google/wiki40b huggingface dataset:
Ben 10: Protector of Earth

Juoni

Ben 10: Protector Of The Earth seuraa Ben Tennysonin seikkailuja, kun hän löytää rannekkeentapaisen laitteen Omnitrixin, joka antaa Benille kyvyn muuntautua eri muukalaisolennoiksi, joilla jokaisella on erikoiskykynsä. Pelissä on mahdollisuus muuntautua aluksi Heatblastiksi ja Four Armsiksi, jonka jälkeen pelaaja saa lisää olentoja rannekkeeseensa voitettuaan eri kenttien päävastustajat. Muut olennot ovat Cannonbolt, Wildvine, XLR8, sekä Upchuck, jonka saaminen on mahdollista vain Nintendo DS:ssä. Pelissä on yhteensä 14 tasoa ja neljä eri aluetta, kuten Grand Canyon, San Francisco, Seattle ja Mount Rushmore.
Valdain ylänkö

Valdain ylänkö eli Valdai  (ven. Валда́йская возвы́шенность, Valdaiskaja vozvyšennost; Валда́й) on Keski-Venäjän tasangon luoteisosassa Leningradin, Novgorodin, Pihkovan, Smolenskin ja Tverin alueilla sijaitseva ylänkö, jonka pituus on yli 600 kilometriä, keskikorkeus 150–250 metriä ja korkein huippu 343 metriä merenpinnan yläpuolella. Ylänkö toimii Volgan, Väinäjoen, Ilmajärven (Laatokan) vesistöjen vedenjakajana. Seudulla on runsaasti havumetsiä, soita ja järviä.
Monien kielentutkijoiden mukaan nimitys Valdai perustuu itämerensuomalaiseen sanaan valta. 
Valdain kaupunki ja sitä ympäröivä jääkauden muodostama kukkulainen järvi- ja metsäalue on suosittu matkailukohde. Okovin metsä oli varhaisella keskiajalla koko Rusin maantieteellinen keskipiste.
Alueella sijaitsee vuonna 1990 perustettu Valdain kansallispuisto.
Seudulla on asunut Käkisalmen läänistä 1600-luvulla Venäjälle siirtynyt karjalaisryhmä Valdain karjalaiset, joka venäläistyi 1900-luvun aikana.
Colored Sands

Vastaanotto

Albumi sai erinomaisen vastaanoton, saavuttaen Metacriticissa keskiarvon 81/100, mikä perustuu kuuteen kansainvälisesti merkittävään arvosteluun. Rolling Stone valitsi albumin vuoden 2013 viidenneksi parhaaksi metallialbumiksi.
Mehän rakastimme toisiamme niin paljon

Vastaanotto

Elokuva sai Suomessa ensi-iltansa vasta 1983. Kymmenestä suomalaisesta ensi-iltakriitikosta kaksi antoi elokuvalle kolme tähteä, neljä kaksi tähteä ja kaksi yhden tähden, keskiarvona 2,13 tähteä neljästä. Elokuva sai Suomen teatterikierroksellaan 3 284 katsojaa, millä se sijoittuu vuonna 1983 Suomen-ensi-iltansa saaneen 238 elokuvan joukossa sijalle 159.
Murto (Tyrnävä)

Murto (vanhalta nimeltä Murronkylä) on kylä ja taajama Tyrnävän ja Kempeleen kuntien rajalla Pohjois-Pohjanmaalla. Taajaman väkiluku vuoden 2016 lopussa Tyrnävän puolella oli 1 436, ja Kempeleessä 35. Taajama sijaitsee noin 10 kilometrin päässä Tyrnävän kirkonkylältä pohjoiseen. Kempeleen keskustaajamasta on matkaa noin 10 kilometriä ja Oulusta noin 22 kilometriä. Kylän nimi Murto merkitsee murrettua metsää tai maata, vastaraivattua peltoa.
Murto sijaitsee laajojen peltoalueiden ja ison metsäalueen reunamaastossa hiekkakankaalla. 1900-luvun alkupuolella kylässä oli verrattain tiheä torppari- ja mäkitupalaisasutus. Nykyinen asuntokanta on pääasiassa uusia 1990-luvulla ja sen jälkeen rakennettuja omakotitaloja.

