

Taktiikat

Hopliitit liikkuivat taistelukentällä jopa kahdeksan miehen syvyisissä rivistössä, falangissa. Hopliittien kilvet muodostivat muurin, jota nuolet eivät pystyneet lävistämään, minkä seurauksena falangin saattoi murtaa vain jalkaväen massiivisella rynnäköllä. Tyypillisessä puolustusasennossa hopliitti seisoi pystyssä ja piteli toisessa kädessään keihästä. Hopliittien heikkous piili selustassa: vihollisen hyökätessä takaa hopliitit eivät voineet kääntyä tarpeeksi nopeasti. Falangit muodostuivat hopliittien ensisijaiseksi taktiikaksi 800-luvun eaa. aikoihin. Ennen sitä sotilaat taistelivat ilman strategista suunnitelmaa.
Monet kaupunkivaltioiden väliset pienemmät kahakat saattoivat kestää vain noin tunnin. Tappion kokeneet hopliitit joutuivat pakenemaan; poikkeuksena tästä olivat spartalaiset, jotka oli koulutettu taistelemaan kuolemaan saakka. Tällaiset taistelut olivat yleensä pieniä yhteenottoja, joille oli varattu oma paikkansa, jossa vastakkain asettuneet falangit ottivat yhteen. Molempien osapuolien taktiikkana oli vihollisen falangiin juokseminen ja pyrkiminen sen murtamiseen. Jos tämä ei heti onnistunut, taistelu jatkui kovana puskemisena ja työntämisenä, kunnes heikompi falangi murtui ja puskeminen vaihtui kahden armeijan sotilaiden väliseksi lähitaisteluksi miekoin. Kaatuneiden määrä saattoi jäädä tällaisissa välienselvittelyissä pieneksi ottaen huomioon miesten määrän ja raskaan aseistuksen. 
Suuremmissa taisteluissa, kun esimerkiksi useat kaupunkivaltiot yhdistivät voimiaan vihollisen lähestyessä, falangitaktiikan todellinen teho näyttäytyi ja kaatuneiden määrä kohosi molemmin puolin. Hyvin koulutetut ja kyvykkään sotapäällikön komentamat hopliitit toimivat taisteluissa tehokkaasti ja määrätietoisesti aiheuttaen viholliselle suuria tappioita kurinalaisuuteen perustuvan doktriininsa ansiosta. Hopliittien tehokkuus osoittautui persialaissotien kuuluisissa Marathonin, Thermopylain ja Plataian taisteluissa, joista Marathonissa ja Plataiassa hopliitit saavuttivat murskavoiton persialaisarmeijasta ja Thermopylaissakin persialaiset kokivat jopa kymmenkertaiset miestappiot.
Hopliittien liikkuminen falangimuodostelmassa teki taisteluista suoraviivaisia ja nopeita kahakoita tasaisessa maastossa, mutta 400-luvulle eaa. alkupuolelle mennessä vain spartalaiset hopliitit oli koulutettu etenemään suorassa rivistössä. Sotilaiden liikkuminen epäsuorissa rivistöissä aiheutti kaupunkivaltioille miestappioita, kunnes thebalainen sotapäällikkö Epameinondas koulutti hopliittinsa liikkumaan diagonaalisissa muodostelmissa.

Perintö

Peloponnesolaissodan jälkeen ratsuväen, jousimiesten ja piirityskoneiden rooli antiikin Kreikan kaupunkivaltioiden armeijoissa lisääntyi, ja hopliitit joutuivat taistelemaan kevyemmässä suojavarustuksessa saavuttaakseen suuremman liikkumavaran. Sodankäynnin uudistusten seurauksena kreikkalaiset hylkäsivät falangissa taistelemisen, mutta myöhemmin Aleksanteri Suuren armeija hyödynsi falangitaktiikkaa voitokkaasti valloitusretkillä Vähässä-Aasiassa. Kun roomalaiset valloittivat Kreikan, Rooman valtakunnan armeijaan ja strategioihin siirtyi vaikutteita hopliittien sodankäynnistä. Roomalaisten sotilaiden varustus ja taktiikat pohjautuivat pitkälti hopliitteihin.