google/wiki40b huggingface dataset:
Ladonia

Ladonia on mikrovaltio Etelä-Ruotsissa Skånessa. Valtion perusti taiteilija Lars Vilks vastalauseena hänen ja paikallisviranomaisten kiistoissa kolmesta kivistä ja puusta tehdystä taideteoksesta. Suomen suojelupoliisin suojeluksessa ja esiintyen nimellä Lauri Vilkas Vilks rakensi kesällä 2010 Iissä kesällä pidettävään Art Ii -biennaaliin laudasta teoksen, joka kuuluu käsitetaiteen piiriin ja kuuluu Ladonia-projektiin. Vilksin suojelu ei perustunut valtioprojektiin vaan siihen, että häntä oli uhkailtu ns. Muhammed-pilakuvien takia.
Vuonna 1980 Vilks rakensi kaksi taideteosta, nimeltään Nimis ja Arx. Teokset sijaitsevat vaikean taipaleen päässä luonnonsuojelualueella. Paikallisviranomaiset totesivat Vilksin teosten olevan rakennuksia ja ne määrättiin tuhottaviksi. Pitkäaikaisen, Vilksin tappioon päättyneen oikeustaistelun seurauksena Vilks julisti alueen vuonna 1996 Ladonia-nimiseksi itsenäiseksi valtioksi.
Kuningatar on Carolyn, presidentti on Christopher Matheoss ja varapuheenjohtaja on everstiluutnantti Hänen Maineikas korkeutensa Osborne Wrigley-Pimley-McKerr III, kreivi Wrigley Hale.
Ladonia julisti myös sodan Yhdysvaltoja, Ruotsia ja San Marinoa vastaan vuonna 2003. Mikään maa ei ole tunnustanut Ladonian itsenäisyyttä. Ladonia on myös ilmoittanut virallisessa sanomalehdessään, että se aikoo valloittaa Euroopan.
Ingrid Pitt

Ingrid Pitt (alk. Ingouska Petrov, 21. marraskuuta 1937 Varsova, Puola – 23. marraskuuta 2010 Lontoo, Britannia) oli puolalaissyntyinen brittiläinen näyttelijä.
Pittin läpimurtorooli oli 1969 salainen agentti Heidi elokuvassa Kotkat kuuntelevat. Sittemmin hän näytteli useissa Hammer Horrorin tuottamissa vampyyrielokuvissa, kuten The Vampire Lovers (1970) ja The House That Dripped Blood (1971). Muita hänen elokuviaan olivat Draculan himo (1971), jossa hän näyttelijä hahmoa, joka perustuu Elisabet Báthoryyn, Uhrijuhla (1973) ja Hannan sota (1988).
Hän kirjoitti muutamia kirjoja, sekä kaunokirjallisuutta että tietokirjallisuutta. Hän kirjoitti myös säännöllisesti verkkosivulleen ”Pitt of Horror” ajankohtaisista poliittisista tapahtumista.
Ari Korvola