Koulu

Tyrnävän kunta perusti vuonna 1916 oman kansakoulun, joka aluksi toimi Murron rukoushuoneessa. Kempeleen puolella asuvat murtolaiset tekivät keväällä 1916 esityksen Kempeleen kuntakokoukselle kunnan ottamisesta osaa kouluhankkeeseen. Anomustaan murtolaiset perustelivat sillä, että matka Ylikylässä sijaitsevaan kouluun oli kohtuuttoman pitkä ja vaivalloinen, varsinkin pienille lapsille ja sellaisille, joille ei ollut riittävän lämpimiä talvivaatteita. Kuntakokous suhtautui esitykseen kylmästi pitäen sitä ”vajavaisena ja kalliina”. Vuonna 1920 Tyrnävän kunta osti omaa koulurakennusta varten J. Matilalta tontin Erukan metsäsarasta. Koulu aloitti toimintansa puolivalmiissa koulurakennuksessa seuraavana vuonna. Ensimmäisinä kouluvuosina oppilasmäärä vaihteli 32 ja 50 välillä. Koulua on laajennettu vuosien mittaan oppilasmäärän kasvaessa.
Nykyisin noin 350 oppilaan koulun rehtorina toimii Antti Yrttiaho (lukuvuosi 2016–2017). Oppilaat käyvät luokkia 0–6. Uusi laajennusosa (kuvassa) otettiin käyttöön syksyllä 2005.

Liikenne

Alueen tärkein liikenneväylä on yhdystie 18637. Julkisesta liikenteestä vastaa oululainen linja-autoyhtiö Koskilinjat.
Kylästä lähtee tieyhteys Kempeleen Juurussuolle sekä Oulun Hangaskankaan sekä Pikkaralan kaupunginosiin.
18. arrondissementti (Pariisi)

Pariisin 18. arrondissementti (ransk. 18ᵉ arrondissement de Paris) on yksi Pariisin kahdestakymmenestä arrondissementista, joka tunnetaan myös nimellä arrondissement de la Butte-Montmartre. Se käsittää Montmartren kukkulan lähiympäristöineen ja jaetaan edelleen neljään kortteliin (ransk. quartiers), jotka ovat Grandes-Carrières, Clignancourt, Goutte-d’Or ja Chapelle.
Arrondissementin väkiluku oli 203 127 henkeä vuonna 2011 ja pinta-ala on 6,01 km². Määrinä toimii sosialistipuolueen Éric Lejoindre.
McKeeva Bush

William McKeeva Bush on caymansaarelainen poliitikko ja nykyinen Caymansaarten pääministeri. Bush valittiin pääministeriksi vuonna 2009. Hän huolehtii samalla myös valtiovarainministerin ja turismiministerin tehtävistä.
Punta

Punta (engl. pound) on monissa maissa käytetyn rahayksikön nimi. Merkittävin on Englannin punta.
Punnan merkki £ on muodostettu vastaavaa painoyksikköä tarkoittavan latinan sanan libra (suom. vaaka) alkukirjaimesta L. Samasta sanasta johtuvat myös rahayksiköiden nimet liira, joka on käytössä Turkissa ja ennen euron käyttöönottoa myös Italiassa, sekä livre, joka 1700-luvulle saakka oli käytössä Ranskassa. Ranskan kielessä sanaa livre käytetään myös Englannin punnasta.
What Is This Thing Called Love?

