Real Madrid CF

Seuran perustaminen

Jalkapalloilun Madridissa aloittivat 1890-luvun puolivälin tienoilla Institución Libre de Enseñanzan opettajat ja opiskelijat, jotka olivat tutustuneet lajiin vieraillessaan Oxfordissa ja Cambridgessä. Ajan myötä pelaajat alkoivat kutsua itseään nimellä Football Sky. Vuoteen 1900 mennessä Sky oli hävinnyt ja tilalle olivat tulleet New Football Club ja Club Español de Madrid. Jälkimmäistä johti Julián Palacios, joka oli kaksi vuotta myöhemmin perustamassa myös nykyistä Real Madridia. Seura pitää häntä ensimmäisenä puheenjohtajanaan tänä aikana 1900–1902 ennen virallista perustamistaan.
Nykyisen seuran, alkuperäiseltä nimeltään Madrid Football Club, perustamiskokous pidettiin 6. maaliskuuta 1902 Calle de Alcalán varrella sijainneessa El Capricho -vaateliikkeessä, jonka omistivat sukujuuriltaan katalonialaiset veljekset Juan ja Carlos Padrós. Ensin mainittu valittiin seuran ensimmäiseksi puheenjohtajaksi, ja lisäksi johtokuntaan nimettiin varapuheenjohtaja, sihteeri, rahastonhoitaja ja viisi jäsentä. Perustamiskokouksen yhteydessä päätettiin myös seuran peliasun väreistä, kahden pesetan kuukausittaisesta jäsenmaksusta sekä kolme päivää myöhemmin pelatusta ensimmäisestä ottelusta, jossa seuran pelaajat ottelivat keskenään tarkoituksena selvittää ketkä kuuluvat joukkueen avauskokoonpanoon.
Kaksi kuukautta perustamisensa jälkeen seura oli järjestämässä kuningas Alfonso XIII:n kruunajaisten kunniaksi Madridin hippodromilla pelattua turnausta, josta sai alkunsa nykyinen Espanjan cup Copa del Rey. Ensimmäisessä virallisessa ottelussaan 13. toukokuuta 1902 Madrid hävisi kolme vuotta aikaisemmin perustetulle Barcelonalle maalein 1–3. Joukkueen ensimmäisestä ja ainoasta maalista vastasi englantilainen Arthur Johnson, joka tuohon aikaan oli pitkälti vastuussa myös joukkueen harjoittelusta ja taktiikasta.
Vuosina 1905–1908 seura voitti neljästi peräkkäin Madridin alueellisen mestaruussarjan, ja menestyi kilpailussa tasaisesti aina sen vuonna 1940 tapahtuneeseen lopettamiseen asti. Aluesarja toimi ympäri maata pelattujen vastaavien kilpailuiden ohella karsintana Espanjan cupiin, jossa Madrid saavutti ensimmäisen mestaruutensa 18. huhtikuuta 1905 lyötyään Athleticin loppuottelussa maalein 1–0. Seura voitti kilpailun myös kolmena seuraavana vuonna, joskin saavutuksen arvoa heikentää se, että Katalonian edustaja ei osallistunut kilpailuun näinä vuosina kertaakaan. 23. lokakuuta 1905 Madrid pelasi ensimmäisen kansainvälisen ottelunsa, kun se kohtasi ranskalaisen Gallia Sportin. Ottelu järjestettiin Ranskan presidentin Émile Loubet’n Madridin-vierailun kunniaksi ja päättyi 1–1-tasapeliin.
Etuliitteen Real (suom. kuninkaallinen) seura sai nimeensä kuningas Alfonso XIII:n hyväksynnällä 29. kesäkuuta 1920.

Don Santiago luo perustan menestykselle

Sisällissota päättyi 1. huhtikuuta 1939 ja urheilutoimintakin alkoi hiljalleen palata normaaliksi nyt diktaattori Francisco Francon johtamassa maassa. Useiden muiden seurojen tapaan myös Madrid oli ongelmissa, sillä monet pelaajista ja jäsenistä olivat kaatuneet tai kadonneet sodassa ja seuran tuolloinen kotistadion Chamartín oli tuhoutunut lähes täysin. Vuonna 1935 valittu vaikutusvaltaisena tasavaltalaisena tunnettu puheenjohtaja Rafael Sánchez-Guerra oli pidätetty sodan aikana, ja seura oli siirtynyt työväen urheiluliiton puheenjohtajan Juan José Vallejon johtaman komitean alaisuuteen. Puheenjohtajaksi nousi virassa jo vuosina 1908–1916 toiminut Adolfo Meléndez ja vuotta myöhemmin hänet korvasi Antonio Santos Peralba. Ensimmäisellä sodanjälkeisellä sarjakaudella 1939–1940 Madrid sijoittui neljänneksi. Vuonna 1941 seuran nimi vaihtui kolmannen ja viimeisen kerran. Real-etuliite palasi, mutta Franco kielsi vierasperäiset nimet, joten seura on tuosta päivästä lähtien tunnettu nimellä Real Madrid Club de Fútbol.
Vuoden 1943 Espanjan cupissa Real Madridin ja Barcelonan välisessä välieräottelussa esiintyneiden vihamielisyyksien vuoksi molempien seurojen puheenjohtajat Santos Peralba ja Enrique Piñeyro joutuivat eroamaan. Kun Madridissa pohdittiin seuraajaa, tuli esiin aiemmin sekä pelaajana, valmentajana että johtokunnan jäsenenä seurassa toimineen Santiago Bernabéun nimi. Hän oli ollut poissa seuran toiminnasta vuodesta 1935 lähtien, mutta vakuuttui helposti ja 15. syyskuuta 1943 hänet nimitettiin seuran puheenjohtajaksi.
Bernabéu oli vastuussa seuran uudelleenluomisesta sisällissodan jälkeisinä vuosina. Hänen puheenjohtajakaudellaan rakennettiin Chamartínin uusi stadion, joka myöhemmin nimettiin hänen mukaansa Santiago Bernabéuksi, ja harjoituskeskus Ciudad Deportiva. Bernabéu palkkasi rinnalleen osaavia apulaisia kuten PR-taidoistaan tunnetun koripallomiehen Raimundo Saportan ja vuonna 1947 hän aloitti yhteistyön paikallisseura Plus Ultran kanssa, jonka joukkueesta tuli Real Madridin reservijoukkue.
1940-luvulla Real Madrid sijoittui sarjassa parhaimmillaan toiseksi kaudella 1941–1942, mutta samalle vuosikymmenelle ajoittui myös seuran heikoin kausi 1947–1948, jolloin se varmisti sarjapaikkansa vasta viimeisen kierroksen 2–0-voitolla Real Oviedosta ja sijoittui 14 joukkueen sarjassa lopulta sijalle 11. Vuosina 1946 ja 1947 seura saavutti Bernabéun aikakauden ensimmäiset pokaalit, kun se voitti cupin kahdesti peräkkäin. Uusi stadion otettiin käyttöön 14. joulukuuta 1947 ja seuran jäsenmäärä nousi kolmessa kuukaudessa 40 000:sta 48 000:een. Puitteet olivat kunnossa, mutta suurempi menestys karttoi seuraa, sillä siltä puuttui pelaaja, joka johtaisi joukkuetta kentällä. Toiveisiin vastattiin lopulta vuonna 1952, kun kolumbialainen Millonarios saapui juhlistamaan Real Madridin 50-vuotista historiaa mukanaan Alfredo Di Stéfano. Vaaleahiuksinen argentiinalainen teki välittömän vaikutuksen ja runsasta vuotta myöhemmin hänestä tuli monien vaiheiden jälkeen Real Madridin pelaaja. Bernabéu kokosi Di Stéfanon ympärille seuran historian muuttaneen joukkueen, johon kuuluivat muun muassa Ferenc Puskás, Francisco Gento, Héctor Rial, Raymond Kopa, Miguel Muñoz ja José Santamaría.

