google/wiki40b huggingface dataset:
Makuupussi

Makuupussi eli makuusäkki on kankaasta - aiemmin myös nahasta tai poron- tai lampaantaljoista - ommeltu lämpöeristetty säkki, johon ihminen sopii nukkumaan. Tavallisimmin nykyaikainen makuupussi suljetaan vetoketjulla, joskin jotkut ns. ultrakevyet mallit on yhä valmistettu perinteiseen malliin umpinaisiksi. Näin on pyritty rakenteen yksinkertaistamiseen painon säästämiseksi.

Rakenne

Makuupusseja on pääsääntöisesti kahta mallia: suorakaiteen muotoinen peittomakuupussi ja ns. muumiopussi, joka suippenee jalkopäätä kohti. Kesäiseen telttailuun sopivissa peittomakuupusseissa on tilaa kääntyillä vapaammin kuin muumiopussissa. Varsinaiseen retkeilyyn tarkoitetut muumiopussit on muotoiltu tyköistuviksi, ja siten ne ovat sekä lämpimämpiä että kevyempiä. Jos makuupusseissa on yhteensopivat vetoketjut, niitä voi yhdistellä suuremmaksi useamman hengen pussiksi.
Makuupussissa on myös huppuosa, joka suojaa päätä. Hupussa voi olla kiristysnauhat, jotta lämmönhukka olisi mahdollisimman pieni ja huppu suojaisi hyttysiltä. Kylmempään säähän suunnitelluissa makuupusseissa on myös lämpökaulus, joka kiristetään hartioilta varsinaisen pussiosan lämpöhävikin minimoimiseksi, sekä lämpölista vetoketjun alla.
Joissakin makuupusseissa on tasku sisäpuolella. Se on kätevä, koska silloin ei tarvitse tulla yöllä makuupussista ulos esimerkiksi hyttysvoiteen lisäämiseksi kasvoille. Myös yövyttäessä retkeilymajoissa tai vastaavissa paikoissa, jossa on muita tuntemattomia ihmisiä, on tasku kätevä esimerkiksi passille ja rahoille.

Lämmöneristeet

Makuupussin lämmöneristeenä käytetään untuvia tai synteettisiä kuituja. Eristeaineesta johtuen makuupussin pakkaaminen suojapussiin tehdään sullomalla eikä taittelemalla tai käärimällä rullalle. Tällöin untuvat ja kuidut pysyvät ilmavina ja niiden eristeominaisuudet säilyvät hyvinä.
Untuvamakuupussi on teknisesti vaikea ommeltava, koska täyte on irtonaista ja liikkuu pussin sisällä. Kesäpusseissa untuvat tikataan kahden kankaan välisiin lokeroihin, mutta kylmempien lämpötilojen pusseissa sisäkangas on leikattu ulkokangasta pienemmäksi ja kankaiden väliin ommellaan suikaleita, jotka jakavat untuvat omiin lokeroihinsa, niin että missään kohdassa nukkujan ja ulkoilman välissä ei ole pelkästään kangasta. 
Nukkuja luovuttaa yön aikana merkittäviä määriä kosteutta hikoillessaan, ja vaikka makuupussit yleensä hengittävät hyvin, osa kosteudesta jää makuupussin eristeisiin. Tämän takia makuupussi tulisi tuulettaa joka aamu käytön jälkeen, jos sää sallii. Erityisesti untuva on herkkää kosteudelle, vaikka nykyiset käsittelyt parantavatkin untuvan kosteudensietoa. Arktisissa olosuhteissa on havaittu kosteuden nostavan makuupussin painoa noin 100 g yössä, jos sitä ei tuuleteta käytön jälkeen.
Danie G. Krige

