Uskonnottomuus Suomessa

Siviilirekisteriläiset järjestäytyvät

Uskonnonvapauslakiin pettyneinä vapaa-ajattelijat alkoivat 1920-luvun lopulla perustaa siviilirekisteriläisyhdistyksiä. Yhdistykset muun muassa perustivat omia hautausmaita. 1930-luvun alussa siviilirekisteriläisten järjestäytyminen vaikeutui, mutta vuosikymmenen lopulla järjestäytyminen saattoi jatkua. Vuonna 1937 perustettiin valtakunnalliseksi yhteiselimeksi Suomen siviilirekisteriyhdistysten keskusliitto. Kansainvälistä, 65 vuoden ikäistä alan liittoa seuraten järjestö otti vuonna 1945 nimen Vapaa-ajattelijain liitto. Liiton äänenkannattaja alkoi ilmestyä 1937 nimellä Ajatuksen vapaus, nykyisin se on Vapaa ajattelija. 
Talvisodan lähestyessä hallitusta vaadittiin lakkauttamaan epäilyttäviksi katsottuja järjestöjä. Keskeisen Tampereen yhdistyksen lakkauttaminen lähes lopetti siviilirekisteriläisliikkeen toiminnan jo hieman ennen talvisotaa. Kunnolla toiminta jatkui vasta jatkosodan jälkeen 1945. Tällöin liiton kotipaikaksi tuli Helsinki. Toisen maailmansodan jälkeen Suomen vapaa-ajattelijain järjestäytyminen jatkui vilkkaana, ja myös kirkosta eroaminen yleistyi.

Julkisuudessa

Uskontokritiikistä ja tieteellisestä todellisuuskäsityksestä käytyyn keskusteluun ovat älymystön edustajista Suomessa osallistuneet ateistisesta näkökulmasta muun muassa Eino Kaila, Ilkka Niiniluoto ja Raimo Tuomela. 
Vapaa-ajattelijain liitto on jakanut entisen puheenjohtajan, tuomari ja kirjailija Väinö Voipion mukaan nimettyä Väinö Voipio -tunnustuspalkintoa vuodesta 1993 lähtien. Palkinnon tarkoitus on antaa julkista tunnustusta henkilölle, joka on tuonut esille puolustanut tieteellistä todellisuuskäsitystä ja edistänyt etiikan ja yhteiskunnan uskontoriippumattomuutta. Professori Jorma Palo palkittiin humanistista etiikkaa esille tuovista kirjoituksistaan. Kari Cantell palkittiin vuonna 1997 kirjasta Tiedemiehen mietteitä uskosta. Anneli Aurejärvi-Karjalainen palkittiin 1999 uskonnoista vapaata tapakulttuuria käsittelevästä kirjasta Perheen omat juhlat: Siviiliseremoniat häistä hautajaisiin (1999). Kari Enqvist ja Esko Valtaoja palkittiin vuosina 2004 ja 2005 tieteellisen ja uskonnottoman todellisuuskäsityksen puolustamisesta ja levittämisestä. Vuoden 2007 palkinnon sai suomentaja, tiedettä kansantajuistavia kirjoja julkaisevan Terra Cognita -kustantamon perustaja Kimmo Pietiläinen.

Yhteiskunnallisen aseman kehitys

Vuonna 1959 hyväksyttiin ennakkoverolaki. Vuodesta 1960 lähtien kirkollisveroa ei enää pidätetty erikseen vuoden lopun verotuksessa vaan ennakkoon jokaisen palkanmaksun yhteydessä. Tämä teki kirkollisverosta huomaamattomamman ja kirkosta eroaminen väheni hetkessä murto-osaan.
Vuonna 1968 kirkosta eroaminen tuli mahdolliseksi myös väestörekisterissä pelkän seurakuntatoimiston sijaan, siviilivihkiminen tuli mahdolliseksi myös vihkiviranomaisen virkahuoneen ulkopuolella ja siviilirekisteri muuttui väestörekisteriksi.
Vuonna 2003 eduskunta hyväksyi uuden uskonnonvapauslain. Laki mahdollisti eron uskonnollisesta yhteisöstä kirjallisesti, ja ero astuu heti voimaan, kun aikaisemmin laki edellytti henkilökohtaista käyntiä seurakunnassa ja kuukauden harkinta-aikaa. 12 vuotta täyttäneen lapsen asemaa uskontojen suhteen ei voinut enää muuttaa ilman lapsen omaa suostumusta.
Ateismia ja kirkosta eroamista on Suomessa leimannut mies- ja kaupunkivaltaisuus. Miehet eroavat kirkosta naisia useammin ja eroaminen on yleisempää kaupungissa kuin maaseudulla. Uskonnollisuuden arvostamisen on katsottu säilyneen paremmin maaseudulla kuin suurissa kaupungeissa ja tytöt ovat tutkimusten mukaan uskonnollisempia kuin pojat.