Viisi peräkkäistä Euroopan cupia

Vuonna 1954 Real Madrid voitti valmentaja Enrique Fernándezin luotsaamana ensimmäisen Espanjan pääsarjamestaruutensa 20 vuoteen, mitä seura puolusti mestaruuttaan menestyksekkäästi myös seuraavana vuonna. Vuonna 1956 mestaruuden vei Athletic, mutta Real Madrid oli mestari jälleen vuosina 1957 ja 1958.
Vuonna 1955 Santiago Bernabéu oli mukana perustamassa L’Équipe-lehden toimittajan Gabriel Hanot’n idean ja Copa Latina -turnauksen pohjalta Euroopan cupia, joka on vuodesta 1992 lähtien tunnettu nimellä Mestarien liiga. Vuoden 1955 mestaruuden turvin Real Madrid pääsi mukaan kilpailuun ja ensimmäiset viisi kautta olivat seuran hallintaa Alfredo Di Stéfanon johtaessa ”valkoista balettia”. Kilpailun ensimmäisen ottelunsa seura pelasi Genevessä Servetteä vastaan 8. syyskuuta 1955, ja voitti 2–0 Miguel Muñozin ja Héctor Rialin maaleilla. Ennen loppuottelua Madrid selvitti tieltään myös Partizanin ja Milanin, ja Pariisissa Stade Reimsia vastaan pelatun loppuottelun joukkue voitti 4–3, oltuaan jo kahden maalin tappioasemassa. Seuraavalla kaudella loppuottelu, jossa vastassa oli Fiorentina, pelattiin Real Madridin kotistadionilla Santiago Bernabéulla 125 000 katsojan edessä. Ottelu oli maalittomassa tasatilanteessa aina 70. minuutille asti kunnes Di Stéfano teki vapauttavan maalin rangaistuspotkulla ja Real Madrid voitti lopulta 2–0.
Kauden 1957–1958 Euroopan cupia varjosti Münchenin lento-onnettomuus, jossa kuoli kahdeksan Manchester Unitedin pelaajaa ja 15 muuta matkustajaa. Brysselissä pelatussa loppuottelussa Real Madrid sai vastaansa välierissä juuri Manchester Unitedin kukistaneen Milanin. Pitkäksi venähtäneen ottelun 3–2-voittomaalin Real Madridille teki Francisco Gento vasta jatkoajan toisella puoliskolla.
Neljännessä, Stuttgartissa pelatussa loppuottelussa Real Madrid sai vastaansa jo kauden 1955–1956 loppuottelusta tutun Stade Reimsin. Valkoiset voittivat 2–0 Enrique Mateosin ja Di Stéfanon maaleilla. Real Madridin ylivoima Euroopassa huipentui vuonna 1960 Glasgow’n Hampden Parkilla pelattuun loppuotteluun, jossa Real Madrid voitti Eintracht Frankfurtin numeroin 7–3 BBC:n ja muiden Euroopan televisioyhtiöiden kameroiden sekä 135 000 paikalla olleen katsojan edessä. Di Stéfano teki kolme ja Puskás neljä maalia. Lähimmäs Real Madridin viiden voiton putkea ovat päässet Ajax (1971–1973) ja Bayern München (1974–1976) kolmella perättäisellä voitollaan.
Vuonna 1960 Real Madrid kohtasi ensimmäistä kertaa järjestetyssä Intercontinental Cupissa Etelä-Amerikan Copa Libertadores -kilpailun voittajan Peñarolin. Kaksiosainen ottelu päättyi Real Madridin hyväksi maalein 5–1, joista kaikki syntyivät Madridissa pelatussa toisessa osaottelussa.
Viimeistään 1950-luvun lopun euromenestyksen myötä Real Madridista muodostui kenties hieman tahtomattaankin diktaattori Francisco Francon hallinnon suojatti, ja tästä syystä seura leimataan muiden joukkueiden kannattajien keskuudessa yhä nykyäänkin usein ”francolaiseksi”. Puheenjohtaja Bernabéu oli taistellut sisällissodassa Francon kansallismielisten puolella ja oli sodan jälkeen ainakin julkisuudessa Francon aatteiden kannattaja. Seuran kotistadionin kutsuvierasaitio oli tuohon aikaan usein Francon hallinnon jäsenten miehittämä ja myös diktaattori itse oli satunnaisesti paikalla. Valtion hallinnassa olleet televisiokanavat keskittyivät urheilu-uutisoinnissaan lähes yksinomaan Real Madridin otteluiden seuraamiseen, jolla pyrittiin luomaan kuva Real Madridista ”koko kansan joukkueena”. Jimmy Burnsin teoksessa Barça: A People’s Passion väitetään Francon hallinnon sekaantuneen myös Real Madridin pelaajahankintoihin sekä vaikuttaneen erotuomareihin erityisesti Real Madridin ja Barcelonan välisissä kohtaamisissa. Phil Ball pitää espanjalaista jalkapalloilua laajemmin tutkivassa teoksessa Morbo: The Story of Spanish Football kuitenkin Francon vaikutusta Real Madridin menestykseen enimmäkseen liioiteltuna ja arvioi Francon hyötyneen suhteesta huomattavasti seuraa enemmän. Espanja oli toisen maailmansodan jäljiltä poliittisesti ja taloudellisesti hyvin eristynyt valtio, ja välit Yhdysvaltoihin ja muihin länsimaihin olivat viileät. Franco tiesi urheilun arvon, ja seuran saavutettua menestystä hän käytti sitä hyväksi pönkittääkseen omaa arvostustaan ja luodakseen suhteita ulkomaille.

