google/wiki40b huggingface dataset:
Andreas Wisniewski

Elämäkerta

Wisniewski syntyi Berliinissä ja hän vietti suurimman osan varhaiselämästään tanssimiseen, ennen kuin hän kääntyi näyttelijäksi. Wisniewski teki suuren debyytin elokuvassa Gothic.
Seuraavana vuonna tuli hänen suurin esiintymisensä Bond-elokuvassa 007 vaaran vyöhykkeellä, missä hän esitti KGB:n jäsentä Necrosta. Wisniewskin kolmas suuri esiintyminen oli elokuvassa Die Hard – vain kuolleen ruumiini yli, missä hänen roolihahmonaan oli Tony, yksi Hans Gruberin (Alan Rickman) alaisista. Elokuvan kuuluisassa kohtauksessa Tonyn ruumis makaa hississä ja John McClane (Bruce Willis) on kirjoittanut verellä hänen paitaansa "Sain nyt konekiväärin. Ho-Ho-Ho".
Wisniewski jätti elokuva-alan hetkeksi esiintyäkseen televisiosarjoissa Superboy, Mann & Machine sekä Villi Pohjola. Myöhemmin hän palasi elokuva-alalle esiintyäkseen scifi-elokuvassa Death Machine. Wisniewskillä oli myös sivuosa elokuvassa Vaarallinen tehtävä.
Pian sen jälkeen hän esiintyi saksalaisissa elokuvissa sekä englantilaisessa sarjassa Lock, Stock..., mikä perustuu Guy Ritchien ohjaamaan vuoden 1998 elokuvaan Puuta, heinää ja muutama vesiperä. Wisniewski esiintyi myös sarjassa Ultimate Force, missä hän esitti venäläisterroristia.
Wisniewski on esiintynyt myös kahdessa musiikkivideossa. Ensin hän esiintyi videossa Venus, jonka esitti tyttöyhtye Bananarama ja myöhemmin hänet nähtiin Elton Johnin videossa Nikita.
Vuonna 2001 Wisniewski aloitti ohjaamisen. Hän teki lyhytelokuvia inspiroiden Danny Webbiä ja Christine Adamsia.

Yksityiselämä

Wisniewski on naimisissa ja hänellä on poika. Wisniewski on uskonnoltaan zen ja hän ohjaakin meditointiluokkia Notting Hill'ssä.
Ségou

Maantiede

Ségoun kaupunkikunnan pinta-ala on 23,74 neliökilometriä. Se rajoittuu idässä Pelenganan, etelässä Sakoïban ja lännessä Sébougoun maalaiskuntiin sekä pohjoisessa Nigerjokeen. Kaupunginosia on 15: Alamissani, Angoulême, Bagadadji, Bananissabakoro, Bougoufié, Comatex, Dar Salam, Hamdallaye, Médine, Mission Catholique, Missira, Ségou Coura, Sido Soninkoura, Sokalakono ja Somono. Seudulla vallitsee kuiva Sahelin ilmasto.

Historia

Kaupunki oli 1700-luvulta lähtien Segun bambaravaltion keskus. Se koostui alun perin neljästä kahdentoista kilometrin säteellä sijainneesta kylästä, jotka olivat Segu-Koro eli ”Vanha Ségou”, maanviljelijöiden asuttama Segu-Bugu, Segu-Kura eli ”Uusi Segou” ja kuninkaan asuinpaikkana toiminut Segu-Sikoro. Umar Tallin johtamat tukulorit valloittivat paikkakunnan vuonna 1861. Ranskalainen Eugène Mage asui siellä vuosina 1864–1866, jolloin hän arvioi Segu-Sikoron asukasluvuksi 10 000 henkeä. Ranskalaiset valtasivat kaupungin vuonna 1890. Siirtomaaviranomaiset tekivät Ségousta hallintopiirin keskuksen vuonna 1893, ja myöhemmin siitä kehittyi huomattava kauppakaupunki.