”What Is This Thing Called Love?” on Cole Porterin säveltämä ja sanoittama kappale musikaalinäytelmästä Wake Up and Dream. Sen esitti ensimmäisenä englantilainen laulaja Elsie Carlisle maaliskuussa 1929. Kappaleesta on tullut suosittu jazzstandardi ja yksi Porterin soitetuimpia sävellyksiä.
Wake Up and Dream jatkui Lontoossa 263 näytöksen ajan. Musikaali herätti huomiota New Yorkin teatteripiireissä kriitikoiden ylistäessä Tilly Loschin tulkintaa kappaleesta. Näytelmä tuotettiin joulukuussa 1929 myös Broadwayllä; amerikkalaisessa versiossa ”What Is This Thing Called Loven” lauloi Frances Shelley. Ginny Simms esitti kappaleen Porterin elämästä kertovassa elokuvassa Yö ja päivä vuonna 1946.
Kappaleesta tuli nopeasti osa jazzmuusikoiden repertuaaria. Ben Bernien ja Fred Richin nauhoitukset nousivat Yhdysvaltojen singlelistalle vuonna 1930, ja kappaleen levyttivät muun muassa stride-pianisti James P. Johnson, klarinetisti Artie Shaw ja kitaristi Les Paul. Kappale esitetään tavallisesti nopeasti; Clifford Brownin, Max Roachin ja Sonny Rollinsin versio vuodelta 1956 on yksi tunnetuimmista nopeista instrumentaaliversioista. Saksofonisti Sidney Bechet nauhoitti sen balladitempolla vuonna 1941 trumpetisti Charlie Shaversin kanssa.
Kappaleen harmonia vaihtelee yllättävästi duurin ja mollin välillä. Säveltäjä Alec Wilder sanoi kappaleesta: ”Jos minulle annettaisiin pelkät soinnut ilman melodiaa, olisin ymmälläni yrittäessäni keksiä niille uskottavaa melodiaa.” Harmoniaa on tutkittu ja käytetty paljon kappaleen julkaisemisen jälkeen, ja sointukulun päälle on sävelletty useita jazzkappaleita, tunnetuimpana Tadd Dameronin bebop-standardi ”Hot House”.
Skavabölen pojat (elokuva)

Juoni

Elokuva liikkuu toisaalta 1980-luvun alkuun sijoittuvassa "nykyajassa" ja toisaalta 1970-luvun alusta alkavissa päähenkilöpoikien lapsuuteen sijoittuvissa vaiheissa.
Aikuistunut Rupert muistelee kotinsa ullakolla Tuusulan Hyrylässä vuosikymmenen takaista lapsuuttaan Kauniaisissa 1970-luvun alussa. Onnellisen perheen pikkupojat löytävät kirjeen, jonka on kirjoittanut isän toinen nainen. Kun äiti saa tietää kirjeestä, isä toimittaa lopulta Ossi-veljensä avulla äidin mielisairaalaan. Avioerossa pojat sanovat haluavat asumaan isän ja tämän naisystävän Annelin luo Hyrylään. Isä kieltää poikien yhteydenpidon äitiin, ja äiti ajautuu ilman lapsiaan itsemurhaan. Isän alkoholisoituessa Rupert pikkuveljineen saa ottaa vastuuta kantaakseen.

Arviot

Skavabölen pojat sai Nyt-liitteen neljältä kriitikolta keskiarvoksi 3,3.
Kritiikissä on arvioitu, että aikuisuuden kynnykselle asettuva kehyskertomus heikentää elokuvaa ja se alkaa selittää. Roolisuoritukset ovat kuitenkin pääasiassa onnistuneita, ja elokuvasta muodostuu kaiken kaikkiaan kokoelma täysipainoisen riehakkaita ja kipeitä hetkiä.

Palkinnot

Elokuvatekijöistä saivat vuonna 2010 Jussi-palkinnot käsikirjoituksesta Antti Raivio, Jan Forsström ja Zaida Bergroth; äänisuunnittelusta Janne Laine. Elokuva on palkittu Etelä-Koreassa järjestetyillä Aasian suurimmilla elokuvajuhlilla Pusanin filmijuhlilla Flash Forward -palkinnolla.
Tasmanian sinfoniaorkesteri

Tasmanian sinfoniaorkesteri (engl. Tasmanian Symphony Orchestra, TSO) on Hobartissa, Tasmaniassa toimiva sinfoniaorkesteri. Se perustettiin vuonna 1948.
Tasmanian sinfoniaorkesterin tämänhetkinen pääkapellimestari on Sebastian Lang-Lessing. Orkesteri konsertoi säännöllisesti kaikkialla Tasmaniassa.
Tokaj-Hegyalja

Tokaj-Hegyalja on historiallinen viinialue Unkarin koillisosissa. Alue koostuu 27 kylästä ja 5 500 hehtaarista viinitarhoja. Viiniä on viljelty alueella ainakin 1100-luvusta asti, mutta Tokaji-viinistä tuli erityisen tunnettua 1600-luvulla. Tokajin viiniseutu on ollut lisättynä UNESCOn maailmanperintöluetteloon vuodesta 2002.