Danie Gerhardus Krige (26. elokuuta 1919, Bothaville, Etelä-Afrikka – 3. maaliskuuta 2013, Johannesburg, Etelä-Afrikka) oli eteläafrikkalainen kaivosinsinööri, joka oli geostatistiikan pioneeri ja Witwatersrandin yliopiston professori.
Hän syntyi vuonna 1919 Bothavillessä Vapaavaltiossa ja valmistui 15 vuotiaana Krugersdorpissa Monument High School'ista. Hän opiskeli Witwatersrandin yliopistossa kaivosalaa ja valmistui sieltä 19 vuotiaana suoritettuaan alemman korkeakoulututkinnon (Bachelor of Arts). Hän aloitti kaivosyhtiössä Anglo Transvaal (nykyään Anglovaal Mining Ltd.) vuonna 1938 ja sai silloin tutkittavakseen monia kultakaivoksia. Hän siirtyi vuonna 1943 valtiolle (Government Mining Engineer) ja osallistui esimerkiksi uraanimalmioiden hyödyntämiseen. Tämän rinnalla hän kehitti menetelmiä arvioida syvällä kalliossa olevien kultamalmioiden kannattavuutta. Näistä töistään hän lopulta koosti malminarviointimenetelmän, jolla kaivoksen kannattavuutta voitiin arvioida, ja sai työstään ylemmän arvosanan (Master of Arts) Witwatersrandin yliopistossa. Hän palasi takaisin Anglovaaliin vuonna 1951 ja julkaisi ensimmäiset paperit geostatistiikasta samana vuonna. Vuonna 1955 geostatistiikka huomioitiin Ranskassa perustamalla geostatistiikaan keskittyvän keskuksen (ransk. Le Centre de Géostatistique de l’École des Mines de Paris), jossa Georges Matheron osallistui tutkimukseen levittämällä sitä ranskankielisiin maihin. Vuonna 1981 hän jäi yksityiseltä sektorilta eläkkeelle ja jatkoi kaivosalan professorina Witwatersrandin yliopistossa. Siellä hän ohjasi enimmäkseen jatko-opiskelijoita ja väitöskirjan tekijöitä kunnes jäi vuonna 1991 tehtävästään eläkkeelle. Hän jatkoi vielä tämänkin jälkeen tutkimista, luennointia, julkaisemista ja konsultoimista.
Árpád Mihály

Seuraura

Mihály on yksi harvoista Pohjois-Amerikassa pelanneista romanialaisista. Hän kuitenkin aloitti uransa Yhdysvalloissa. Hän pelasi siellä lähinnä ECHL:ssä sekä AHL:ssä, jossa Mihály teki yhteensä 156 runkosarjaottelussa tehot 15+19=34. Hän ei kuitenkaan ole päässyt pelaamaan NHL:ssä asti.
Kaudeksi 2008–2009 Mihály siirtyi Eurooppaan ja Italian Serie A:n HC Bolzanon joukkueeseen. Hän voitti tehoilla 16+21=37 joukkueen sisäisen piste-, maali- ja syöttöpörssin. Keväällä 2008 Mihály voitti Italian-mestaruuden. Hän palasi kaudeksi 2008–2009 kotikaupunkiinsa Miercurea Ciuciin ja siirtyi MOL Ligassa (Unkarin ja Romanian yhdistynyt pääsarja) pelaavan HC Csíkszeredan riveihin. Mihály oli tehoilla 40+39=79 MOL ligan piste- ja maalipörssin toinen SC Csíksszeredan Patrik Wallenbergin jälkeen. Hänet valittiin kauden päätteeksi liigan parhaaksi hyökkääjäksi.
Mihály siirtyi kaudeksi 2009–2010 pelaamaan Itävallan pääsarjaa unkarilaiseen Alba Volán Székesfehérváriin. Hän oli tehoilla 24+31=55 joukkueen paras pistemies ja Erste Bank Eishockey ligan pistepörssin yhdestoista. Alba Volán osallistui keväällä 2010 myös Unkarin pääsarjan pudotuspeleihin, joiden päätteeksi Mihály voitti Unkarin-mestaruuden. Kauden 2013–2014 aikana hän edusti myös Romanian Cupissa ASC Corona Brașovia, jonka paras maalintekijä Mihály oli viidellä osumallaan Csanád Virágin kanssa. Kaudella 2014–2015 hän jatkoi joukkueessa vuoden mittaisella sopimuksella pelaten MOL Ligaa ja Romanian kansallista pääsarjaa. Mihály oli MOL Ligassa Brașovin toiseksi paras pistemies Martin Salugan jälkeen tehoilla 19+25=44. Kevään 2015 pudotuspeleissä hän oli joukkueen paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 3+4=7 sekä jakoi Brașovin sisäisen tehotilaston voiton Juhamatti Hietamäen kanssa lukemalla +2. Mihály edusti joukkuetta kauden aikana myös Continental Cupissa.
Kaudella 2015–2016 Mihály oli MOL Ligassa Braşovin paras pistemies ja maalintekijä tehoilla 16+10=26. Romanian pääsarjan pudotuspeleissä hän oli neljällä osumallaan joukkueen paras maalintekijä Mátyás Bírón kanssa. Mihály voitti kauden päätteeksi pronssia.