Liikenne, talous ja palvelut

Ségoun kautta kulkee Bamakosta Moptiin ja Gaoon johtava maantie. Nigerjoella on laivaliikennettä.
Paikallisia elinkeinoja ovat maanviljely, karjanhoito, kalastus, kaupankäynti ja käsityöammatit. Kaupungissa on myös tekstiili- ja elintarviketeollisuutta. Ségou on Nigerjoen ”kuollutta suistoa” keinokastelun avulla hyödyntävän Office du Nigerin keskuspaikka.
Kaupungissa on 33 ala- ja 17 yläkoulua sekä 40 koraanikoulua. Terveyspalvelut käsittävät aluesairaalan ja kolme terveyskeskusta. Vesijohtoverkko kattaa 45 % talouksista.

Nähtävyydet ja matkailu

Ségoun nähtävyyksiä ovat siirtomaa-arkkitehtuuria edustavat julkiset rakennukset, katolinen kirkko, muslimien hautausmaa, käsityökeskukset ja Nigerjoen rannat. Kymmenen kilometrin päässä sijaitseva Ségoukorossa on bambarakuningas Biton Coulibalyn hauta, kolme moskeijaa ja muita sudanilaistyylisiä rakennuksia. Kaupungissa on hotelleja ja muita matkailupalveluja.
Kaupungissa järjestetään vuosittain helmikuussa kulttuurifestivaali Festival sur le Niger.
Haukilampi (Keuruu, Kamppiperä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä.Lampi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Lammen tilavuudeksi on saatu 42 600 kuutiometriä eli 0,043 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja suurin syvyys on 4,2 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 550 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Asunnanjärven valuma-alueella (35.68), jonka Vähä-Asunnan valuma-alueeseen (35.687) se kuuluu.
Élisabeth Guigou

Élisabeth Guigou, o.s. Vallier, (6. elokuuta 1946 Marrakech, Marokko) on ranskalainen poliitikko, korkea-arvoinen valtion virkamies ja Ranskan Sosialistisen puolueen jäsen.
Sosialistipuolueen jäsenenä ja kansanedustajana Guigou on ollut useita kertoa ministerinä. Hän oli ensimmäinen nainen oikeusministerinä, jolle niin sanottuna sinetin vartijana kuuluvat sekä ulkoinen että sisäinen turvallisuus. Tässä tehtävässä hän oli vuosina 1997–2000. Hän on ollut Pariisin pohjoisen esikaupungin Saint-Denisin edustajana parlamentissa ja sen ulkoasiain valiokunnan puheenjohtaja vuosina 2012–2017.

Perhe

Guigou avioituu 1966 Jean-Luis Guigoun kanssa, joka toimii Michel Rocardin teknisenä neuvonantajana. Aviomies on surettanut taloustieteen aggregaatiton ja toimii yliopiston professorina. Hän on myös ollut korkeana virkamiehenä, esimerkiksi hän toimi vuosina 1997–2002 Datar’in eli Délégation interministérielle à l'aménagement du territoire et à l'attractivité régionalen johtajana.
Heillä on 1980 syntynyt poika.
7402

7402 on TTL-logiikkaperheen integroitu piiri, johon on pakattu 4 kappaletta 2-sisääntuloista NOR-porttia. Piiriä valmistetaan nykyään CMOS-tekniikalla TTL-piireille ominaiseen pinnikonfiguraatioon. Esimerkiksi 74HC02 on CMOS-tasoinen versio piiristä ja sen käyttöjännitesuositus on 2,0-6,0 V. TTL-tasoinen versio vastaavasta piiristä on 74HCT02 ja sen käyttöjännitealue on 4,5-5,5 V.
CMOS-logiikkaperheessä 4001 on myös samanlainen NOR-piiri. Sen pinnit ovat kuitenkin puoliksi käänteisessä järjestyksessä niin, että ulostulot ovat liitosnastojen 3, 4, 10 ja 11 kohdalla. 4001-piirin käyttöjännitealue on myös paljon laajempi, 3-15 V DC.
San Mauro Torinese