Ari Korvola on suomalainen toimittaja, joka tuli tunnetuksi Yleisradion ärhäkkänä ja uudenlaisia kerrontakeinoja käyttävänä ajankohtaistoimittajana ja tutkivana journalistina muun muassa televisio-ohjelmissa Ajankohtainen kakkonen, A-mok (1993–1994), Kolmas aste (MTV, 1995–1996), MOT (1996–2011), A-studio ja muut A-ohjelmat sekä Silminnäkijä. Vuonna 2011 hänet kutsuttiin Seura-viikkolehden toimituspäälliköksi. Tästä tehtävästä hän jäi eläkkeelle keväällä 2018.
Muoniosta kotoisin oleva Korvola aloitti toimittajauransa Lapin Radiosta 1973 ja siirtyi pian Ylen tv-uutistoimitukseen Helsinkiin. Vuosina 1993–1994 hän teki Ylessä kokeellista, dramatisoitua ajankohtaisohjelmaa A-mok yhdessä Heikki Hiilamon, Jouko Salokorven, Kari Tervon ja Heikki Vuennon kanssa. 1990-luvun keskivaiheilla Korvola työskenteli jonkin aikaa MTV:n ajankohtaisohjelmassa Kolmas aste, kunnes palasi Yleisradioon syksyllä 1996 perustamaan tutkivan journalismin MOT-ohjelmaa yhdessä Suomen Kuvalehdestä rekrytoitujen Olli Ainolan, Jouni Backmanin ja Jouni Tervon kanssa.
Syksyllä 2009 Korvola sai kiistanalaista mainetta tekemällä Ylen Silminnäkijä-ohjelmaan keskustapuoluetta lähellä olevasta Nuorisosäätiöstä niin sanotun ”lautakasajutun”, jossa syytettiin pääministeri Matti Vanhasta lahjoman vastaanottamisesta. Tapaus johti muun muassa Julkisen sanan neuvoston puheenjohtajan Pekka Hyvärisen eroon tehtävästään protestina siitä, ettei neuvoston enemmistö katsonut ohjelman rikkoneen hyvää journalistista tapaa.
Vuonna 2017 Korvola sai Aikakauslehtien päätoimittajayhdistyksen Julius-palkinnon. Sen perusteluissa Korvolaa luonnehdittiin tutkivan journalismin arvostetuksi veteraaniksi, jonka loikka Ylestä Seuraan oli yllättävä mutta onnistunut. Palkintolautakunnan mielestä Korvola on ”[t]inkimätön journalisti, vankkumattoman kriittinen ja immuuni ulkopuolisille vaikutus- ja painostusyrityksille, joita hänen vaalimallaan tontilla riittää yllin kyllin”.
Joutenlampi (Multia)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 3,5 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 150 metriä leveä.Lammen tilavuudeksi on saatu 15 900 kuutiometriä eli 0,016 miljoonaa kuutiometriä. Sen keskisyvyys on 0,5 metriä ja suurin syvyys on 1,3 metriä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 800 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Multianjoen valuma-alueella (35.67), jonka Mykänjoen valuma-alueeseen (35.675) se kuuluu.
Keskusta (taajaman osa)

Keskustan rakenne

Keskustojen maankäyttö on tehokasta ympäröivää aluetta korkeamman maan arvon vuoksi. Alueesta saatu hyöty voidaan maksimoida rakentamalla korkeita rakennuksia. Kaupunkien keskustoissa on yleensä paljon tavarataloja, kauppakeskuksia ja toimistoja. Kaikissa suurimpien kaupunkien keskustoissa on vähän asuintaloja maan kalleuden ja niukkuuden vuoksi. Rakennukset ovat yleensä korkeita ja kiinni toisissaan, jotta maan käyttö olisi mahdollisimman tehokasta. Liikenne on järjestetty yleensä tehokkaasti joukkoliikenteellä.