Ye-yé-sukupolvi

1960-luvulle saavuttaessa Real Madridin menetysjoukkue alkoi hajota ja oli sukupolvenvaihdoksen aika. Voittoputki Euroopan cupissa katkesi kaudella 1960–1961 jo ensimmäisellä kierroksella vanhaa vihollista Barcelonaa vastaan. Vuosina 1962 ja 1964 Real Madrid ylsi jälleen kilpailun loppuotteluun, mutta joutui toteamaan ensin Benfican ja sitten Internazionalen paremmakseen. Kuudes Euroopan cup -voitto tuli kolmannella yrittämällä, kuuden vuoden tauon jälkeen vuonna 1966. Tällä kertaa joukkue koostui täysin espanjalaisista pelaajista. Brysselissä pelatussa loppuottelussa kukistui Partizan numeroin 2–1. Ainoa Real Madridin pelaaja, joka oli voittamassa kaikkia 1950- ja 1960-lukujen kuutta Euroopan cup -mestaruutta, oli Francisco Gento.
1960- ja 1970-luvuilla Real Madrid hallitsi Espanjaa voittamalla pääsarjamestaruuden 14 kertaa. Mukaan mahtui yksi viiden (1961–1965) sekä kaksi kolmen mestaruuden (1967–1969 ja 1978–1980) putkea. Etenkin vuoden 1966 Euroopan cupin voittaneesta joukkueesta käytettiin nimitystä Ye-yé, joka tuli The Beatlesin ”She Loves You” -kappaleen espanjalaistetusta kertosäkeestä joukkueen pelaajien esiinnyttyä paikallisen sanomalehden etusivulla The Beatles -tyyliset peruukit päässään. Tähän sukupolveen kuuluivat muun muassa Manuel Velázquez, Pirri, Ramón Grosso ja Amancio, ja valmentajana toimi seuran entinen pelaaja Miguel Muñoz. 1970-luvun kotimaan menestys ei kuitenkaan kantanut Euroopan kentille asti. Vuosikymmenen ainoa loppuottelu vähemmän arvostetussa Cup-voittajien cupissa vuonna 1971 päättyi tappioon englantilaista Chelseaa vastaan.
1970-luvun puoliväli merkitsi jälleen eräiden aikakausien loppua sekä Real Madridissa että Espanjassa. Vuonna 1974 seuran menestyksekkäin valmentaja Miguel Muñoz päätti pelaajana ja valmentajana yhteensä 25-vuotisen uransa seurassa. Muñozin korvasi toinen entinen pelaaja Luis Molowny ja tulevina vuosina Real Madridissa nähtiin myös jugoslavialaista väriä, kun Miljan Miljanić ja Vujadin Boškov toimivat vuorollaan valmentajina. Samoihin aikoihin Ye-yé-sukupolven pelaajat alkoivat yksi kerrallaan väistyä ja heidän tilalleen nousi pelaajia kuten José Antonio Camacho, Vicente del Bosque ja Santillana. Diktaattori Franco kuoli 20. marraskuuta 1975 ja maa alkoi ottaa ensiaskeliaan takaisin kohti demokratiaa valtaistuimelle nousseen kuninkaan, Alfonson pojanpojan Juan Carlosin johdolla.
2. kesäkuuta 1978 seuran kohtasi suuri suru, kun 35 vuotta puheenjohtajana toiminut Santiago Bernabéu kuoli kotonaan viikko ennen 83. syntymäpäiväänsä. Bernabéun kaudella Real Madridista tuli suurseura sekä Espanjan että Euroopan mittakaavassa. Tuona aikana seura voitti kuusi Euroopan cupia, yhden Intercontinental Cupin, 16 Espanjan pääsarjamestaruutta ja kuusi Espanjan cupia. Bernabéun paikalle puheenjohtajaksi nousi seuran entinen rahastonhoitaja Luis de Carlos.

Valkoinen cup-loppuottelu

Real Madridin kannalta yksi ikimuistoisimmista Copa del Reyn loppuotteluista pelattiin 4. kesäkuuta 1980, kun vastassa oli oma reservijoukkue Castilla. Ennen loppuottelua Castilla oli raivannut tieltään muun muassa pääsarjajoukkueet Hércules, Athletic, Real Sociedad ja Sporting. Kyseessä oli kolmas kerta, kun Segunda Divisiónin joukkue ylsi cupin loppuotteluun, ja ainoa, kun loppuottelussa kohtasi kaksi saman seuran joukkuetta.
Real Madrid voitti Santiago Bernabéulla pelatun ottelun maalein 6–1. Joukkueen maaleista vastasivat Juanito kahdesti, Santillana, Sabido, Del Bosque ja García Hernández. Castillan ainokaisen teki Álvarez, jonka lisäksi joukkueeseen kuuluivat muun muassa muutama vuosi myöhemmin Zamora-palkinnon Real Madridin maalivahtina voittanut Agustín ja keskikenttäpelaaja Gallego. Real Madridin voitettua samalla kaudella myös Espanjan pääsarjamestaruuden ja varmistettua näin paikan Euroopan cupissa pääsi Castilla mukaan seuraavan kauden Cup-voittajien cupiin.