Nähtävyyksiä

Kaupungin nähtävyyksiä on Pojoen ylittävä silta Ponte Vittorio Emanuele III di San Mauro, joka tunnetaan myös nimellä Ponte Vecchio (vanha silta). Silta vihittiin käyttöön 8. syyskuuta 1912, ja siitä tuli yksi kaupungin symboleista. Silta on 8-aukkoinen kaarisilta, jonka pituus on 257 metriä ja leveys 8 metriä.
Kunnan alueella osittain oleva luonnonpuisto Parco Naturale della Collina di Superga perustettiin suojelemaan tämän mäkisen alueen luonnon monimuotoisuutta sekä maisemallisia piirteitä. Luonnonpuistossa on myös useita merkittäviä rakennuksia. Niistä hallitsevin on Torinon kunnan puolella oleva Supergan basilika. San Mauro Torinesen puolella sijaitsevat 1200-luvulta peräisin oleva linna Castello di Sambuy näyttävine puutarhoineen, sekä arkkitehti Alessandro Antonellin suunnittelema, vuonna 1857 rakennettu 52 metriä korkea uusgoottinen torni Torre di Moncanino.
Liisa Heinämäki

Liisa Heinämäki (s. 1961) on kasvatustieteen ja yhteiskuntatieteen tohtori, opettaja ja lastentarhanopettaja. Kasvatustieteiden väitöskirjassaan (2004, Jyväskylän yliopisto) hän tutki erityispäivähoitoa kunnallisena palvelujärjestelmänä. Yhteiskuntatieteiden väitöstutkimus (2012, Itä-Suomen yliopisto) tarkasteli valtion ohjelmaohjausta kuntien sosiaali- ja terveydenhuollossa.
Heinämäki on työskennellyt kunnissa ja oppilaitoksissa, Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksessa (THL) ja sosiaali- ja terveysministeriössä. THL:ssä (aikaisemmin Stakes) hän toimi tutkijana ja tutkimuspäällikkönä Helsingissä ja Jyväskylän toimipaikassa. Hän tutki ja kehitti erityispäivähoitoa ja varhaista tukea varhaiskasvatuksessa  ja koulussa . Hän on käynnistänyt mm. viisivuotisen ParasSos -tutkimushankkeen, jossa tutkittiin kuntien sosiaali- ja terveyspalvelujen muutosta Kunta- ja palvelurakenneuudistuksessa. Hän on julkaissut useita tutkimuksia kuntien palveluista ja palveluiden muutoksista.
Vuodesta 2013 alkaen Heinämäki on työskennellyt sosiaali- ja terveysministeriön esikuntayksikössä.
Patrice Garande

Ura pelaajana

Garande hankki jalkapallo-oppinsa AS Saint-Étiennen joukkueessa, jonka edustusjoukkueessa hän debytoi kaudella 1977/78. Peliaika seurassa oli kuitenkin kortilla ja Garande istui lähinnä vaihtopenkillä Laurent Rousseyn ja Laurent Paganellin saadessa enemmän vastuuta. Kaudella 1979/80 Garande pelasi sveitsiläisessa CS Chênois'ssa, josta siirtyi US Orléansiin. Hyvä kausi seurassa poiki Garandelle ammattilaissopimuksen AJ Auxerreen, johon hän siirtyi kesällä 1981. Auxerressa vastuuta alkoi tulla ja läpimurtonsa Garande teki kaudella 1983/84 iskien 21 liigamaalia pelaamissaan 34 ottelussa. Garande jätti Auxerren kesällä 1986 ja siirtyi FC Nantes'n paitaan. Hänestä haettiin korvaajaa Vahid Halilhodžićille, mutta kausi oli Garanden osalta heikko ja hän palasikin jo kesällä 1987 AS Saint-Étienneen. Hän pelasi uransa loppuvuodet eri liigaseuroissa ja vuodet 1993–1995 alemmilla sarjatasoilla FC Bourgesin ja Orléansin joukkueissa. Garande lopetti pitkän uransa vuonna 1995.
Maajoukkuetasolla Garande pelasi yhden A-maaottelun Ranskan paidassa. Hän oli mukana Ranskan olympiajoukkueessa 1984, joka juhli Los Angelesissa olympiakultaa.