Keskustat Suomessa

Rakenteeltaan perinteisten suomalaiskaupunkien keskustat on rakennettu 1900-luvun alkupuolella tai aiemmin. Tuolloin hallitsevina kulkutapoina olivat kävely, pyöräily ja joukkoliikenne. Tämän vuoksi vanhat keskustat on rakennettu tiiviisti, palvelut, asutus ja teollisuus ovat kävelymatkan päässä toisistaan, ja keskustan halkaisija on useimmiten kilometri tai kaksi. Keskustassa on perinteisesti ollut samoissa taloissa sekä asumista, palveluja että työpaikkoja. Talojen pohjimmaisessa kerroksessa on tyypillisesti kadulle avautuva liikehuoneisto eli kivijalkakauppa.
Kun Suomen kaupungit kasvoivat, kaikki asukkaat eivät enää mahtuneet asumaan keskustassa ja lähiöiden rakentaminen alkoi. Vaikka lähiöissä oli paikallisia palveluja, kuten ruokakauppa, niistä käytiin hoitamassa työ-, asiointi-, erikoiskauppa- sekä vapaa-ajantarpeet keskustassa. Tätä tarvetta palvelemaan rakennettiin säteittäiset bussi- ja katuyhteydet keskustasta lähiöihin. Keskustojen asukasluvun kasvua jarrutti myös se, että keskustoista tuli suuren palvelujen määrän takia usein hieman levottomia paikkoja. Kaupunkikeskustan asema on yleensä sen verran tärkeä, että kulkeakseen johonkin toiseen lähiöön tai kaupungin ulkopuolelle, on kuljettava usein keskustan kautta.
Vasta 1990-luvulla kaupunkikeskustojen kanssa ovat alkaneet kilpailla automarketit ja kauppakeskukset, joista monet ovat kaupungin keskustan ulkopuolella, mutta myös keskustassa sijaitsevia ostoskeskittymiä on rakennettu. Monet etenkin pienempien kaupunkien keskustat ovat kärsineet automarketeista ja niiden merkitys on pienentynyt. Pääkaupunkiseudulla toimistokeskittymiä on rakennettu keskustan ohella kehäteiden varsille. Tällaisesta tärkeimpiä esimerkkejä ovat Keilaniemen ja Aviapoliksen yrityspuistot.
Yayoi (1905)

Palvelus

Yayoi luokiteltiin 28. elokuuta 1912 kolmannen luokan hävittäjäksi, ja se poistettiin ensilinjan tehtävistä. Ensimmäisen maailmansodan alkaessa alus palautettiin palvelukseen. Se poistettiin alusluettelosta 1. joulukuuta 1924, ja sen miehistö upotti aluksensa 10. elokuuta 1926.
Hiroshi Kiyotake

Jalkapallomaajoukkue

Hiroshi Kiyotake oli osa Japanin olympiajoukkuetta vuonna 2012. Hän edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 2011–2013.
Tähtitalvikki

Ulkonäkö

Tähtitalvikki kasvattaa 5–12 senttimetriä korkean pystyn varren. Ruusukemaisesti varren tyvellä olevat lehdet kasvavat vastakkain. Lehdet ovat 1–1,5 cm pitkiä, vastapuikean pyöreitä, pyöreäkärkisiä ja matalaan sahalaitaisia. Lehdet talvehtivat vihreinä. Kukkavana on yksisuomuinen ja sen kärjessä on yksi nuokkuva, hyväntuoksuinen kukka. Viisi valkoista terälehteä muodostavat noin kaksi senttiä leveän näyttävän kukan. Tähtitalvikki kukkii Suomessa kesä-heinäkuussa.

Levinneisyys

Tähtitalvikkia kasvaa Euroopassa Pohjois-Italiasta ja Saksasta itään Uralille saakka. Pohjoisessa levinneisyysalue kattaa koko Fennoskandian ja Pohjois-Venäjän tundra-alueita lukuun ottamatta. Lajia tavataan Aasian puolella satunnaisesti läpi Siperian Tyynellemerelle saakka. Tähtitalvikkia kasvaa laajasti myös Pohjois-Amerikan pohjois- ja länsiosissa. Suomessa tähtitalvikkia  tavataan koko maassa. Runsaimmin sitä kasvaa Itä- ja Pohjois-Suomessa, muualla maassa sitä tavataan satunnaisemmin. Tähtitalvikki on pohjoisessa Suomessa harvinaisuus.

Elinympäristö

Tähtitalvikkia viihtyy varjoisissa, tuoreissa metsissä, korvissa ja puronvarsilla. Kasvupaikat ovat usein lähdeperäisillä tai laidunnetuilla paikoilla.