Maajoukkueura

Mihály edusti Unkaria I-divisioonan MM-kilpailuissa vuosina 2012, 2013 ja 2014, joista kaksi ensimmäistä turnausta päättyi A-sarjan pronssiin. Hän pelasi myös Sotšin olympiakisojen 2014 karsinnoissa.
Mihály edusti myös Romaniaa alle 18-vuotiaiden C-sarjan EM-kilpailuissa vuosina 1997 ja 1998.
Jacques Lacan

Elämä

Jacques Lacan syntyi katoliseen perheeseen. Nuoruudessaan hän oli innostunut Baruch Spinozan ajattelusta. Vuonna 1932 hän julkaisi psykooseja käsittelevän väitöskirjansa De la psychose paranoїaque dans ses rapports avec la personnalité. Lacanin koulutusanalyytikkona toimi egopsykologian merkkihahmo Rudolph Loewenstein. Vuonna 1966 julkaistiin Lacanin artikkelikokoelma Écrits. 
Klassisen psykoanalyysin piirissä Lacaniin suhtaudutaan arvostelevasti, eikä häntä pidetä virallisen psykoanalyysin edustajana. Hänen suhteensa psykoanalyyttisiin järjestöihin oli mutkikas. Jacques Lacan ja Daniel Lagache erosivat vuonna 1952 Ranskan psykoanalyyttisesta yhdistyksestä ja muodostivat oman ryhmänsä, josta Lacan kuitenkin pian irtautui ja perusti ”Freudilaisen koulunsa” (École Freudienne). Lacania ei hyväksytty Kansainvälisen psykoanalyyttisen yhdistyksen IPV:n koulutusanalyytikoksi vuonna 1963, mikä aiheutti uuden välirikon. Pari vuotta myöhemmin lacanilaiset erotettiin IPV:n yhteydestä. Seuraava välirikko tapahtui vuonna 1969, kun muutamat lacanilaiset erosivat ”Freudilaisesta koulusta” ja perustivat ”Neljännen ryhmän”.
Lacan säilyi kuolemaansa asti värikkäänä julkisuuden hahmona, ja hänellä on ollut tiettyä vaikutusta psykoanalyysin kehitykseen, vaikka hän asettuikin opillisesti kulkemaan omaa tietään – tunnuslauseena ”Takaisin Freudiin!”