Ura valmentajana

Valmennusuransa Garande aloitti vuonna 1995 SM Caenin organisaatiossa Pierre Mankowskin apuvalmentajana. Hän työskenteli Caenissa kolme kautta ja Mankowskin potkujen jälkeen myös Guy Davidin, Gabriel Caldéronin ja Pascal Théaultin apuvalmentajana. Mankowskin ja Garanden johdolla Caen nousi Division 2:n mestarina pääsarjaan kaudeksi 1996/97, mutta putosi yhden kauden jälkeen takaisin. 
Garande jätti Caenin kesällä 1998 ja siirtyi tammikuussa 1999 AS Cherbourgin päävalmentajaksi. Seura voitti Garanen alaisuudessa CFA:n mestaruuden vuonna 2002 ja nousi Nationaliin. Hän jätti joukkueen sopimuksensa päätyttyä kauden 2003/04 jälkeen. Hän palasi Caeniin kesällä 2005 ja toimi seuran reservijoukkueen päävalmentajana. Vuonna 2009 hän nousi Franck Dumas'n rinnalle Caenin edustusmiehistön valmennukseen. He johdattivat seuran Ligue 2:n mestariksi ja takaisin liigaan kaudeksi 2010/11. Seuran pudottua liigasta kauden 2011/12 jälkeen Garandesta tuli yksin Caenin päävalmentaja. Garanden johdolla Caen nousi kauden 2013/14 päätteeksi jälleen takaisin pääsarjatasolle. Kaudella 2015/16 Caen taisteli jopa paikasta europeleihin ja sijoittui lopulta liigassa seitsemänneksi, mikä oli seuran paras sijoitus sitten kauden 1991/92. Kaudella 2016/17 Caenin tulokset eivät riittäneet taistelemaan hyvistä sijoituksista, vaan säilymisestä liigassa. Lopulta sarjapaikka säilyi pisteen turvin. Putoamistaistelu oli edessä myös kaudella 2017/18, jolloin Garande johdatti Caenin säilymiseen jälleen pisteen erolla. Kauden jälkeen Garanden sopimus päättyi ja hän jätti joukkueen kuuden vuoden valmennusrupeaman jälkeen.
Eagle Farm

Eagle Farm on kaupunginosa Brisbanessa, Queenslandin osavaltiossa Australiassa. Se sijaitsee noin kuuden kilometrin päässä kaupungin keskustasta.
Eagle Farm on lähinnä teollisuusaluetta . Vuoden 2001 väestönlaskennan aikaan siellä ja viereisessä Pinkenbassa oli yhteensä 354 asukasta. Kaupunginosassa sijaitsee Brisbanen lentoasema. Lisäksi siellä oli aiemmin Eagle Farmin rautatieasema.
Sacha Treille

Ura

Treille on edustanut Tšekin Extraligan HC Sparta Prahaa. Tšekissä hän on edustanut myös HC Kladnoa. Ruotsissa Treille on edustanut Elitserienin Färjestads BK:ta sekä Allsvenskanin Nybro Vikingsia, Bofors IK:ta ja Malmö Redhawksia.
Kotimaassaan Treille on edustanut Ranskan pääsarjan Brûleurs de Loupsia. Vuonna 2007 hänet valittiin Ranskan liigan vuoden tulokkaaksi.
Treille on edustanut Ranskan maajoukkuetta vuosien 2007 (ensimmäinen divisioona), 2008, 2009, 2010, 2011, 2012, 2013, 2015, 2016 ja 2017 maailmanmestaruuskilpailuissa.
Sachan veli Yorick on myös jääkiekkoilija.
Paavola (Lahti)