Käyttö

Tähtitalvikkia on aikaisemmin käytetty kansanlääkinnässä parantamaan vuotavia ja tulehtuneita silmiä.
Attika (arkkitehtuuri)

Attika on roomalaisessa ja klassisessa arkkitehtuurissa rakennuksen osa, joka sijaitsee palkiston ja korniisin yläpuolella muodostaen matalan lisäkerroksen tai tasaisen seinäpinnan aivan katon alapuolelle. Termin ottivat käyttöön ensimmäisenä renessanssin arkkitehdit. Attika voi olla aivan paljas, mutta varsinkin riemukaarissa attikakerros on yleensä koristeltu veistoksilla tai piirtokirjoituksilla.
Ian Duncan

Ian Duncan (s. 23. kesäkuuta 1961) on kenialainen ralliautoilija. Hän kilpaili WRC-sarjassa vuosina 1983–1999 voittaen vuoden 1994 Safari-rallin. Hän saavutti urallaan neljä erikoiskoevoittoa, neljä muuta palkintosijaa ja 80 MM-pistettä. Hän ajoi Subarun ja Toyotan talleissa. Duncan on menestynein WRC-sarjassa kilpaillut kenialainen. Duncan on voittanut myös Kenian Rallisarjan mestaruuden vuosina 1987–1991 ja 2000. Myöhemmin Duncan kilpaili Kenian National Rallisarjassa voittaen Guru Nanak -rallikilpailun vuonna 2006 ollen ensimmäinen kuljettaja, joka on voittanut kymmenen kilpailua sarjassa. Hän uusi voittonsa seuraavana vuonna. Duncan on voittanut myös Rhino Charge -tiekilpailun vuosina 1998 ja 2006–2007. Vuonna 2008 Duncan voitti National Autocross -mestaruuden. Vuonna 2009 Duncan voitti Safari-ralliklassikkokilpailun vuoden 1967 Ford Mustangilla.
Mikael Waldenius

Mikael Waldenius, sukunimi aik. Liuhander (12. helmikuuta 1727 Lempäälä – 20. huhtikuuta 1792 Lapväärtti) oli suomalainen teologian ylioppilas joka laati pitäjänkuvauksen ja kasviluettelon Lempäälästä 1750-luvulla.
Waldeniuksen vanhemmat olivat Lempäälän Hauralan kylän Kyrsälän talollinen Jakob Michelsson Liuhander (k. 1778) ja Sofia Alcenius. Hän kävi Porin triviaalikoulua ja pääsi ylioppilaaksi 1748 Turussa. Hän opiskeli sitten teologiaa Turun akatemiassa.
Waldenius laati 1754–1755 pitäjänkuvauksen Lempäälästä. Pitäjänkuvauksen liittyi myös Waldeniuksen tekemä keskeneräiseksi jäänyt tutkimus Lempäälän kasvistosta. Waldeniuksen käsikirjoituksesta on säilynyt kolme jäljennöstä joista ainoa täydellinen versio on Helsingin yliopiston kirjaston käsikirjoituskokoelmassa. Kuvaus julkaistiin ensimmäisen kerran 1889 Borgå Tidning-lehdessä. Pitäjänkuvauksessa Waldenius mainitsi muun muassa Päivääniemen muinaiskalmiston joka tunnettiin siis jo 1700-luvulla sekä hän kuvasi myös Lempäälän seurakunnan syntyhistoriaa. Kasviluettelossa Waldenius luetteli Carl Linnen Flora Suecicaa esikuvana käyttäen pitäjässä esiintyvät kasvit kansanomaisine nimineen ja hän kuvasi myös kasvien käyttötapoja. 
Waldenius toimi pedagogina Kristiinankaupungissa ja kotiopettajana Lapväärtin pappilassa. Hän oli naimisissa vuodesta 1779 Karin Withanderin kanssa.
Chōsokabe Motochika