Maantiede

Tokaj sijaitsee Unkarin koillisosassa. Se muodostaa kolmion muotoisen alueen, jossa sivut kulkevat Abaújszántósta Tokaj’iin ja Tokaj’sta Slovakian rajalle Sátoraljaújhelyyn. Tahrat sijaitsevat Zemplénvuorten esikukkuloilla paikassa, jossa pustan aro tuo kesälämpöä rinteille.
Tokajissa on kokonaisuudessaan noin 5 500 hehtaarin verran viinitarhoja. Siihen kuuluu 27 kaupunkia ja kylää.

Historia

Tokajin alueella on ollut asutusta ainakin neoliittiselta kaudelta lähtien. Unkarilaisia heimoja alkoi tulla alueelle 800-luvun lopulla. Viiniä alettiin viljellä viimeistään 1100-luvulla. Viini tuotiin alueelle idästä. Sen toivat mahdollisesti kabarit, jotka asettuivat Karpaateille unkarilaisten naapuriin 800- tai 900-luvulla.
Tokaji-valkoviiniä alettiin tuottaa osmanien aikakaudella. Transilvanialainen Rákóczien suku nousi valtaan 1600-luvun alussa. Tokajin alueen viinit toivat suvulle vaurautta, ja George II Rákóczi taisteli viinin avulla jopa Unkarin itsenäisyydestä. Hän tarjosi viiniä euroopan kuninkaallisille, kuten Ludvig XIV:lle.
Tokajin vauraus oli suurimmillaan 1700-luvulla, kun viiniä alettiin viedä myös Venäjälle ja Puolaan. Viinin suosion ansiosta Tokajiin alkoi muuttaa myös paljon ihmisiä lähialueilta, slovakkeja, ruteeneja ja makedoniankreikkalaisia. Tokaji oli vuonna 1780 Unkarin tiheimmin asuttu alue.
Puolan jako vuonna 1795 suisti alueen talouden rappioon. Tämän jälkeen on seurannut vielä kaksi suurta takaiskua, kun ensin vuonna 1885 viinikirvaepidemia saavutti Tokajin ja tuhosi suuren osan sadosta ja sitten vuonna 1920 Unkari menetti Trianonin rauhansopimuksessa kaksi kolmasosaa alueestaan, mikä merkitsi kotimaanmarkkinoiden pienenemistä.
Toisen maailmansodan jälkeen Tokajin tilanne oli erityisen huono, sillä Holokausti oli hävittänyt juutalaiset alueelta ja kommunistihallitus lakkautti aristokraattisten ja porvarien yksityisomistukset. Tokajin viinien laatu ja maine kärsivät, mutta vuodesta 1990 lähtien alueelle on jälleen suunnattu lisää varoja.
Carl Zeiss

Carl Zeiss (11. syyskuuta 1816 Weimar – 3. joulukuuta 1888 Jena) oli saksalainen hienomekaanikko ja optiikkasuunnittelija, joka tunnetaan perustamastaan yrityksestä Carl Zeiss. Hän kehitti jossakin määrin linssien valmistusta, mikä edisti nykyaikaista linssien valmistusta.
Riitta Korhonen

Riitta-Liisa Korhonen (o.s. Vänttinen, s. 4. kesäkuuta 1948 Varkaus) on suomalainen arkkitehti ja toimitusjohtaja. Hän toimi Kokoomuksen kansanedustajana 24. maaliskuuta 1995 – 18. maaliskuuta 2003.
Hän oli aikaisemmin naimisissa toimitusjohtaja Väinö Korhosen kanssa, jonka kanssa hänellä on viisi lasta. Väinö Korhonen pyrki Suomen Yrittäjien puheenjohtajaksi 2002. Sekä hän (1997–?) että Riitta Korhonen (varajäsen 1998–99) ovat olleet Suomen Yrittäjien hallituksen jäseniä.
Korhonen on Kuopion kaupunginvaltuutettu (2009–2012). Hän tavoitteli paluuta eduskuntaan 2011 vaaleissa, mutta ei tullut valituksi.
HMS Cumberland (1842)