Palveluja kaupunginosassa

Paavolassa on Lahden keskeisimpiä koulutuksen ja kulttuurin kaupunginosia. Siellä toimii useita päiväkoteja (Ainonpuiston pk, Humpulan pk, Möysän pk, Onnelantien pk, Paavolan pk, Villa Piiparin pk), Lahden ruotsinkielinen koulu, Lotilan koulu, Tiirismaan koulu, Kannaksen lukio, Tiirismaan lukio ja Lahden aikuiskoulutuskeskus. Siellä sijaitsevat oppimiskeskus Fellmannia, Lahden kaupunginkirjasto ja Lahden kaupunginteatteri sekä  Mustakallion hautausmaa kappeleineen. Kaupunginosassa on myös virastotalo ja Päijät-Hämeen pelastuslaitoksen päätoimipiste (Mannerheiminkatu 24).
Kaupunginosan kaupallisista palveluista mainittakoon huonekaluliikkeet, Kauppakeskus Syke ja Paavolan K-Citymarket. Paavolan K-citymarket avattiin 1971, ja se on ketjun vanhin myymälä. Vuoteen 2016 asti Paavolassa toimi myös Anttilan tavaratalo. 
Paavolassa sijaitsee myös keikka- ja nuorisotila Kasisali, josta esimerkiksi Tehosekoitin ja Apulanta ovat ponnistaneet julkisuuteen.
Leyla-Tepen kulttuuri

Leyla-Tepen kulttuuri oli kuparikautinen perinne, joka vallitsi Keski-Kaukasuksen etelärinteillä 4350 - 4000 eaa. Kulttuuri vallitsi pääosin Ağdamin alueella. Hautaukset tehtiin pääosin saviruukkuihin. Kulttuuri teki myös kurgaaneja, suuria hautakumpuja, kuten Soyuqbulaqiin 4. vuosituhannen alussa eaa. Leyla-Tepen kulttuuriin on kytketty pohjoisen Mesopotamian kulttuuriin, varsinkin itäisen Anatolian kulttuuriin Arslantepe ym. Niinpä metallurgian oletaan saapuneen tänne Mesopotamiasta, ehkä Urukista joskus 4500 eaa.

Löytöpaikkoja

Leyla-Tepen kulttuurin löytöpaikkoja ovat
Leyla-Tepen lisäksi kulttuurin löytöpaikkoja ovat Soyuqbulaq, Berikldeebi, Kavtiskhevi, Chinar-Tepe, Shomulu-Tepe, Abdal-Aziz-Tepe, Boyuk Kesik, Poylu ja Agstafa.
Taavetti Lapveteläinen

Daavid Taavetti Lapveteläinen (s. 19. marraskuuta 1860 Maaninka – 1. heinäkuuta 1919 Helsinki) oli suomalainen kirvesmies, sosiaalidemokraattinen poliitikko ja kansanedustaja. Hän kuoli vuonna 1919 Helsingissä Sörnäisten kuritushuoneessa.
Taavetin vanhemmat olivat renki Petter Lapveteläinen ja Maria Hoffren Maaningan Käärmelahden kylässä. Isä hankki 1860-luvulla kylästä Rantalan tilan, mutta kykeni pitämään sitä vain vuoden huonon sadon vuoksi. Isättömäksi Taavetti jäi jo 8-vuotiaana, ja setä vastasi hänen elatuksestaan siitä lähtien.
Maaningalta Lapveteläinen lähti 25-vuotiaana rautateiden rakennustöihin, aluksi Ouluun. Muutti Kuopioon vuonna 1897 ja työskenteli siellä kirvesmiehenä. Liittyi vuonna 1902 Kuopion työväenyhdistykseen ja asui kansalaissodan syttyessä yhdistyksen Työväentalossa Minna Canthinkatu 20:ssä.
Lapveteläisen ensimmäiset poliittiset luottamustoimet olivat Kuopiossa. Kaupungin valtuusmies hän oli vuosina 1903–1905 ja sen jälkeen verotuslautakunnan jäsen. Eduskuntaan Lapveteläinen valittiin vuosiksi 1911–1914 ja 1917.
Lapveteläinen valittiin maaliskuussa 1918 Työväen pääneuvoston sekä vallankumouksellisen ylioikeuden jäseneksi. Molemmista tehtävistä hän erosi 5. huhtikuuta 1918. Lapveteläinen vangittiin 24. huhtikuuta ja Valtiorikosylioikeus tuomitsi hänet elinkautiseen vankeuteen. Vankeudessa hän kuolikin, todennäköinen kuolinsyy oli aivoverenvuoto.
Taavetti Lapveteläinen avioitui vuonna 1891 jaakkimalaisen Amanda Stulanderin kanssa. Heillä oli kaksi lasta.
Pulla-Pirtti