Chōsokabe Motochika (jap. 長宗我部 元親, 1538 – 11. heinäkuuta 1599) oli Sengoku-kaudella elänyt japanilainen daimio, joka toimi Chōsokabe-klaanin 21. päällikkönä. Hän oli Chōsokabe Kunichikan poika.
Vuonna 1575 Motochika voitti Watarigawan taistelussa Tosan provinssin klaanin haltuun, ja alkoi laajentaa valtapiiriään Shikokussa. Hänen hallintonsa loppui kymmenen vuotta myöhemmin, kun Toyotomi Hideyoshi valloitti saaren 100 000 miehen armeijalla, jota johtivat Ukita Hideie, Kobayakawa Takakage, Kikkawa Motonaga, Hashiba Hidenaga ja Hashiba Hidetsugu. Motochika antautui, ja luovutti Hideyoshille Awan, Sanukin ja Iyon provinssit, mutta sai pitää Tosan itsellään.
Hideyoshin alaisuudessa Motochika ja hänen poikansa Chōsokabe Nobuchika osallistuivat Kyūshūn valloitukseen, jonka aikana Nobuchika menehtyi. Vuonna 1590 Motochika johti laivuetta Odawaran piirityksessä, ja liittyi myös Hideyoshin Korean kampanjaan kaksi vuotta myöhemmin.
Motochika kuoli vuonna 1599 Fushimissa, ja häntä klaanin johtoon seurasi Chōsokabe Morichika.
Arturo Dominici

Arturo Dominici (2. tammikuuta 1916 Palermo – 7. syyskuuta 1992 Rooma) oli italialainen näyttelijä.
Vieraita kieliä Palermon yliopistossa lukenut Dominici jätti opinnot kesken ja antautui näyttelijänuralle. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Sisiliassa kuvattu Il principe ribelle vuonna 1947. Sen jälkeen Dominici muutti Roomaan, jossa hänestä pian tuli yksi italialaisen elokuvan käytetyimmistä luonnenäyttelijöistä. Dominici esiintyi varsinkin seikkailu-, merirosvo- ja peplumelokuvissa, poliisielokuvissa ja italowesterneissä. Hän työskenteli myös ääninäyttelijänä ja toisinaan televisiossa. Lännenelokuvissa Dominici käytti taiteilijanimeä Arthur Kent.
Coffee House

Coffee House on suomalainen kahvilaketju, jolla on 17 kahvilaa Suomessa Näistä viisi sijaitsee pääkaupunkiseudulla. Ketju perustettiin Helsingissä. Ketjun pohjoisin kahvila on Kittilässä (Levin keskuksessa). Coffee House on osa S-ryhmää.
Valkoseppäkotinga

Levinneisyys

Valkoseppäkotingaa tavataan Brasiliassa, Ranskan Guianassa, Guyanassa, Surinamessa, Trinidad ja Tobagossa ja Venezuelassa. Lajia on kuvattu harvinaiseksi, ja sen kannankehitys on laskeva. Sen ei kuitenkaan uskota olevan vaarassa, ja laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Petokala

Petokalat ovat kaloja, jotka käyttävät ravinnokseen muun muassa toisia kaloja. Petokaloja ovat esimerkiksi ahven, hauki, kuha, lohi yms. Myös muut kalat jotka eivät ole suoranaisesti petokaloja, saattavat alkaa syödä toisia kaloja iän ja koon myötä, kuten erilaiset särkikalat.
Papuan maanjäristys 1976

Vahingot ja kuolonuhrit

Mutavyöryt nostivat kuolleitten määrää 72:lla. 5 000–9 000 ilmoitettiin kadonneiksi ja heidän oletettiin menehtyneen. Kuusi kokonaista kylää tuhoutui.
Elephants Dream

Juoni

Elokuvan päähenkilöinä ovat nuori Emo ja vanhempi Proog, jotka ovat valtavan koneen sisällä. Juoni on hyvin moniselitteinen.
Proog yrittää selittää Emolle, miten välttää vaaroja koneen sisällä: jotkin normaaleilta näyttävät asiat ovat turvallisia, jotkin petollisia.