Ajattelu

Lacanin ajattelun taustalta löytyy Ferdinand de Saussuren lingvistiikka. Lacan esittää, että ihmisen tiedostumaton on muodostunut kielen tavoin. Keskeisiä käsitteitä Lacanin ajattelussa ovat reaalinen, imaginaarinen ja symbolinen. Näillä hän korvaa Sigmund Freudin esittämän kolmijaon id, ego, superego. Lacan on tunnettu esittämästään peilivaiheteoriasta, jonka kokemusperäinen tausta on Henri Wallonin tutkimuksissa. Hänen mukaansa lapsen peilisuhde hoitajaan on myöhempien identifikaatioiden imaginaarinen perusta. Imaginaarisessa vaiheessa lapsi huomaa eronsa muihin.
Lacanin mukaan kastraatio merkitsee falloksesta luopumista, mutta Lacan ei korosta Freudin alituisesti ylläpitämää viittausta miehen sukupuolielimeen. Näin ollen kastraatio on eräänlaista kaikkivoipuusharhasta luopumista. Juuri kielellisyys, tietoisuus ja kulttuuristuminen liittyvät Lacanin ajattelussa kiinteästi toisiinsa. Lacanin mukaan ihmisen olemista puhuvana olentona leimaa poissaolo. Tätä poissaoloa ratkaisten uskonnot, taiteet ja filosofiat toimivat symbolisessa rekisterissä vaalien ei-mitään omilla erityisillä tavoillaan.
Yksi Lacanin merkittävimmistä käsitteitä on objekti a (objet a tai objet petit a). Objekti a on subjektin korvautuva halun kohde, joka sisältää kuitenkin aina jotain reaalista, mikä ei tule artikulointien piiriin. Käsitteen taustalta löytyy Freudin das Ding, 'asia'.
Lacanin praksis keskittyy pikemmin toiseen (Autre tai grand Autre tai A) kuin ”minään” sikäli kuin sillä tarkoitetaan egoa. Hän on jyrkästi niin sanottua egopsykologiaa vastaan. Lacanin mukaan on eettisesti kyseenalaista asettaa terapian lähtökohdaksi ihmisen sopeutuminen ympäristöön. Ihmisen kysymys omasta identiteetistä on muovautunut useassa rekisterissä, jotka eroavat toisistaan olemuksellisesti.
Utrechtin rauha

Utrechtin rauha (tai Utrechtin sopimus) oli vuonna 1713 allekirjoitettu rauhansopimus, jossa sovittiin useista erillisistä rauhanehdoista neuvotteluihin osallistuneiden maiden välillä. Sopimus allekirjoitettiin Alankomaiden tasavallan  Utrechtissa maalis-huhtikuussa 1713. Utrechtin rauha normalisoi suhteet monen Euroopan valtion välillä ja oli ensimmäinen askel Espanjan perimyssodan päättämisessä.
Osapuolina rauhassa olivat Ranskan kuningas Ludvig XIV:n ja Espanjan kuningas Filip V:n edustajat, sekä vastapuolella Britannian kuningatar Annan, Savoijin herttuan ja Alankomaiden tasavallan edustajat.
Utrechtin rauhassa ja 1714 solmitussa Rastattin rauhassa päästiin sopimukseen rauhanehdoista. Ludvigin pojanpoika pysyi Espanjan kuninkaana hallitsijanimellä Filip V. Sama hallitsija ei kuitenkaan saisi hallita Ranskaa ja Espanjaa. Espanja joutui luovuttamaan Itävallalle Espanjan Alankomaat, siitä lähtien Itävallan Alankomaat (nykyinen Belgia), sekä Napolin ja Sardinian. Savoijille Espanja luovutti Sisilian, jonka Savoiji vaihtoi hieman myöhemmin Sardiniaan Itävallan kanssa. Vuonna 1707 muodostetulle Isolle-Britannialle Espanja luovutti Gibraltarin ja Menorcan sekä asienton, yksinoikeuden käydä tietyn kiintiön verran kauppaa, etenkin orjakauppaa, vuosittain Espanjan siirtomaissa. Ranska luovutti Isolle-Britannialle Kanadassa sijaitsevat Newfoundlandin, Acadien ja Hudson's Bay Companyn omistaman Rupertinmaan aluevaltauksensa.
Asiento nousi 1730-luvulla Britannian ja Espanjan väliseksi kiistanaiheeksi. Se synnytti vuonna 1739 sodan Jenkinsin korvasta, mikä jatkui Itävallan perimyssotana 1742 ja kesti aina Aachenin rauhaan 1748 saakka.
Benny Andersson

Yksityiselämä

Benny tutustui Anni-Frid Lyngstadiin vuonna 1969. He muuttivat samaan asuntoon Tukholmaan vuonna 1970 ja menivät naimisiin 6. lokakuuta vuonna 1978. Anni-Frid ja Benny erosivat vuonna 1981. Heillä ei ole yhteisiä lapsia. 
Bennyllä on vuonna 1963 syntynyt poika Peter sekä 1965 syntynyt tytär nimeltä Helene senaikaisen tyttöystävänsä Christina Grönvallin kanssa. 
Nykyään Benny on naimisissa Mona Nörklintin kanssa. Heillä on poika, Ludvig, joka syntyi vuonna 1982.
Peltomaitikka