Historia

Leipomo-konditoria Pulla-Pirtti aloitti toimintansa vuonna 1958, kun Lumijoelta kotoisin oleva Antero Räinä osti Oulun Aleksanterikatu 10:ssä 1900-luvun alusta toimineen leipomon. Myös Anteron puoliso Tuulikki Räinä tuli toimintaan mukaan, ja 1980-luvulla perheen pojat Hannu ja Heikki aloittivat työt yrityksessä.
Pulla-Pirtti on ollut edelläkävijä uuden leipomoteknologian käyttöönotossa. Antero Räinän ensimmäinen suuri sijoitus nuorena yrittäjänä oli uudenlaisen monsuuniuunin osto. Sijoitus antoi yritykselle kasvua seuraavina vuosikymmeninä. Pulla-Pirtti oli vuonna 1958 yksi lukuisista Oulussa toimivista pienistä kivijalkaleipomoista, mutta jo 1970-luvulle tultaessa Oulun suurimpien leipomoyritysten joukossa. Toiminta laajeni 1970-luvulla ja leipomo siirtyi Perävainion Lepolaan, jossa se on ollut nykyisellä paikallaan siitä asti.
Pulla-Pirtti kasvoi vuosikymmenten myötä yhdeksi koko Pohjois-Suomen tunnetuimmista ja isoimmista leipomoista. Pulla-Pirtillä työskenteli vuonna 1958 kuusi leipomoalan ammattilaista. Kasvun myötä leipomo työllistää nykyisin noin 120 henkilöä. Perheyrityksessä työskentelee omistajia jo kolmannessa sukupolvessa.
Nykyään Pulla-Pirtillä on kaksi leipomoa, Oulussa ja Raahessa. Niiden lisäksi löytyvät leipomomyymälä-kahvilat Raahesta, Oulusta ja Kempeleestä. Vuonna 2018 avattiin Oulun keskustaan uusi Konditoria-kahvila Sofia. 
Pulla-Pirtti on kuulunut aiemmin Perheleipurit-yhteistyöketjuun. Vuonna 2015 se jatkoi toimintaansa omana alueellisena leipomona.

Tuotteet

Pulla-Pirtti on tunnettu rieskoistaan. Maineeltaan Pulla-Pirtti onkin rieskatalo. Leipomo on koko Pohjois-Suomen suurin rieskan leipoja. Leipomossa leivotaan myös vaaleita leipiä, tummaa leipää, pullia ja konditoriatuotteita eli leivoksia ja kakkuja. Pulla-Pirtin munkit, laskiaispullat ja Runebergin tortut ovat erityisen suosittuja tuotteita alueellaan.
Pulla-Pirtin tuotteita on saatavilla koko Pohjois-Suomen alueelta Utsjoelta Kokkolaan ja Vaasaan asti.
Leipomo on saanut hyvin vaativan FSSC 22000 -tuoteturvallisuussertifikaatin. Se todistaa leipomon täyttävän maailmanlaajuiset turvallisuusstandardit ja kertoo, että toiminta on valvottua ja pyritään kehittämään sekä parantamaan elintarviketurvallisuusjärjestelmää jatkuvasti paremmaksi. 
Pulla-Pirtti kierrättää kaiken ylimääräisen leipänsä paikalliselle Viskaalin tilalle. Leivät syötetään tilan naudoille osana niiden ravintoa. Samalla leipomo pystyy vähentämään paljon leipomisesta syntyvää jätettä ja ympäristövaikutuksia.
Werner Kuusikko