Quinta del Buitre -kokoonpano ja uusi nousu

Vuonna 1981 Real Madrid ylsi 15 vuoden tauon jälkeen Euroopan cupin loppuotteluun, mutta Liverpool oli vahvempi maalein 1–0. Vuonna 1983 seura pelasi toistamiseen Cup-voittajien cupin loppuottelussa, mutta tällä kertaa se joutui toteamaan Alex Fergusonin Aberdeenin paremmakseen jatkoajan jälkeen maalein 2–1.
1980-luvun alussa seura menetti otteensa kotimaan sarjassa hetkeksi, mutta palasi voittokantaan vuonna 1986 ja vei mestaruuden jälleen viidesti peräkkäin (1986–1990). Tähän joukkueeseen kuuluivat meksikolainen Hugo Sánchez ja tunnetuimman jäsenensä Emilio Butragueñon mukaan nimetty Quinta del Buitre (suom. korppikotkan viisikko). Butragueñon ohella sen muodostivat Rafael Martín Vázquez, Míchel, Miguel Pardeza ja Manuel Sanchís, jotka kaikki olivat seuran omia kasvatteja. Ensimmäisenä Quintasta tuolloin Di Stéfanon valmentamaan edustusjoukkueeseen nousivat Martín Vázquez ja Sanchís joulukuussa 1983.
Vuosina 1985–1986 Real Madrid voitti ensimmäisenä seurana UEFA Cupin kahdesti peräkkäin. Lukuun ottamatta puolivälierien täpärää 0–1-vierasvoittoa Tottenham Hotspurista joukkue hävisi matkalla kauden 1984–1985 cup-loppuotteluun kaikki vierasottelunsa, mutta varmisti kotivoitoilla etenemisen seuraaville kierroksille. Loppuotteluparissa unkarilaista Videotonia vastaan tahti kuitenkin kääntyi, kun Real Madrid voitti vieraissa 0–3 Míchelin, Santillanan ja Jorge Valdanon maaleilla. Kotona Santiago Bernabéulla unkarilaiset onnistuivat kertaalleen maalinteossa, mutta yhteistulos 1–3 tiesi Real Madridin voittoa ja seuran ensimmäistä eurocup-mestaruutta 19 vuoteen. Kausi 1985–1986 Euroopassa jatkui edellisen viitoittamalla tiellä, sillä Real Madrid hävisi kuudesta vierasottelustaan viisi ja pelasi yhden tasan, mutta vakuuttavat otteet kotikentällä pitivät cup-pokaalin Madridissa. Loppuotteluparissa kaatui saksalainen Köln yhteismaalein 5–3.
Pisimpään Quinta del Buitresta Real Madridia edusti Sanchís, joka pysyi seurassa aina ammattilaisuransa loppuun, vuoteen 2001 asti. Hän on Real Madridin eniten otteluita Espanjan pääsarjassa Primera Divisiónissa pelannut pelaaja. Vuosina 1977–1987 Real Madridissa pelasi myös Juanito. Temperamenttisuutensa ja taisteluasenteensa vuoksi hän oli hyvin pidetty pelaaja, mutta todellinen madridismon symboli hänestä tuli menehdyttyään auto-onnettomuudessa vuonna 1992. Juanito pelasi numerolla 7 ja yhä nykyäänkin Real Madridin kotistadionin Santiago Bernabéun yleisö muistaa häntä laulamalla ”¡Illa, illa, illa, Juanito maravilla!” jokaisen ottelun minuutilla seitsemän.

Paluu Euroopan huipulle

Quinta del Buitren lennon katkaisi lopulta Johan Cruijffin valmentama Barcelonan Dream Team, joka voitti Espanjan pääsarjan neljästi peräkkäin 1990-luvun alussa sekä Euroopan cupin vuonna 1992. Vuosina 1992 ja 1993 Real Madrid jäi sarjassa vain pisteen päähän Barcelonasta hävittyään molemmilla kerroilla kauden viimeisessä ottelussa Teneriffan ”kirotulla saarella” paikalliselle Tenerifelle. Lokakuussa 1994 edustusjoukkuedebyyttinsä teki juniorina paikallisvastustaja Atléticosta siirtynyt Raúl, johon joukkue vahvasti henkilöityi 1990- ja 2000-luvulla.
Vuodesta 1966 lähtien odotettu seitsemäs Euroopan cupin voitto, La Séptima, tuli lopulta vuonna 1998, tuolloin jo Mestarien liigaksi nimensä muuttaneessa kilpailussa. Hieman aikaisemmin jo ennestään muun muassa Raúlin, Fernando Hierron ja Fernando Redondon tähdittämään joukkueeseen olivat liittyneet Roberto Carlos, Predrag Mijatović, Davor Šuker, Clarence Seedorf ja Fernando Morientes, ja joukkuetta valmensi saksalainen Jupp Heynckes. Loppuottelussa vastassa oli Juventus, ja se päättyi Real Madridin 1–0-voittoon. Ratkaisevan maalin teki Mijatović ottelun toisella puoliskolla.
Kahdeksas ja yhdeksäs mestaruus seurasivat kahden vuoden välein. Vuoden 2000 loppuottelussa oli ensimmäistä kertaa kilpailun historiassa mukana kaksi saman maan edustajaa, kun Real Madrid sai vastaansa Valencian. Real Madrid voitti ottelun tyylipuhtaasti 3–0 Morientesin, Steve McManamanin ja Raúlin maaleilla. Vuonna 2002 loppuottelussa kaatui saksalainen Leverkusen maalein 2–1. Maalinteon aloitti Raúl ja voiton sinetöi Zinédine Zidane erinomaisella volley-laukauksellaan ennen ensimmäisen puoliskon päätöstä. Seuraavalla kaudella Real Madrid ylsi kilpailun välieriin, mutta kauteen 2010-2011 asti sen tie katkesi joka kerta neljännesvälieriin.

2000–2006: Los Galácticos kokoaa tähdet

Vuosina 2000–2006 puheenjohtajana toiminut Florentino Pérez hankki seuraan suurilla rahamäärillä useita tähtipelaajia kuten Luís Figon, Zinédine Zidanen, Ronaldon ja David Beckhamin, minkä myötä seura sai mediassa uuden kutsumanimen, Los Galácticos. Pérez itse käytti fraasia Zidanes y Pavones (suom. zidanet ja pavónit), joka viittasi politiikkaan hankkia juuri Zidanen kaltaisia kalliita huippupelaajia ja samalla tukea Paco Pavónin kaltaisia seuran omia kasvatteja. Tämä kantoi aluksi hedelmää, kun seura voitti muun muassa Espanjan pääsarjan 2001 ja 2003, ja Mestarien liigan 2002. Pérezin kaudella seura myi Madridin keskustassa sijainneen vanhan harjoituskeskuksensa ja rakennutti uuden modernimman Ciudad Real Madridin. Kalliit pelaajahankinnat maksoivat itsensä takaisin muun muassa kasvaneen kannattajatuotemyynnin ansiosta, ja kaudella 2004–2005 Real Madrid nousi liikevaihdoltaan suurimmaksi jalkapalloseuraksi maailmassa.
Vuonna 2002 Real Madrid vietti 100-vuotisjuhliaan. Seura ylsi samalla Espanjan cupin loppuotteluun, jonka se sai järjestettäväkseen juhlapäivänä 6. maaliskuuta omalla kotistadionillaan. Loppuotteluvastustaja Deportivo ei kuitenkaan välittänyt juhlivista isännistään, vaan vei pokaalin nimiinsä maalein 2–1.
Päivä kauden 2002–2003 päättymisen jälkeen seura ilmoitti, että se ei aio jatkaa vuodesta 1999 edustusjoukkuetta menestyksekkäästi valmentaneen Vicente del Bosquen sopimusta. Samassa yhteydessä saivat erinäisistä syistä lähteä myös pelaajat Fernando Hierro, Fernando Morientes, Steve McManaman ja Claude Makélélé, joilla kaikilla oli ollut tärkeä rooli seuran edellisvuosien menestyksessä. Vuodesta 2003 alkoikin useiden valmentajanvaihdosten leimaama pisin pokaaliton aikakausi sitten 1950-luvun.