Ulkonäkö ja koko

Peltomaitikka kasvaa 15–40 cm korkeaksi ja sen varsi on yleensä haarainen. Lehdet ovat tasasoukan suikeita, ylimpien lehtien lavan tyvessä on liuskamaisia hampaita. Varren ja haarojen latvoissa olevat harsuhkot kukinnot ovat 5–10 cm pitkiä. Kukkien tukilehdet ovat kapeita, pitkähampaisia ja tummanpunaisia. Purppuranpunaiset kukat ovat suuria ja käyrätorvisia. Kukan alahuuli on usein keltainen. Muiden maitikkalajien tapaan peltomaitikan siemeniä levittävät muurahaiset. Peltomaitikka kukkii heinäkuusta elokuuhun. Suomessa tavattavista maitikkalajeista peltomaitikka muituttaa lähinnä tähkämaitikkaa (Melampyrum cristatum).
Peltomaitikka on puoliloinen. Kookkaimmillaan kasvi on kun sen lähistöllä on pensaita tai muita monivuotisia kasveja. Se kuitenkin pystyy loisimaan myös yksi- ja kaksivuotisilla kasveilla.

Levinneisyys

Peltomaitikkaa tavataan Keski- ja Länsi-Euroopassa sekä Keski- ja Etelä-Venäjällä aina Etelä-Uralille ja Kaukasiaan saakka. Pohjoismaissa laji on tavallinen Tanskassa ja Etelä-Ruotsissa. Pohjoismaissa peltomaitikka on ikivanha kulttuuritulokas, joka lienee levinnyt alueelle viljanviljelyn myötä erityisesti rukiin siemenen mukana. Suomessa peltomaitikka kasvaa levinneisyytensä pohjoisrajoilla. Vakiintuneita kasvupaikkoja sillä on vain lounaissaaristossa Nauvossa, jossa se tunnetaan noin kymmeneltä saarelta. Muualta Etelä-Suomesta laji on tavattu satunnaisena muutaman kerran.

Elinympäristö

Peltomaitikka on tyypillinen aurinkoisten ja hiekkaisten rinneketojen kasvi. Nykyään lajia tavataan yleisimmin kylä- ja tienvarsikedoilla. Aikaisemmin sitä tavattiin myös viljelymailta, mutta viljelytapojen muuttuminen ilmeisesti hävitti lajin pelloilta. Perinteisten ketojen umpeenkasvu ja laidunnuksen loppuminen on johtanut lajin kasvupaikkojen umpeenkasvamiseen. Myös tierakennus on vakava uhka lajille.
Szczecinin raitioliikenne

Historia

Kaupungin raitiotieliikenne alkoi vuonna 1879 hevosraitiotiellä ja 1896–1900 rataverkko sähköistettiin. Vuonna 1905 linjat saivat myös numerot. Toinen maailmansota vaurioitti kaupungin rataverkkoa merkittävästi ja toiminta pystyttiin käynnistämään uudestaan 1945 ainoastaan osittain. 1970-luvulla linja-autolinjat syrjäyttivät osittain raitiotien liikennöinnin. Nykyisin kaupungin raitiotieverkosto koostuu viidestä linjasta. Raitiovaunulinjastoa on laajennettu myös 2010-luvulla.
Rusokoruahven

Koko ja ulkonäkö

Rusokoruahven kasvaa enimmillään 7,5 cm pitkäksi. Siitä on useita värimuotoja, joissa keltainen, oranssi, ruusunpunainen ja tulipunainen yhdystyvät eri tavoilla. Pyrstö on voimakkaasti kaksihaarainen "pääskysenpyrstö" ja yleensä kirkkaamman punainen kuin kalan vartalo. Kellertävä väriraita silmän yläpuolella on yleinen. Raidan mukaan kalaa on kutsuttu diadeemikoruahveneksi, yleisvärin mukaan taas auringonlaskukoruahveneksi (engl. Sunset Anthias) .