Palvelus

Alus otettiin palvelukseen 31. elokuuta 1850 Chathamin vartiolaivaksi päällikkönään Peter Richards. Alus otettiin 7. tammikuuta 1851 uudelleen palvelukseen päällikkönään George Henry Seymour. Alus määrättiin vara-amiraali Sir George Francis Seymourin lippulaivaksi ja se oli varustettavana tehtäväänsä Chathamissa tammikuusta helmikuuhun. Alus oli aluksi Pohjois-Amerikassa ja Länsi-Intiassa ennen kuin se siirtyi 1854  Krimin sodan uhatessa Itämerelle.
Alus lähti maaliskuussa 1854 laivasto-osaston mukana Itämerelle, jossa se osallistui elokuussa Bomarsundin valtaukseen. Alus muutettiin koululaivaksi vuonna 1870 ja se tuhoutui tulipalossa 1889.
Carlos González (baseballpelaaja)

Carlos Gonzalez  (s. 17. lokakuuta 1985, Maracaibo, Venezuela) on venezuelalainen baseballammattilainen. Hän pelaa nykyisin MLB:ssä Colorado Rockiesissa. Carlos teki MLB-debyyttinsä vuonna 2008 Oakland Athleticsissa ja siirtyi seuraavalla kaudella Colorado Rockiesiin. Hän on tehnyt MLB:ssä yhteensä 94 juoksua.
Unto Suominen

Unto Ilmari Suominen (1. heinäkuuta 1911 Lohja – 10. joulukuuta 1968 Helsinki) oli suomalainen poliitikko. Suominen toimi SDP:n kansanedustajana vuosina 1951–1958 edustaen Uudenmaan läänin vaalipiiriä. Kunnallispolitiikassa Suominen toimi Kuusankosken kunnanvaltuuston jäsenenä ja Keravan kauppalanjohtajana vuosina 1948–1968. Suominen toimi presidentin valitsijamiehenä vuonna 1956.
Suominen kävi kansakoulun, ammattikoulun vuonna 1927, Työväen akatemian vuonna 1932 ja suoritti kunnallistutkinnon, hallinnollisen tutkinnon ja lastensuojelututkinnon vuonna 1936 Yhteiskunnallisessa korkeakoulussa. Suominen toimi rakennusmaalarina Kuusankoskella ja Kouvolassa 1927–1936, Janakkalan vt. kunnankamreerina 1936–1937, Juuan kunnankirjurina 1937–1941, Lahden kaupungin huoltotoimiston johtajana 1941–1944, Mäntsälän kunnankirjurina 1944–1945, Hyvinkään kauppalankamreerina 1945–1947, Työväen akatemian kunnallispolitiikan tuntiopettajana 1948–1951 sekä Asunnonhankintaosakeyhtiö Keravan Hakan toimitusjohtajana vuodesta 1950.
Suomisen vanhemmat olivat kirvesmies Kalle Suominen ja Hilda Karolina Matintytär. Suomisen puoliso vuodesta 1937 oli Eeva Ester Salenius.
Biakinkottarainen