2006–2009: Florentino Pérezin jälkeen

Pérez erosi puheenjohtajan tehtävästään helmikuussa 2006, ja heinäkuussa 2006 pidetyssä vaalissa uudeksi puheenjohtajaksi valittiin Ramón Calderón. Calderón palkkaamien valmentajien Fabio Capellon ja Bernd Schusterin johdolla seura katkaisi neljän vuoden kuivan jakson ja voitti 30. ja 31. Espanjan pääsarjamestaruuden peräkkäin kausilla 2006–2007 ja 2007–2008. Kalliit pelaajakaupat saivat jatkoa myös Calderónin puheenjohtajakaudella. Esimerkiksi kesällä 2007 seura käytti uusiin pelaajiin 119 miljoonaa euroa, eniten Euroopassa. Onnistuneimpia ostoksia oli Calderónin ensimmäiseksi kaudeksi seuraan liittynyt alankomaalainen Ruud van Nistelrooy, joka voitti Espanjan pääsarjan maalikuninkuuden kaudella 2006–2007. Kausi 2008–2009 oli seuralle sekava muun muassa puheenjohtaja Calderónin jouduttua keskelle äänestysskandaalia, joka lopulta johti hänen eroamiseen tammikuussa 2009.

2009–: Pérezin paluu, Cristiano Ronaldon saapuminen ja La Décima

Kesäkuussa 2009 Florentino Pérez teki paluun seuran puheenjohtajaksi ilman vastaehdokkaita. Pérez hankki heti seuraan palattuaan edellisenä kahtena vuonna maailman parhaan pelaajan tittelin saaneet Kakán ja Cristiano Ronaldon. Jälkimmäisen siirtosumma (80 milj. puntaa eli noin 93,1 milj. euroa) oli lajin maailmanennätys. Muita Pérezin samana kesänä hankkimia pelaajia olivat muun muassa Karim Benzema, Xabi Alonso ja Álvaro Arbeloa. Valmentajaksi palkattiin Villarrealissa hyvää työtä tehnyt chileläinen Manuel Pellegrini.
Hankinnoista huolimatta Pérezin ensimmäinen kausi jäi kuitenkin pettymykseksi, sillä se hävisi sarjan mestaruustaistelun Barcelonalle sekä putosi jo neljännesvälierissä Mestarien liigasta ranskalaisseura Lyonille. Copa del Reystä joukkue tippui myös nöyryyttävästi ulos Segunda División B:ssä pelanneelle Alcorcónille yhteismaalein 4–1. Pokaalittomasta kaudesta huolimatta joukkue teki uuden oman pääsarjan piste-ennätyksensä 96 ja jäi mestaruuden voittaneesta Barcelonasta kolme pistettä.
Kaudeksi 2010–2011 Madrid vaihtoi jälleen päävalmentajaa, kun joukkueeseen hankittiin Internazionalen triplamestaruuteen aiemmalla kaudella valmentanut José Mourinho. Nelivuotisella sopimuksella joukkueeseen kirjautunut Mourinho syrjäytti Manuel Pellegrinin tehtävistään. Sekä Raúl että Guti jättivät edustusjoukkueen.
Mourinhon valmennusjakso Real Madridissa kesti lopulta yhteensä kolme kautta. Hänen aikakaudellaan seura voitti kertaalleen Copa del Reyn (2010–2011), La Ligan (2011–2012) ja Espanjan supercupin (2012–2013). Mourinhon seuraajaksi valittiin italialainen Carlo Ancelotti, joka oli edellisellä kaudella vastannut Paris Saint-Germainin pelitavasta. Ancelottin ensimmäisellä kaudella Real Madrid saavutti tuplan voittamalla sekä kansallisen että Euroopan cupin. Mestarien liigan triumfi oli madridilaisseuran kymmenes kyseisessä kilpailussa (La Décima). Ancelotti valmensi edustusjoukkuetta vielä kauden 2014–2015 ajan, kunnes hänen tilalleen nimettiin kolmivuotisella sopimuksella Rafael Benítez. Benítez vapautettiin tehtävistään kuitenkin jo tammikuussa 2016 tavoitteisiin nähden heikkojen tulosten myötä. Real Madrid Castillaa edelliset kaksi vuotta valmentanut Zinédine Zidane palkattiin uudeksi päävalmentajaksi.
Zidanen johdolla Real nousi lopulta La Ligassa toiseksi häviten mestaruuden Barcelonalle vain pisteellä. Mestarien liigassa ranskalaisvalmentaja luotsasi joukkueensa loppuotteluun, jossa se päihitti rangaistuspotkukilpailun jälkeen Atlético Madridin. Kaudella 2016–2017 Real Madrid saavutti Espanjan liigamestaruuteen viiden vuoden tauon jälkeen. Real voitti ensimmäisenä seurana myös Mestarien liigan perättäisenä vuonna kumoamalla Juventuksen Cardiffissa pelatussa loppuottelussa 4–1. Pokaalien määrällä mitaten kausi oli muutoinkin Real Madridin seurahistorian menestyksekkäin. Joukkue voitti yhteensä neljä titteliä Mestarien liigasta, La Ligasta, MM-kilpailuista ja UEFA Super Cupista. Zidane valittiin FIFA:n vuoden valmentajaksi.

Pelaajapolitiikka

Real Madridin kokoonpano on jo pitkään ollut sekoitus ulkomaalaisia, espanjalaisia ja paikallisia pelaajia. Seuran juniorijaosto (esp. cantera) sai organisoidun rakenteensa Santiago Bernabéun alaisuudessa 1950-luvulla ja samoihin aikoihin seuraan alettiin hankkia enenevässä määrin myös ulkomaalaisia pelaajia. Kaudella 2007–2008 Real Madridin edustusjoukkueessa pelasi Espanjan pääsarjassa otteluissa kaikkiaan 26 pelaajaa. Näistä 9 oli kansalaisuudeltaan espanjalaisia ja 8 seuran oman juniorijaoston kasvatteja.
Nykyisestä edustusjoukkueesta omia kasvatteja ovat Dani Carvajal, Kiko Casilla, Nacho, Lucas Vázquez ja Rubén Yáñez.
Real Madridin juniorijaoston kautta on runsaassa 50 vuodessa noussut yli 150 pelaajaa seuran edustusjoukkueeseen, joista (vuoden 2006 MM-kilpailuihin mennessä) 44 on pelannut myös Espanjan maajoukkueessa. Vuosien 2002–2007 aikana yhteensä 30 Real Madridin kasvattia siirtyi muihin Espanjan pääsarjajoukkueisiin.