Tuotanto

Elokuva tuotettiin lähes kokonaan eri avoimen lähdekoodin ohjelmistoilla. Pääasiallisena työkaluna oli Blender ja Ubuntu-käyttöjärjestelmä, ja muita ohjelmistoja olivat mm. GIMP ja Inkscape. Ainoat suljetut ohjelmat olivat Mac OS X -käyttöjärjestelmä renderöintifarmissa, sekä musiikin tekemisessä käytetty Reaktor. Osa tuotantobudjetista kuluikin ohjelmistojen kehittämiseen, ja Blender-ohjelmaan saatiin elokuvan johdosta uusia ominaisuuksia, tärkeimpänä kuvan jälkikäsittelyjärjestelmä.
Kristineberg (Tukholma)

Kristineberg (lempinimeltään Krillan) on Ruotsin pääkaupungin Tukholman kaupunginosa Kungsholmenin kaupunginosa-alueella, Tukholman keskustassa. Se sijaitsee Kungsholmenin saaren luoteisosassa rajoittuen idässä Stadshageniin, lännessä Tranebergiin, etelässä Fredhälliin ja kaakossa Mariebergiin sekä Solnan Huvudstaan. Vuonna 2004 siellä asui 5 365 ihmistä, ja se on maa-alaltaan 0,63 km² suuruinen.
Kaupunginosan alue kuului alun perin Kristinebergin linnalle, mutta Tukholman kaupunki osti sen vuonna 1920. Itäinen alue rakennettiin 1920-luvulla Thorildin aukion ympärille, linnan länsipuolelle 1930-luvulla rakennettu alue on funkkistyylinen. Vuonna 1938 siitä muodostui oma kaupunginosansa. Vuonna 1952 Kristinebergiin avattiin myös metroasema. Metroasemia Kristinebergissä on kaksi: Kristineberg ja Thorildsplan. Kristinebergin katuja on nimetty ruotsalaisten runoilijoiden mukaan, esimerkkeinä Olof von Dalin, Ola Hansson, Nordenflycht, Levertin, Lidner, Bondeson ja Thorild.
Suhteellinen etu

Suhteellinen etu on taloustieteessä käytetty käsite, joka osoittaa, että kahden kansantalouden kannattaa käydä kauppaa siitä huolimatta, että toinen näistä talouksista pystyy tuottamaan kaikkia mahdollisia hyödykkeitä halvemmalla kuin toinen. Nykyaikaisen taloustieteen kansainvälistä kauppaa käsittelevä teoria perustuu nimenomaan suhteellisen edun käsitteelle: teorian mukaan oleellista ei ole tuotannon absoluuttiset kustannukset, vaan se kuinka helposti maa pystyy tuottamaan hyödykkeitä suhteessa toisiin hyödykkeisiin. Suhteellisen edun käsitteen perusteella maan kannattaa tuottaa sitä hyödykettä, jonka tuottamisen vaihtoehtoiskustannus on pienin ja vaihtaa tätä hyödykettä muihin hyödykkeisiin.
Ruukkujen tasanko

Ruukkujen tasanko on Laosin vuoristoalueella sijaitseva ylätasanko, jolla on suuria kivisiä, ruukkumaisia astioita. Useimpien ruukkujen sisältö on ryöstetty ja niiden kiviset kannet rikottu. Ruukkuja on käytetty hautauksiin.
Ruukkujen tasanko on avattu matkailijoille, vaikka Vietnamin sodan jäljiltä alueella saattaa olla vielä räjähtämättömiä rypälepommeja. Arkeologit tutkivat ruukkuja, ja räjähdeasiantuntijat auttavat heitä välttämään räjähtämättömiä pommeja.