Anders Werner Kuusikko (3. toukokuuta 1903 Haaparanta, Ruotsi – 1938 Neuvosto-Karjala) oli suomalainen kirjailija ja toimittaja, joka käytti toimittajana myös nimimerkkiä Venni Kuusio. Werner Kuusikon vanhemmat olivat suomalaisia. Isä Antti toimi räätälinä Tornionjoen molemmilla puolilla kunnes hän lasten kasvun ja kouluun menon myötä asettui Suomen puolelle.
Werner kirjoitti 22-vuotiaana ensimmäisen näytelmänsä nimeltä Aavasaksalla. Sitä seurasi Huomenkellot, jota pidetään hänen arvokkaimpana teoksenaan työväenkirjallisuuden kannalta. Sen kustantaja on sosiaalidemokraattien omistama Oulun läänin Työväen Kirjateollisuus oy, joka aloitti 1918 lakkautetun Kansan Tahdon julkaisemisen uudelleen vuonna 1919 nimellä Pohjan Kansa. Viranomaisten julkaisukieltojen takia lehti ilmestyi myöhemmin mm. nimellä Pohjan Voima 1924–1930. Kun lehden vastaava toimittaja sai vankeustuomion keväällä 1930, joutui Werner ottamaan hänen tehtävänsä. Lehti lakkautettiin jo kesäkuussa 1930. Vernerin poliittisia runoja julkaistiin Pohjan Voimassa vuodesta 1927 alkaen nimimerkillä Venni Kuusio.
Oulun läänin Työväen Kirjateollisuus lähti vuonna 1926 kilpailemaan Revontulet-nimisellä lehdellä viikkolehtirintamalla. Werner toimitti tätä Pohjan Voiman sivujulkaisua vuodesta 1928. Revontulet oli merkittävä tulonlähde lehtiyhtiölle, ja se piti myös hengissä Pohjan Voimaa. Myös Revontulet lakkautettiin 1930, vaikka sen sisältö ei juurikaan eronnut vastaavista porvarillisista kilpailijoistaan. Lehti julkaisi rakkaus-, jännitys- ja rikoskertomuksia, pakinoita, runoja ja jatkokertomuksia. Revontulten merkittävintä antia ovat kuitenkin sen päätoimittajan kirjalliset pikkutyöt, lähinnä lyriikkaa mutta myös jonkin verran proosaa. Revontulten jälkeen Werner ystävineen halusi perustaa uuden lukemistolehden, mutta se ei saanut julkaisulupaa.
Työttömyydestä kärsivä sosiaalidemokraatti Werner meni neuvosto-Karjalaan. Hän kirjoitti alkuvuosina ahkerasti kotiinsa kirjeitä. Vuonna 1933 Wenne kirjoittaa: ”Työ täällä radiossa käy entistä latuaan. Nyt minulla on sellainen paikka, josta sielläkin usein haaveilin. Saan palkkaa siitä, että yksinomaan kirjoittelen – mitään muuta ei tehtäviini kuulu. …. Teatteri harjoittelee muun ohessa parhaillaan minunkin kahta 1-näytöksistä näytelmääni, ”Tulivuori” ja ”Uittokämpällä”. Kaikki näytti olevan hyvin.
Stalinin puhdistukset koituivat Wernerin kohtaloksi, joka oli vuosikymmeniä tuntematon perheellekin. Kirjeiden tulo loppui 1933. Eila Lahti-Argutinan kirjan (Olimme joukko vieras vaan. Venäjänsuomalaiset vainouhrit Neuvostoliitossa 1930-luvun alusta 1950-luvun alkuun.) mukaan Werner on toiminut Karjalan radiokomiteassa 1933-1934, myöhemmin hän on ollut Karhumäen piirissä Tshelmuzhissa metsätyöläisenä.
Neuvostoliiton arkistojen avauduttua on selvinnyt, että Werner pidätettiin kesäkuussa 1938 ja asetettiin syytteeseen vakoilijana, tuomittiin kuolemaan syyskuussa, teloitettiin ampumalla lokakuussa 1938. Hautapaikka on Petroskoin ympäristössä. Vernerin maine palautettiin Petroskoissa 7.5.1989.
Eila Kelo