Muut joukkueet

Real Madridilla on jalkapallossa 10 juniorijoukkuetta. Ne ovat vanhimmasta nuorimpaan: Juvenil A, Juvenil B, Juvenil C, Cadete A, Cadete B, Infantil A, Infantil B, Alevín A, Alevín B ja Benjamín A. Lisäksi seuralla on edustusjoukkueen lisäksi kaksi aikuisten sarjoissa pelaavaa reservijoukkuetta, Real Madrid Castilla ja Real Madrid C.

Real Madrid C

Real Madrid C pelaa Espanjan kolmannella sarjatasolla Segunda División B:ssä, lohkossa 1. Se oli alun perin seuran amatöörijoukkue ja tunnettiin nimellä Real Madrid Aficionados. Nykyisellä nimellään joukkue on tunnettu vuodesta 1990. 1960- ja 1970-luvuilla joukkue voitti yhteensä kahdeksan kertaa (1960, 1962–1967, 1970) Espanjan amatöörimestaruuden (Campeonato de España de Aficionados). Viimeisimmän voiton ansiosta joukkue pääsi kauden 1970–1971 Espanjan cupiin.
Tercera Divisiónissa joukkue debytoi kaudella 1981–1982 ja se on pelannut sarjassa siitä lähtien lukuun ottamatta neljää kautta vuosina 1993–1997, jolloin se pelasi pykälää korkeammalla Segunda División B:ssä. Kauden 1996–1997 jälkeen joukkue pudotettiin automaattisesti takaisin Terceraan, kun B-joukkue putosi Segundasta Segunda B:hen, sillä sääntöjen mukaan kaksi saman seuran joukkuetta ei voi pelata samalla sarjatasolla. Joukkue on voittanut lohkonsa Tercerassa viidesti. Kaudeksi 2012–2013 se nousi Segunda División B:hen.

Aikaisemmat stadionit

Ensimmäisinä vuosinaan Real Madrid pelasi useilla pienemmillä kentillä, mutta sen ensimmäinen varsinainen stadion oli Campo de O’Donnell, joka sijaitsi Calle de Narváezin, Calle de O’Donnellin, Calle del Duque de Seston ja Calle de Fernán Gonzálezin välisellä alueella, lähellä Retiron puistoa. Seura siirtyi kentälle vuonna 1912. Seura tasoitti kentän ja rakensi sen reunalle 200-paikkaisen katsomon ja ympärille aidan. 13 000 pesetan rakennuskustannukset rahoitettiin seuran jäsenten lahjoituksilla. Virallisia avajaisia vietettiin 31. lokakuuta 1912 ottelulla Irún Sporting Clubia vastaan.
Vuonna 1923 Madrid joutui jättämään O’Donnellin, kun yleisökapasiteetti alkoi käydä pieneksi ja omistaja halusi kehittää maata. Väliaikaisratkaisuna seura siirtyi Ciudad Linealin pyöräilystadionille (Velódromo de la Ciudad Lineal), jonka keskellä ollut nurmikenttä sopi jalkapallon pelaamiseen. Alueen omisti Arturo Sorian perikunta, joka vuokrasi sen seuralle. Stadionilla oli tilaa 8 000 katsojalle.
17. toukokuuta 1924 avattiin Estadio Chamartín ottelulla FA Cupin hallitsevaa mestaria, englantilaista Newcastle Unitedia vastaan. Stadion oli arkkitehti José María Castellin suunnittelema ja sillä oli alun perin 15 000 katsojapaikkaa. Se sijaitsi kaupungin laitamilla, Paseo de la Castellanan varrella. Stadion tuhoutui sisällissodassa lähes täysin, kun kenttää käytettiin vankileirinä ja rakenteita polttopuuna. Nykyinen stadion Santiago Bernabéu rakennettiin osin Chamartínin vanhan stadionin päälle. Ennen uuden stadionin valmistumista Real Madrid pelasi jonkin aikaa evakossa Atlético de Madridin silloisella stadionilla Metropolitanolla.

Hymni

Real Madridin alkuperäinen hymni on vuodelta 1952 ja nimeltään ”¡Hala Madrid!”. Sen sävelsivät ja sanoittivat Mercedes Amor Fariña, Marino García González ja Antonio Villena Sánchez, ja esittää José de Aguilar. Tarinan mukaan hymni sai alkunsa Madridin ja Aranjuezin välisellä junamatkalla ja sen ensimmäiset säkeet kirjattiin La Rana Verde -nimisen (suom. Vihreä sammakko) ravintolan serviettiin. Vuoden 2002 satavuotisjuhlallisuuksien kunniaksi tehtiin myös uusi hymni, jonka sävelsi ja sanoitti popyhtye Mecanosta tunnettu José María Cano ja esittää tenori Plácido Domingo. Uusi hymni ei korvaa vanhaa, vaan molemmat soivat usein Santiago Bernabéulla Real Madridin kotiotteluissa.
Levy-yhtiö Dro julkaisi vuonna 2001 kokoelma-albumin ¡Vamos campeones!, joka sisältää alkuperäisen hymnin lisäksi useita muita katsomosta tuttuja kannatuslauluja. Vuonna 2005 flamencolaulaja José Mercé levytti oman persoonallisen versionsa alkuperäisestä hymnistä Real Madrid – intohimo -elokuvaa varten.
Vuoden 2014 Mestarien liigan voiton jälkeen Real Madrid teki uuden version kannatushymnistään yhdessä RedOnen kanssa. Uuden version tarkoituksena oli juhlistaa La Décimaa eli kymmenettä Euroopan cupin voittoa.

Hallinto

Real Madrid on yksi harvoista suurista jalkapalloseuroista, jota hallitaan kuin tavallista yhdistystä. Espanjan pääsarjassa vastaavalla tavalla toimivia seuroja ovat vain Athletic, Barcelona ja Osasuna, muiden muututtua 1990-luvun alussa niin sanotuiksi urheiluosakeyhtiöiksi (esp. sociedad anónima deportiva, SAD). Jäseniä (esp. socios) seuralla on yhteensä noin 90 000, ja he valitsevat puheenjohtajan neljän vuoden välein pidettävässä vaalissa. Lisäksi jäsenistä valitut valtuutetut pääsevät vaikuttamaan seuran toimintaan vuosittaisessa yleiskokouksessa.