Alkuperä

Rusokoruahvenia tavataan Tyynenmeren länsiosassa ja Intian valtamerellä. Se elää yleensä 35–60 metrin syvyydessä.

Käyttäytyminen

Rusokoruahvenet muodostavat luonnossa suuria parvia. Akvaariossa ne pysyttelevät yleensä keskivedessä, mutta tarvitsevat myös piilopaikkoja. Näin syvän veden kalana se on tottunut melko alhaiseen lämpötilaan ja vähäiseen valaistukseen.
Pierre Jeanneret

Elämä

Jeanneret opiskeli 1913–1915 Genevessä arkkitehtuuria, kuvanveistoa ja taidemaalausta. Tämän jälkeen hän työskenteli Genevessä arkkitehtiharjoittelijana, kunnes siirtyi pariisilaiseen arkkitehtitoimistoon 1920-luvun alussa. Jeanneret aloitti yhteistyön pikkuserkkunsa Le Corbusier’n kanssa vuonna 1922, ja heidän ensimmäinen yhteinen rakennuksensa oli Villa Besnus. Heidän yhteistyöstään syntyi 1920-luvulla monia modernismin merkkirakennuksia, kuten Villa Savoye. Jeanneret hoiti yhteisessä toimistossa erityisesti jokapäiväisiä asioita ja töiden valvontaa, sillä Le Corbusier itse oli usein matkoilla tai sitoutunut muihin asioihin. Jeanneret työskenteli samaan aikaan myös Charlotte Perriandin ja Jean Prouvén kanssa, ja he tutkivat yhdessä valmiista suurelementeistä rakennettavien talojen potentiaalia.
Jeanneret’n ja Le Corbusier’n yhteistyö katkesi toiseen maailmansotaan; Jeanneret sympatisoi kommunisteja ja liittyi Ranskan vastarintaliikkeeseen, kun Le Corbusier puolestaan toimi läheisesti Vichyn Ranskan kanssa. Jeanneret muutti Grenobleen, missä hän perusti Denise Cresswellin, Georges Blanchonin ja André Massonin kanssa Le Bureau Central de Constructionin. Lisäksi Jeanneret jatkoi yhteistyötään Jean Prouvén kanssa.
Le Corbusier pyysi 1950 Jeanneret’ta mukaan intialaisen Chandigarhin suunnittelutyöhön. Jeanneret eli yli vuosikymmenen ajan rakennettavassa kaupungissa ja johti siellä töitä. Hän asui 15 vuotta Chandigarhissa, ja hänen merkittävin rakennuksensa on Panjabin yliopiston Gandhi Bhawan. Jeanneret jätti Intian sairastuttuaan 1965, ja hän kuoli kaksi vuotta myöhemmin. Hänen tuhkat ripoteltiin Chandigarhissa sijaitsevaan järveen.