Levinneisyys

Biakinkottaraista tavataan Indonesiassa Biakin ja Numforin saarilla. Lajia on kuvattu runsaaksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi, vaikka sen esiintymisalue onkin pieni.
Tervajärvi (Jämsä, Kavala)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 110 hehtaaria eli 1,1 neliökilometriä. Se on 2,3 kilometriä pitkä ja 1,1 kilometriä leveä. Järvi on keskiosastaan vain 200 metriä leveä, jolloin järven kummatkin päät ovat laajempia. Pohjoisosaa rikkoo kolme laajaa saarta ja eteläosaan jää saarten eteläpuolelle pieni järvenselkä. Keskiosan kaventavat Peltoniemi, Kotaniemi ja niiden vastarannalla Pitkäniemi.
Järvessä on kartan mukaan 9 saarta. Kaksi suurinta saarta Jokelansaari ja Niinisaari sijaitsevat järven pohjoisosassa yhdessä pienemmän Lehtosaaren kanssa. Järven eteläpäässä sijaitsevat lähes samankokoiset Sikosaari, Töyrysaari, Talassaari ja Valkamasaari. Viimeiset kaksi saarta ovat rannan vieressä olevat nimettömät luodot. Jokelansaari on kartasta mitattuna 280 metriä pitkä ja 180 metriä leveä. Sen pinta-ala on yli 3,5 hehtaaria. Niinisaari on 260 metriä pitkä ja 230 metriä leveä, ja sen pinta-ala on 3,0 hehtaaria.
Järven rantaviivan pituus on 11 kilometriä. Sen rannat ovat metsämaata, jonka metsärantaa katkovat pienet peltotilkut mutta eivät suoalueet. Järven lähellä sijaitsee seitsemän maatilaa ja rannoille on rakennettu noin 20 vapaa-ajan asuntoa. Niille tulee tiet yhdysteiltä 3423 ja 14323 sekä Kolonkulmalta kantatielle 58 oikaisevalta kylätieltä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kuoreveden alueella (35.61), jonka Tervajärven valuma-alueeseen (35.614) järvi kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 104,8 metriä mpy.
Järvi on vesistöalueensa latvajärviä ja saa siksi vetensä vain omalta lähialueeltaan. Järveen on johdettu yhdeksän pitempää metsäojaa, joista osa lähtee ojitetulta soilta. Länsipuolella sijaitseva Kaleton on valuma-alueen toinen järvi. Järven oma laskuoja Hallaoja lähtee järven pohjoispäästä ja se virtaa Hallasuon, Ajossuon ja Rimminsuon läpi ennen kuin se laskee 1,6 kilometrin päästä Kuoreveden Vessarinselällä Moisionlahteen. Laskuojalla on pudotusta lähes kuusi metriä. Kuorevedeltä vesireitti jatkaa Kotaselän kautta Ruoveteen.
Saksan 1. jalkaväkidivisioona (Reichswehr)

Perustaminen

Versailles'n sopimuksen täyttämiseksi 31. heinäkuuta 1920 asevoimien supistamisesta annetun lain mukaisesti jokainen sotilaspiiri (saks. Wehrkreis) muodostaisi divisioonan 1. lokakuuta 1920. Übergangsheerin eli siirtymäajan asevoimien Reichswehr-Brigaden 1 ja 20 muodostivat tammikuussa 1921 1. divisioonan, johon kuului kolme jalkaväkirykmenttiä (1.,2. ja 3. (preussilainen) jalkaväkirykmentti). Lisäksi divisioonaan kuuluivat 1. kenttätykistörykmentti, pioneeripataljoona, viestipataljoona, kuljetuspataljoona ja lääkintapataljoona. Divisioona liitettiin osaksi 1. johtoesikuntaa.
Yhtymä lakkautettiin lokakuussa 1934 ja sen yksiköt siirrettiin muodostettaviin Wehrmachtin 21 uuteen divisioonaan.
Salmi

Salmi on kapea vesiyhteys kahden laajemman vesialueen välillä. Jokia ei lueta salmiksi.
Salmi on kuin vastakohta kannakselle, joka on kahta vesialuetta erottava kapea maakaistale.
Marjatta Rinne

Sukutausta

Marjatta Rinteen vanhemmat olivat teatterineuvos Jalmari Rinne (1893–1985) ja näyttelijä Ansa Ikonen (1913–1989). Myös hänen setänsä Einar Rinne (1890–1933) ja Joel Rinne (1897–1981) olivat näyttelijöitä, jälkimmäinen jopa eräs 1900-luvun tunnetuimpia suomalaisia alallaan. Niin ikään hänen sisarensa Katriina Rinne (s. 1939), Taneli Rinne (s. 1934), Tiina Rinne (s. 1929) ja Tommi Rinne (1925–1999) ovat olleet ammattinäyttelijöitä, kuten myös hänen serkkunsa, Einar Rinteen ja Eine Laineen tytär Eila Rinne (1920–1991).
Marjatta Rinteen puoliso on vuodesta 1982 rakennusinsinööri Erkki Vihavainen. Pariskunnalla on yksi lapsi.