Ruukkujen tasangon historiaa

Ruukkujen tasanko on vuorten ympäroimä, vinoneliön muotoinen ja 800 neliökilometrin laajuinen alue noin kilometrin korkeudessa merenpinnasta Xieng Khouangin provinssissa. Tasanko alkaa Phonssavanista (Phonsavanista) 4,5 kilometriä itään ja päättyy La Senessä, joka on 30 kilometriä tästä etelään.
Ruukkujen tasangolla on suuri määrä pronssi- tai rautakaudelta peräisin olevia, luultavasti hautauurnina käytettyjä, suuria harmaita kivisiä ”ruukkuja”, jotka ovat 1,5 metriä korkeita ja noin 75 senttimetriä leveitä. Suurin ruukku on kaksi metriä korkea, sen sisustan läpimitta on 30 senttimetriä ja se painaa kuusi tonnia.
Kiviruukkuja on kaikkiaan 3 000 kappaletta 60 ryhmässä, suurimmassa ryhmässä on 250 ruukkua. Joissakin ruukuissa on eläinten, tähtien, ympyröiden ja ihmishahmojen kuvia. Eräästä ehjästä ruukusta on löydetty yksi musta pientä saviruukku, lasi- ja karneolihelmiä, koruja, pronssisia kelloja, käsikirveitä ja lamppuja. Monien ruukkujen sisältö on ryöstetty ja niiden alkuperäinen kivinen kansi rikottu, minkä vuoksi ruukkujen luultiin pitkään olleen kannettomia. Ruukut liittyivät hyvin vanhaan hautausperinteeseen (joka on ehkä peräisin varhaiselta kivikaudelta), jossa henki päästettiin ruumista pois ennen varsinaista hautaamista. Ensin ruumis pantiin ruukkuun sikiöasentoon maatumaan, sitten paljastuneet luut ruukkuun. On löydetty sekä poltettuja että polttamattomia luiden jäänteitä.
Ruukkujen ikää ei ole pystytty selvittämään. Epävarmat arviot liikkuvat välillä 500 eaa. – 800/1000 jaa. Ruukut liittyvät rikkaaseen pronssikautiseen kulttuuriin, joka ulottui Kaakkois-Aasiassa Assamin osavaltiosta Thaimaahan, Kambodžaan ja Vietnamiin.
Ruukkujen alkuperästä on monia legendoja: taruissa niiden väitetään muun muassa olevan peräisin voitonjuhlista pahaa päällikköä vastaan käydyn taistelun jälkeen.

Ruukkujen tasangon pommitukset vaikuttavat tänäänkin

Ruukkujen tasangolla käytiin Vietnamin sodan aikana suuria taisteluja, jotka jäivät itse Vietnamin sodan pimentoon. Alueelle kohdistettiin suuri ilmapommitus, jonka jäljiltä maastosta löytyy yhä lukuisia kraattereita ja tuhansia tonneja räjähtämättömiä pommeja. Alueelle pudotettiin rypälepommeja, joissa on suurissa kanistereissa aikasytytteisiä ja kosketusmiinoja. Edelleenkin alueella kuolee tai haavoittuu ihmisiä joka viikko, koska kolmannes pudotetuista pommeista ei räjähtänytkään heti. Nykyään aluetta pyritään puhdistamaan.
Haiden