Kannattajat

Real Madridin kannattajia kutsutaan nimellä madridistas. Seuran virallinen maailmanlaajuinen kannattajakerho on nimeltään Carnet Madridista. Kerhon jäsenetuihin kuuluu muun muassa neljästi vuodessa ilmestyvä Hala Madrid -jäsenlehti. Kerho perustettiin syyskuussa 2001 ja kesällä 2007 seuran edustusjoukkueen uusi päävalmentaja Bernd Schuster sai jäsenkortin numero 473 546. Se on seuran omien sanojen mukaan jäsenmäärässä mitattuna maailman suurin urheiluseuran kannattajakerho.
Seuralla on myös yli 1 800 virallista paikallista kannattajayhdistystä (esp. peñas) ympäri maailman, Espanjan lisäksi yli 30 muussa maassa. Suomen kannattajayhdistys Peña Madridista de Finlandia ry rekisteröitiin Helsingissä 28. syyskuuta 2006. Lisäksi seuralla on muutamia poliittisistakin mielipiteistään tunnettuja niin sanottuja äärikannattajaliikkeitä (esp. ultras), joista tunnetuimmat ja näkyvimmät ovat Ultras Sur ja Orgullo Vikingo.
Urheilumarkkinointiyhtiö Sportfiven vuonna 2007 Euroopan viidessä suurimmassa jalkapallomaassa Espanjassa, Italiassa, Englannissa, Ranskassa ja Saksassa tekemän kyselyn mukaan Real Madrid on 20 miljoonalla kannattajallaan maanosan suosituin jalkapalloseura. Toiseksi sijoittui Barcelona (19 miljoonaa) ja kolmanneksi Juventus (12 miljoonaa).

Televisio, radio ja internet

Real Madridin televisiokanava Real Madrid TV lähettää satelliitin välityksellä espanjan- ja englanninkielistä ohjelmaa 24 tuntia vuorokaudessa. Uutisten ja historiakatsausten ohella kanava on muun muassa lähettänyt suorana jalkapallon reservijoukkueen Castillan otteluita sekä koripallon edustusjoukkueen otteluita ULEB Cupissa.
Seuran verkkosivuston Realmadrid.comin verkkotunnus rekisteröitiin ensimmäisen kerran syyskuussa 1998. Alexa Internet -palvelun mukaan sivusto on 8 080. liikennöidyn sivusto maailmassa. Sivusto on saatavilla englanniksi, espanjaksi ja japaniksi.
Kesäkuussa 2007 Real Madrid avasi virallisen kanavansa Internetin suositussa YouTube-videopalvelussa. Syyskuussa 2008 aloitti toimintansa seuran radiokanava Real Madrid Radio. Kanava kuuluu Madridissa FM-taajuudella 94,2, ja muualla maailmassa sitä voi kunnella Internetissä seuran verkkosivuston kautta.

Elokuvat

Real Madrid – intohimo (Real, la película) on dokumentaarinen ja osin fiktiivinen elokuva Real Madridista, sen historiasta ja sen kannattajista. Se koostuu viidestä eri puolilla maailmaa kuvatusta lyhytelokuvasta, joiden lomassa nähdään leikkeitä Real Madridin otteluista sekä seurataan pelaajien ja valmennushenkilökunnan valmistautumista Barcelonaa vastaan pelattavaan klassikko-otteluun (esp. El Clásico). Elokuvan ohjasi Borja Manso ja sen ensi-ilta oli 25. elokuuta 2005 seuran kotistadionilla Santiago Bernabéulla.
Real Madrid pelaajineen on vahvasti edustettuna myös elokuvissa Zidane, un portrait du 21e siècle (2006) ja Goal II: Living the Dream (2007).

FC Barcelona

Real Madridin pahin kilpakumppani kotimaassa on FC Barcelona, jonka kanssa välit ovat olleet aika-ajoin todella huonot. Real Madrid ja Barcelona ovat Espanjan kaksi suurinta ja menestyneintä seuraa, ja taistelevat usein sarjamestaruudesta keskenään. Seurojen kohtaaminen kahdesti kaudessa niin sanotussa El Clásicossa (suom. klassikko) saa laajasti huomiota ympäri maailmaa. Seurojen välinen kitka juontaa juurensa pois pelikentiltäkin, Espanjan historiaan ja politiikkaan. Seurat on alusta alkaen nähty kilpailevien Kastilian ja Katalonian alueiden sekä Madridin ja Barcelonan kaupunkien edustajina. Myös kenraali Francisco Franco ja Espanjan aluepolitiikka tulevat aina esiin, kun seurojen välisestä kitkasta puhutaan. Franco pyrki hyötymään Real Madridin kansainvälisestä menestyksestä ja samalla hänen hallintonsa yritti avoimesti tukahduttaa kaikki alueelliset identiteetit ja muun muassa kielsi katalaanin kielen julkisen käytön.
Historiankirjoihin on jäänyt erityisesti vuoden 1943 Espanjan cupin välierä Real Madridin ja Barcelonan välillä. Barcelona voitti ensimmäisen osaottelun kotikentällään maalein 3–0, ja jo tuolloin ilmapiiri yleisössä oli ollut vihamielinen. Madridilaislehdistö lietsoi kostomentaliteettia koko Madridissa pelattavaa toista osaottelua edeltävän viikon ja asetelmia väritti entisestään valtion turvallisuuspäällikön José Finat y Escrivá de Romanín vierailu Barcelonan pukukopissa ennen ottelua. Turvallisuuspäällikön kerrotaan ilmoittaneen, että ”Barcelona pelaa vain hallinnon anteliaisuuden vuoksi” uhaten näin epäsuorasti pelaajien turvallisuutta. Barcelona kärsi ottelussa 11–1-murskatappion ja Real Madrid eteni loppuotteluun. Myöhemmin seurat kiistelivät Alfredo Di Stéfanon pelaajaoikeuksista, jotka lopulta päätyivät Real Madridille vuonna 1953. Vuonna 2000 vastaavanlaista huomiota herätti Luís Figon siirtyminen Real Madridiin viiden Barcelonassa pelatun kauden jälkeen. Figon palatessa Camp Noulle uuden joukkueensa kanssa tervehti kotiyleisö entistä suosikkiaan muun muassa heittämällä kentälle sian pään tämän ollessa antamassa kulmapotkua.