Puheteatteri

Marjatta Rinne suoritti Suomen Teatterikoulun 1966–1969, lisäksi hän otti lauluopintoja. Rinne aloitti ammattiuransa Rovaniemen Teatterissa 1969–1971. Vuosina 1971–1977 hän oli kiinnitettynä Kouvolan Teatteriin ja vuosina 1978–1979 Tampereen Työväen Teatteriin. Sittemmin hän on työskennellyt vapaana taiteilijana, kuten Suomen Kansallisteatterin vakituisena vierailijana 1980–1995. Rinteen näyttämötaiteellisia tehtäviä ovat olleet muun muassa Edithin rooli Maria Jotunin komediassa Kultainen vasikka ja Helenan osa William Shakespearen komediassa Kesäyön unelma. 
Marjatta Rinne toimi 1980- ja 1990-luvuilla ohjaajien assistenttina Suomen Kansallisteatterissa. Lisäksi hän on tehnyt lukuisia harrastajateatteriohjauksia, muun muassa Vihdin kesäteatterissa. Taiteellisen uransa ohella Rinne on opettanut näyttämöilmaisua ja vuorovaikutusta.

Elokuva- ja televisiotyöt

Rinteellä on ollut yli 50 elokuva- ja televisiotehtävää 1960-luvun lopulta alkaen, roolitehtävät ovat olleet ensisijaisesti sivuosia. Vuonna 1987 hän ideoi ja käsikirjoitti lastenelokuvan Rusinoita. Hän vastasi myös elokuvan henkilöohjauksesta ja näytteli keskeisen ääniroolin, Rusina-hevosen. Rinteen kuuluisa äiti, Ansa Ikonen, näytteli kyseisessä tuotannossa taitelijanuransa viimeiseksi jääneen roolin. Vuonna 1979 Rinne sai Jussi-kunniakirjan Anjan roolistaan televisioelokuvassa Jonninjoutavaa. 
Vuosina 2017–2018 Rinne näytteli saippuasarjassa Salatut elämät Aki Nikkisen äitiä Salme Hämäläistä, joka oli poikansa ollessa lapsi, käyttänyt tätä seksuaalisesti hyväkseen. Alun perin hän oli hakenut Ulla Taalasmaan rooliin vuonna 1998, kun sarjan kuvaukset alkoivat.
Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa

Rakkaita pettymyksiä rakkaudessa on Jouko Turkan kirjoittama näytelmä. Se sai kantaesityksensä Turkan ohjaamana Tampereen Työväen Teatterin Kellariteatterissa 24. tammikuuta 1996. Jouko Turkan poika Juha toimi isänsä kirjoitus- ja ohjausassistenttina. Näytelmä on niin sanotun rakkaustrilogian toinen osa. Ensimmäinen osa oli Lappeenrannan kaupunginteatterissa esitetty Kumpi nauttii enemmän – mies vai nainen? (1995) ja kolmas ja viimeinen Porin TeatterinTäysin tyydytetty nainen (1997).
Tampereen Työväen Teatterin rooleissa nähtiin Eila Roine, Turkka Mastomäki/Valtteri Tuominen, Juhani Niemelä ja Sari Tirkkonen/Minna Hokkanen. Eritoten jo eläkkeelle ehtineen Eila Roineen roolisuoritusta ylistettiin laajalti. Roine sai myöhemmin Kallen kulttuuripalkinnon elämäntyöstään ja roolityöstään Madamena. Näytelmää esitettiin Tampereella kolme vuotta täysille katsomoille.
Suomen Näytelmäkirjailijaliitto myönsi Jouko ja Juha Turkalle näytelmästä Lea-palkinnon.
Näytelmä vieraili lokakuussa 1996 Saksassa Chemnitzer Begegnungen -festiivaalilla, Tallinnan kaupunginteatterissa toukokuussa 1997 ja siitä tehtiin englanninkielinen tulkinta Lontoossa myöhemmin samana vuonna. Cherished Disappointments in Love nimisen esityksen ohjasi Sue Parrish. Englanninkielinen näytelmäteksti on julkaistu myös kirjana. Englannin kielen lisäksi näytelmä on käännetty ruotsiksi ja espanjaksi.
Näytelmästä tehtiin uusi versio Seinäjoen kaupunginteatteriin vuonna 2016 Antti Mikkolan ohjaamana. Esitys vieraili samana vuonna Tampereen Teatterikesässä vain muutamia päiviä sen jälkeen kun julkisuuteen oli tullut tieto Jouko Turkan kuolemasta.
Paluu siniselle laguunille