Gallery

Pierre Jeanneret'n kotimuseo Chandigarhissa
Päihdevalistus

Päihdevalistus on valistustyötä, jonka tarkoituksena on lisätä ihmisten tietoisuutta päihteiden käytön haitoista, edistää päihteettömiä elintapoja sekä terveellisiä elintapoja. Tätä kautta päihdevalistuksen tavoitteena on vähentää päihteiden käyttöä sekä päihteiden aiheuttamien vahinkojen, kuten esimerkiksi liikenneonnettomuuksien ja sairauksien, vähentäminen. Päihdevalistuksen piiriin kuuluvat alkoholi, tupakka ja huumausaineet. 
Päihdevalistuksen toimivuudesta ei ole takeita. Kun aiheesta puhutaan ympäristössä ja kaveripiirissä, se alkaa kiinnostaa. Myös sellainen populaarikulttuuri, jossa huumeiden käyttö esitetään myönteisenä asiana, lisäävät kiinnostusta huumeita kohtaan.
Terveyden ja hyvinvoinnin laitoksen erikoissuunnittelija Elina Kotovirta uskoo, että perinteinen huumevalistus on saattanut jopa lisätä nuorten kiinnostusta kannabiksen kokeiluun. Ruotsalaisen Alkoholi- ja huumevalitustyön keskusliiton vuosituhannen alusta olevan tutkimuksen mukaan valistukseksi tarkoitettu työ saattaa pikemminkin herättää oppilaissa halun kokeilla alkoholia. Kun Suomi liittyi Kansainväliseen oopiumisopimukseen vuonna 1922, lääkintöhallitus katsoi että huumekysymys oli arkaluontoinen ja valistustyö pitäisi toteuttaa huolellisesti, koska valistuksella saattoi pahimmillaan olla odotettua päinvastainen tulos.
Päihdevalistuksesta on kokeiltu myös sellaista menetelmää, jossa nuoret puhuvat päihteistä keskenään. Nuorten keskinäinen päihdevalistuksen menetelmä Skarppi on saanut vuoden 2011 Hyvä käytäntö -palkinnon.
Johan Frosterus (Kalajoen kirkkoherra)

Johan Frosterus (26. lokakuuta 1751 Haukipudas – 24. tammikuuta 1838 Kalajoki) oli suomalainen kirkkoherra.
Frosteruksen vanhemmat olivat Haukiputaan kappalainen Erik Frosterus ja hänen ensimmäinen puolisonsa Sofia Elisabet Patkull. Hän kävi Oulun triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1767. Turun akatemiassa opiskellut Frosterus vihittiin papiksi 1771. Hänestä tuli teologian kunniatohtori 1827.
Frosterus toimi isänsä apulaisena Haukiputaalla 1771 ja hän oli Kärsämäen kappalaisena vuodesta 1774 alkaen. Frosterus oli Pudasjärven kirkkoherrana 1786–1809 ja Kalajoen kirkkoherrana 1809–1838. Hän sai rovastin arvon 1805 ja hän oli Raahen lääninrovastina vuodesta 1824 alkaen. Venäjän keisari Aleksanteri I vieraili Suomen-matkansa aikana Frosteruksen luona Kalajoen pappilassa syyskuussa 1819.
Frosterus oli naimisissa 1774–1792 Maria Westzynthiuksen (k. 1792) kanssa ja 1794-1837 Anna Beata Humblen (k. 1837) kanssa. Hänen poikiaan olivat Ilmajoen kirkkoherra Erik Johan Frosterus (1776–1826), Vaasan ja Mustasaaren kirkkoherra, professori, teologian tohtori Benjamin Frosterus] (1792–1856) ja Kuopion piispa Robert Valentin Frosterus (1795–1884).
Luuranko

Luuranko on selkärankaisten sisäinen tukiranka, johon kuuluvat vähintään pääkallo ja selkäranka sekä lähes aina kylkiluut. Raajallisilla selkärankaisilla luurankoon kuuluu lisäksi lantioluu, raajojen luut ja paljon muitakin luita. Yleensä luuranko koostuu luista, mutta joillakin kaloilla kuitenkin pääosin pehmeästä rustosta.

Luiden kiinnittyminen

Luut kiinnittyvät toisiinsa yleensä nivelen avulla. Niveliä on monia erilaisia; nivelen tyyppi määrää luiden liikkumisradat. Myös sidekudokset vaikuttavat luiden liikkuvuuteen ja sitovat luita toisiinsa. Nivelsiteet ovat niin vahvoja, että kovassa vedossa tai rasituksessa ne saattavat repäistä osan luusta irti sen sijaan että itse katkeaisivat. Jotkin luut ovat täysin luutuneita toisiinsa. Tästä hyvä esimerkki ovat kallon monet luut, jotka eivät liiku toisiinsa nähden lainkaan. Nivelissä ja muissa joustoa vaativissa kohdissa (esimerkiksi ihmisellä nenä ja korvalehti) on usein luun sijasta pehmeämpää ja joustavampaa rustoa.
Eino Niemistö