Atlético de Madrid

Real Madridin paikallisvastustaja on Atlético de Madrid, jota vastaan pelatut ottelut ovat aina kuumia ja tapahtumarikkaita. Seurojen yhteinen historia ulottuu vuoteen 1904, jolloin joukko Real Madridin toimintaan pettyneitä pelaajia siirtyi Atléticoon. Alkuaikoina kilpailua lietsoi myös Atléticon tausta työväenluokan seurana, kun taas Real Madridin kannattajat olivat keskiluokasta. Nykyään nämä rajat ovat tosin paljolti himmenneet.
Laajempaa kansainvälistä huomiota seurojen välinen kilpailu sai ensimmäistä kertaa kauden 1958–1959 Euroopan cupissa, jonka välierissä seurat kohtasivat. Tilanne oli kahden ottelun jälkeen tasan 2–2, joten ratkaisu venyi kolmanteen osaotteluun. Real Madrid voitti ratkaisevan ottelun 2–1, ja eteni loppuotteluun ja lopulta neljänteen peräkkäiseen cup-voittoonsa.
Real Madridissa seuraikonin asemassa oleva edustusjoukkueen entinen pelaaja ja kapteeni Raúl edusti juniorina myös Atléticoa.

Yhteiskunnallinen toiminta

Fundación Real Madrid on Real Madridin vuonna 1997 perustettu säätiö, joka toimii seuran jäseniltä, lahjoituksista ja sponsoreilta saatavin varoin. Säätiön tavoite on edistää urheilun sosiaalisia, eettisiä ja kulttuurisia arvoja. Tärkeintä ja näkyvintä osaa säätiön toiminnasta edustavat jalka- ja koripallokoulut, joita järjestetään Espanjan lisäksi Ibero-Amerikan alueella. Espanjassa säätiö järjestää lisäksi yhteiskuntaan sopeuttavia urheilukouluja pakolaisille ja vangeille sekä toimintaa vanhuksille ja lastensairaaloiden potilaille. Foro Luis de Carlos -nimen alla säätiö järjestää ajankohtaisia urheiluaiheisia keskustelu- ja koulutustilaisuuksia.
Kesällä 2006 Real Madrid perusti yhdessä Madridin eurooppalaisen yliopiston (Universidad Europea de Madrid, UEM) kanssa niin sanotun urheiluyliopiston. Escuela de Estudios Universitarios Real Madrid – Universidad Europea de Madrid -nimellä toimiva koulu tarjoaa jatko-opintoja muun muassa urheilulääketieteessä, journalismissa, markkinoinnissa, fysioterapiassa ja urheilumanageroinnissa. Koulun johtajana toimii seuran entinen pelaaja, valmentaja ja urheilutoimenjohtaja Jorge Valdano. Ensimmäiset noin 40 opiskelijaa saivat diplominsa kesällä 2007.
Vuonna 2007 seura lahjoitti lipputulojaan Perun maanjäristyksen ja Meksikon Tabascon tulvien uhreille.

Kaukalojalkapallo

Real Madridin veteraanijoukkue osallistuu vuonna 2008 perustettuun kaukalojalkapallon (fútbol indoor) Espanjan liigaan, jossa se on sijoittunut kahdesti toiseksi. Vuonna 2009 Real Madrid voitti lajin Espanjan cupin. Joukkueen kapteenina toimii seuran jalkapallon edustusjoukkueen monivuotinen maalivahti Paco Buyo.

Entiset lajit

Jalka- ja koripallon lisäksi Real Madridilla on ollut toimintaa lukuisissa muissa lajeissa, jotka ovat kukin kuitenkin yksi kerrallaan hiipuneet. Näihin kuuluvat baseball, käsipallo, lentopallo, melonta, nyrkkeily, paini, pelota, pöytätennis, rugby, šakki, tennis, uinti, voimistelu ja yleisurheilu.
Lajeista parhaiten seura on menestynyt lentopallossa. Lentopallojaosto perustettiin vuonna 1952, ja kaksi vuotta myöhemmin seura voitti ensimmäisen 12:sta cup-mestaruudestaan. Suurin menestys ajoittui 1970-luvulle, jolloin seura voitti cup-mestaruuksien lisäksi seitsemän sarjamestaruutta. Kauden 1982–1983 jälkeen jaosto kuitenkin lakkautettiin. Baseballissa Real Madrid voitti Espanjan-mestaruuden kahdeksan kertaa vuosien 1944–1963 aikana ja rugbyssä kertaalleen vuonna 1934.
Tennispelaaja Manolo Santana voitti miesten kaksinpelin Wimbledonissa vuonna 1966 edustaessaan Real Madridia. Hän voitti kaksinpelin myös Meksikon kesäolympialaisissa vuonna 1968, jolloin tennis oli näytöslajina.
Real Madridin entisten lajien urheilijoista olympialaisissa ovat kilpailleet myös muun muassa kiekonheittäjä Miguel de la Quadra-Salcedo (Rooma 1960), painonnostaja José Luis Izquierdo (Rooma 1960), voimistelijat Hermenegildo Martínez Sabido (Rooma 1960) ja María Luisa Fernández Miranda (Rooma 1960), painijat José Panizo (Rooma 1960 ja Tokio 1964), Francisco Delgado (Rooma 1960) ja Ángel López Rojo (Rooma 1960) sekä 1 500 metrin juoksija José Luis González (Moskova 1980, Los Angeles 1984 ja Barcelona 1992).

Tulevaisuuden suunnitelmat

Syyskuussa 2006 Real Madridin varapuheenjohtaja Juan Mendoza kertoi seuran olevan kiinnostunut rugbytoimintansa elvyttämisestä, mikä tapahtuisi jo olemassa olevan paikallisseuran CRC Madridin kautta. Seura on kotoisin Madridin naapurikunnasta Pozuelo de Alarcónista, ja sen edustusjoukkue pelaa Espanjan korkeimmalla sarjatasolla División de Honorissa. Samassa yhteydessä Mendoza mainitsi myös naisjalkapallo- ja futsaljaoston olevan seuran suunnitelmissa.
Puheenjohtaja Ramón Calderón puolestaan kertoi lokakuussa 2006 seuran suunnitelmista sponsoroida Formula 1 -autoa kauden 2007 Espanjan Grand Prix’ssä ja mahdollisesti toisessakin osakilpailussa. Auto oli tarkoitus maalata seuran värein ja tunnuksin, mutta suunnitelma ei lopulta toteutunut.