Paluu siniselle laguunille (Return to the Blue Lagoon) on vuonna 1991 kuvattu romanttinen seikkailuelokuva ja jatko-osa elokuvalle Sininen laguuni (1980). William A. Grahamin ohjaaman elokuvan pääosia esittävät 16-vuotias Milla Jovovich ja 22-vuotias Brian Krause. Elokuvan juoni perustuu osittain Henry De Vere Stacpoolen romaaniin The Garden of God.
Elokuva oli taloudellinen floppi ja sai viisi ehdokkuutta huonoimpia elokuvia esille nostavassa Razzie-gaalassa.

Juoni

Elokuva jatkaa Sinisen laguunin tarinaa, mutta toisin kuin sen lopussa annettiin ymmärtää, Emmelinen ja Richardin paljastetaan kuolleen merellä. Edellisestä elokuvasta poiketen heitä ei löydä Richardin isä, vaan tuntematon laiva. Nuori lähetystyöntekijän leski Sarah Hargrave (Lisa Pelikan) ottaa Emmelinen ja Richardin elossa olevan pojan hoitoonsa.
Laivan miehistössä puhkeaa kolera, ja tautia pakoon pelastusveneeseen asetetaan pelastettu poika, Sarah tyttärensä Lillin kanssa sekä merimies Kearney (Wayne Pygram) tarkoituksena päästä saarelle. Päivien ajelehtimisen jälkeen Kearney hermostuu pojan jatkuvaan itkuun ja aikoo tappaa tämän, mutta Sarah hakkaakin Kearneyn kuoliaaksi harppuunalla ja pudottaa hänet mereen.
Lopulta kolmikko ajautuu Sinisen laguunin saarelle, jossa he asettuvat pojan vanhempien majaan. Poikaa kutsutaan Richardiksi isänsä mukaan. Sarah opettaa lapsille elämisen taitoja ja varoittaa heitä saaren toiselle puolelle melovista alkuasukkaista. Lasten ollessa noin kahdeksanvuotiaita Sarah kuolee keuhkotautiin ja niin he joutuvat elämään autiosaarella omillaan. Varttuessaan he rakastuvat toisiinsa.
Saarelle saapuu laiva, jonka kapteenin tytär aiheuttaa kriisin nuorten välillä ja väkivaltainen merimies hyökkää Lillin ja Richardin kimppuun. Nuoret eivät haluakaan enää lähteä saarelta, vaan jäävät sinne ja saavat lapsen.

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Markku Salmi sanoo upeiden maisemakuvien pelastavan tämän romanttisen seikkailun. Hän antaa elokuvalle yhden tähden viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”huono”.
Letícia Birkheuer

Letícia Birkheuer (s. 25. huhtikuuta 1979, Passo Fundo) on brasilialainen malli ja näyttelijä. Hänellä on saksalaisia sukujuuria.
Birkheuer on asunut kotikaupunkinsa Passo Fundon lisäksi New Yorkissa, Yhdysvalloissa.
Näyttelijänä Birkheuer tunnetaan lähinnä Rede Globo de Televisãon sarjasta Belíssima, jossa hän esiintyi Érica Assunpçãon roolissa yli sadassa jaksossa vuosina 2005–2006. Lisäksi hän on esiintynyt esimerkiksi Muodin huipulla ja Pé na Jaca -sarjan jaksoissa.