Varhaiskasvatus

Suomessa lasten päivähoidossa annetaan uskonnollista kasvatusta. Uskontokasvatuksen määrää lain lasten päivähoidosta ja sen toinen pykälä, joka lisättiin lakiin vuonna 1983. Kasvatuksessa on kunnioitettava lapsen huoltajien vakaumusta. Uskontokasvatuksen vaihtoehtona on elämänkatsomustietokasvatus. Perustuslain 11 § turvaamaa oikeutta ajatuksenvapauteen käyttää esiopetusikäisten kohdalla huoltaja, joka valitsee joko uskontokasvatuksen tai elämänkatsomustietokasvatuksen. 
Vapaa-ajattelijain liitto on arvostellut päiväkodeissa tapahtuvaa lasten ääneen rukoiluttamista. Vapaa-ajattelijoiden mukaan rukoiluttaminen loukkaa lapsen perusihmisoikeuksiin kuuluvaa ajatuksenvapautta, jota tulee kunnioittaa.

Koulu

Suomen perustuslain 11 §:n 2 momentin perusteella ketään ei voida velvoittaa osallistumaan vakaumuksensa vastaisesti uskonnon harjoittamiseen. Tämän perusteella oppilasta ei voida velvoittaa osallistumaan jumalanpalvelukseen, uskonnolliseen päivänavaukseen tai muuhun uskonnolliseen tilaisuuteen.
Nykyinen käytäntö on, että oppilaan huoltaja ilmoittaa, jos oppilas ei osallistu uskonnon harjoittamiseen. Ilmoituksen voi tehdä kertaluontoisesti esimerkiksi kouluun ilmoittauduttaessa tai tapauskohtaisesti. Ilmoituksen jälkeen koulun on huolehdittava siitä, että oppilas ei osallistu kyseisiin tilaisuuksiin. Koululla on vastuu oppilaan turvallisuudesta myös silloin, kun oppilas ei osallistu koulun järjestämään uskonnolliseen tilaisuuteen. Koulu järjestää oppilaalle tilaisuuden ajaksi muuta toimintaa. Lukiossa ilmoituksen tekee oppilas itse.
Osa koulujen päivänavauksista on uskonnon harjoittamista. Vapaa-ajattelijain liiton entinen pääsihteeri Erkki Hartikainen valitti YK:n ihmisoikeuskomitealle, että lukion aamuhartaudet, kuten myös peruskoulun päivänavaukset loukkaavat kirkkoon kuulumattomien oikeuksia.
Uutta uskonnonvapauslakia säädettäessä hallitus esitti, että lakiin tulisi kirjata uusi menettelytapasäännöstö, jonka perusteella opetuksen järjestäjällä olisi ollut velvollisuus tiedottaa jumalanpalveluksista ja muista uskonnonharjoittamiseksi katsottavista tilaisuuksista oppilaiden vanhemmille sekä järjestää näiden tilaisuuksien ajaksi muuta toimintaa niille lapsille, jotka eivät hartaudenharjoitukseen osallistu. Eduskunta poisti kyseiset pykälät lakiehdotuksesta.

Sananvapaus

Suomessa vuoden 1734 lain rikoskaari määräsi jumalanpilkasta kuolemantuomion. Vuoden 1889 rikoslaissa oli jumalanpilkkaa koskeva pykälä. Vuodesta 1890 eteenpäin enimmäisrangaistus jumalanpilkasta oli neljä vuotta vankeutta ja vuodesta 1970 eteenpäin kaksi vuotta.
Vuonna 1999 tuli voimaan Suomen rikoslain 17 luvun 10 § uskonrauhan rikkomisesta. Lain mukaan uskonrauhan rikkomisesta voidaan tuomita sakkoihin tai vankeuteen enintään kuudeksi kuukaudeksi. Uskonrauhan rikkomiseen syyllistyy mikäli ”julkisesti pilkkaa Jumalaa tai loukkaamistarkoituksessa julkisesti herjaa tai häpäisee sitä, mitä uskonnonvapauslaissa tarkoitettu kirkko tai uskonnollinen yhdyskunta muutoin pitää pyhänä, tai meluamalla, uhkaavalla käyttäytymisellään tai muuten häiritsee jumalanpalvelusta, kirkollista toimitusta, muuta sellaista uskonnonharjoitusta taikka hautaustilaisuutta.” Uskonnonvapauslain 2 §:n mukaisesti uskonnollisella yhdyskunnalla tarkoitetaan evankelis-luterilaista tai ortodoksista kirkkoa tai rekisteröityä uskonnollista yhdyskuntaa. Vapaa-ajattelijain liitto on arvostellut rikosnimikettä tarpeettomana, koska muut lait suojelevat uskonnon harjoittamista häiritsemiseltä.

Uskonnottomuus valtiollisissa elimissä

Tuomioistuimissa todistajana ja asiantuntijana valaa vannoessa, saa valita uskonnollisen valan tai uskontoneutraalin vakuutuksen. Euroopan ihmisoikeustuomioistuin ei kuitenkaan ole pitänyt hyväksyttävänä, että henkilö joutuu tekemään selkoa uskonnollisesta vakaumuksestaan valaa annettaessa. Hallituksen esitys uskontoneutraalista vakuutuksesta hyväksyttiin ja se tuli voimaan tammikuussa 2016.
Aiemmin myös puolustusvoimissa sotilasvala vannottiin "kaikkivaltiaan ja kaikkitietävän Jumalan edessä" mutta vuodesta 2000 lähtien on voinut antaa myös uskontoneutraalin vakuutuksen. Heinäkuusta 2015 alkaen ei puolustusvoimissa myöskään velvoiteta osallistumaan jumalanpalveluksiin, vaikka kuuluisikin kirkkoon.