Eino Iisakki Niemistö (1920–2001), oli suomalainen diplomi-insinööri, Lihakunnan toimitusjohtaja 1963–1977, Tuottajain Lihakeskuskunnan pääjohtaja 1977–1983. Hän sai vuorineuvoksen arvon 1981.
Polkuantura

Polkuantura on monien nisäkäslajien jalkojen alla oleva sarveistuneen ihon peittämä tyynymäinen side- ja rasvakudoksinen muodostuma. 
Norsuilla ja kameleilla on erityisen paksut polkuanturat. Polkuanturaan verrattava ihmisen anatominen osa on esimerkiksi päkiä.
Luxorin obeliski

Luxorin obeliski on Egyptin Luxorista tuotu obeliski Pariisin Place de la Concorde -aukiolla. Punagraniittinen obeliski on 22,83 metriä korkea ja painaa 227 tonnia. Se on alkuperäiseltä iältään Pariisin vanhin muistomerkki ja sijaitsee niin sanotulla Axe historique -kaupunkiakselilla.

Historia

Kyseessä on alkujaan toinen kahdesta Ramses II:n aikana 1200-luvulla eaa. pystytetystä obeliskista, jotka sijaitsivat Luxorin temppelin edustalla. Ne olivat suurimmat Ramses II:n aikana pystytetyt obeliskit. Obeliskin kyljessä olevat hieroglyfit kuvaavat Ramses II:n ja Ramses III:n valtakausia.
Ranskan kuningas Kaarle X halusi Pariisiin egyptiläisen obeliskin ja pyysi kuuluisaa egyptologia Jean-François Champollionia tiedustelemaan mahdollisuuksia sellaisen hankkimiseen. Vuonna 1830 Egyptin hallitsija Muhammad Ali tarjosi Ranskalle Luxorin obeliskeja. Kuljetuksen kalleuden vuoksi Ranska päätti ottaa niistä vain toisen, jonka sijoituspaikaksi valittiin Pariisin Place de la Concorde. Obeliskin kuljetus Luxorista Pariisiin annettiin insinööri Apollinaire Lebas’n tehtäväksi. Obeliskin kuljettamiseksi suunniteltiin erityinen Luxor-niminen alus, joka kuitenkin juuttui paluumatkalla syksyllä 1831 Niilin suistoon yli vuoden ajaksi. Vuonna 1833 Luxor hinattiin Aleksandriasta Välimerta ja Seineä pitkin Pariisiin Sphinx-nimisellä höyrylaivalla, mikä kesti lähes vuoden. Obeliski paljastettiin lopulta nykyisellä paikallaan aukion keskellä 25. lokakuuta 1836. Paljastustilaisuuteen osallistui noin 200 000 ihmistä.
Obeliskin jalustaan on kaiverrettu kuvallinen selostus sen pystyttämisessä käytetyistä menetelmistä. Place de la Concordelle rakennettiin 1830-luvulla myös arkkitehti Jacques Ignace Hittorffin suunnittelemat kaksi suurta suihkulähdettä ja kahdeksan Ranskan kaupunkeja edustavaa kivimuistomerkkiä, jotka ympäröivät symmetrisesti obeliskia. Vastalahjana Luxorin obeliskista Ranskan kuningas Ludvig Filip I lahjoitti myöhemmin Egyptille suuren kellon, joka sijaitsee nykyäänkin Kairossa Muhammed Alin moskeijan kellotornissa. Ranskalla oli edelleen virallisesti oikeus myös Luxoriin jääneeseen toiseen obeliskiin, kunnes Ranskan presidentti François Mitterrand symbolisesti ilmoitti Ranskan luopuvan siitä.
Luxorin obeliskin alkuperäinen kärki on luultavasti varastettu 500-luvulla eaa. Egyptologi Christiane Desroches Noblecourtin aloitteesta Ranskan viranomaiset sijoittivat vuonna 1998 obeliskin huipulle uuden kullatun kärjen.
Obeliskin kunnon arvellaan kärsineen ilmansaasteiden vuoksi Pariisin sijoittamisen jälkeen enemmän kahdessa vuosisadassa kuin sitä edeltäneiden yli kolmen tuhannen vuoden aikana Egyptissä.