Eila Anneli Kelo (o.s. Aaltonen, s. 30. tammikuuta 1948 Raisio) on suomalainen entinen korkeushyppääjä ja viisiottelija. Hän edusti seuratasolla Tervakosken Patoa ja Viipurin Urheilijoita. Uransa hän lopetti kauden 1976 jälkeen.
Kelo voitti korkeushypyn Suomen mestaruuden vuonna 1970 ja piti kesäkuussa 1973 vähän aikaa hallussaan korkeushypyn Suomen ennätystä tuloksellaan 173 senttimetriä. Hän hyppäsi ennätyksekseen ulkona 174 senttiä (1975) ja hallissa 176 senttiä (1974). Kelolla on Kalevan kisoista yhteensä kaikkiaan 12 mitalia korkeushypystä ja viisiottelusta, jossa hän otteli ennätyksekseen 3607 pistettä vuonna 1973.
Kelo on yleisurheilun Suomen mestareiden Milla Kelon ja Niina Kelon äiti ja toimi myös heidän valmentajanaan. Nykyään hän toimii yleisurheilun valmennustehtävissä Keski-Uudenmaan Yleisurheilussa.
Työstään yleisurheilussa Eila Kelo palkittiin Euroopan Yleisurheiluliiton (EA) naisvaikuttajapalkinnolla vuoden 2009 saavutuksista.
Veikko Gröhn

Veikko Gröhn on suomalainen arkkitehti ja teologian maisteri. Hän on suunnitellut erityisesti vapaakirkollisten, lähinnä helluntailaisten, seurakuntien rukoushuoneita ja kirkkoja yhteensä 19.
Gröhn on valmistunut arkkitehdiksi Lahden teknillisestä oppilaitoksesta. Hän perusti Lahteen arkkitehtitoimiston 1975, myöhemmin nimeksi tuli VG-Group. Hän on suorittanut Walesin yliopiston Master of Theology in Ministerial -ohjelmassa ylemmän maisteritasoisen tutkinnon (Mth) keväällä 2008.
Gröhn on tuomittu kahden vuoden ehdollinen vankeusrangaistukseen vuonna 2013 Nova-jutun rikosvyyhdessä. Joulukuussa 2017 hän sai saman jutun jatkojutussa tuomion seitsemästä törkeästä petoksesta kolmen vuoden ehdottomaan vankeuteen. Gröhn valittaa tuomiosta, joten se ei ole toistaiseksi lainvoimainen.
Gröhnin toimisto on VG-Group, joka on Nova Groupin entinen tytäryhtiö. Gröhn oli Nova-Groupin hallituksen varsinainen jäsen.
Iso laitahyökkääjä

Iso laitahyökkäjä on yksi koripallon pelipaikoista. Tämän pelipaikan pelaajan tehtäviin kuuluu levypallojen ottaminen, jonka takia iso laitahyökkäjä pelaa sekä hyökkäys- että puolustuspäässä korin läheisyydessä. Tällä pelipaikan pelaaja helpottaa myös sentterin peliä.
Ensimmäisenä nykyaikaisen ison laitahyökkääjään tunnusmerkit täyttäneenä pelaajana pidetään Maurice Lucasia. Muita tunnettuja pelipaikan pelaajia ovat muun muassa Karl Malone ja Charles Barkley sekä suomalaisista Hanno Möttölä ja Lauri Markkanen. Barkley tuli tunnetuksi lyhyen kokonsa ja suuren ponnistusvoimansa takia.
Selma Blair

Varhainen elämä

Selma Blair syntyi juutalaisille vanhemmille, Molly Annille ja Elliot Beitnerille, Southfieldissä. Lapsena hän kävi Hillel Day Schoolia sekä Cranbrookin Kingswood Schoolia Detroitin lähellä. Hänellä on sisko, Katherine Cooke Beitner.
Myöhemmin hän opiskeli Kalamazoo Collegessa vuosina 1990–1992 ja siirtyi sitten Michiganin yliopistoon, missä hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon. Hän opiskeli näyttelemistä Stella Adler Conservatory -näyttelijäkoulussa New Yorkissa.

Yksityiselämä

Blair avioitui muusikko Ahmet Zappan kanssa vuonna 2004. He erosivat vuonna 2006. Vuosina 2008–2010 Blair seurusteli näyttelijä Mikey Dayn kanssa. Sen jälkeen hän alkoi seurustella muotisuunnittelija Jason Bleickin kanssa. Heille syntyi poika Arthur heinäkuussa 2011. Seuraavana vuonna pariskunta ilmoitti eroavansa.
Selma Blair ilmoitti syksyllä 2018 saaneensa MS-tauti diagnoosin.