Haiden (jap. 拝殿) tarkoittaa šintolaisessa pyhäkköarkkitehtuurissa palvontaan tai rukoukseen varattua hallia. Se sijaitsee yleensä pyhäkön päähallin (honden) edessä ja on usein päähallia suurempi. Haiden liittyy hondeniin usein uhrihallin eli heidenin välityksellä. Päähalli on tarkoitettu ainoastaan pyhäkön kamin käyttöön ja on siten suljettu yleisöltä, mutta haiden tarjoaa tilan seremonioille ja kamin palvonnalle. Joissain tapauksissa, kuten Naran Ōmiwa-jinjassa, päähallin tilalla on pyhä alue. Silloin haiden on pyhäkön tärkein rakennus.
Haidenin alkuperästä ei ole varmuutta. Alun perin kamin palvontaan liittyviä seremonioita suoritettiin todennäköisesti päähallin edessä. Esimerkiksi Isen pyhäkössä seremoniat suoritetaan edelleen avoimella pihalla. Haiden saattoi saada alkunsa esimerkiksi buddhalaisesta rukoushallista (raidō), tanssiin tarkoitetusta paviljongista (maidono) tai buddhalaisesta tavasta resitoida sūtria temppelin keskimmäisellä portilla (chūmon) tai temppelirakennuksiin liittyvissä käytävissä (kairō). Ajan myötä hallista tuli keskeinen osa pyhäkön arkkitehtuuria ja toimintaa.
Niilo Pielinen

Niilo Pielinen (Gaston Lagaffe) on belgialaisen sarjakuvantekijän Andre Franquinin vuonna 1957 Spirou-lehteen luoma sarjakuvahahmo. Gaffe tarkoittaa ranskaksi kömpelystä.
Pielinen on Ranskassa hyvin suosittu. Franquin piirsi Niilo Pielistä kuolemaansa saakka vuoteen 1997, tosin epäsäännöllisesti 1980-luvun alusta.
Pielisen työnkuva Journal de Spiroussa on aina ollut hieman epäselvä, mutta usein hänen työnään oli postin läpikäyminen, minkä ohella hän on pitänyt huolta ainakin arkistosta. Suuren osan työajastaan hän käyttää "hupaisiin pikku kokeisiinsa." Niilo ja hänen lemmikkinsä (kissa ja naurulokki) estävät myös toistuvasti Fantasiota ja häntä myöhemmin Niilon esimiehenä seurannutta Kursiota (Léon Prunelle) allekirjoittamasta sopimusta johtaja Pappenskiöldin (Monsieur Demesmaeker) kanssa. Tilintarkastaja Alakielo (Monsieur Boulier) tekee toistuvasti käyntejä toimistoon ja hän onkin suositellut kustannusjohtajalle työntekijöille vaarallisen työn lisää.
On arvoitus, miksi Pielistä ei ole erotettu; se tosin saattaa johtua siitä, ettei häntä liene koskaan virallisesti palkattukaan. Niilo vain asettui taloksi toimitukseen, koska lehti julkaisi hänen seikkailujaan sarjakuvina. Pielinen seurustelee sihteeri Johannan (Mademoiselle Jeanne) kanssa. Pielisen tunnetuin keksintö on soittoväline pielofoni, kieli- ja puhallinsoittimen yhdistelmä, jonka vähäinenkin soitto aiheuttaa esineissä ja rakenteissa valtavan resonoinnin saaden ikkunat särkymään, katot romahtamaan ja lentokoneet suistumaan reitiltään.
Ranskaksi Niilo huudahtaa aina hämmästyneenä "M'enfin!", suomeksi se on usein käännetty "No mutta!"
Vuonna 1981 Ranskassa tehtiin Niilo Pielinen -elokuva Fais gaffe à la gaffe! Sen ohjasi Paul Boujenah ja pääosaa näytteli Roger Mirmont. Elokuva ei menestynyt.
Suomessa on julkaistu myös parodia-albumi Niilo Pöljänen (Semic 1991).
Mission 400 Plus

Mission 400 Plus on Porsche 991 (997) perustuva superauto. Auto on rakennettu kolmen saksalaisen viristyspajan (H&R, RS Tuning ja Jürgen Alzen Motorsport ) yhteistyössä. Nimi tulee sen tavoitteesta saavuttaa maailmanennätys nopeimpana katulaillisena autona, käytännössä yli 400 km/h.
Moottorina autossa on Porschen 3,6-litrainen, jonka sylinteritilavuutta on kasvatettu 3,8 litraan. Tehoa siitä on saatu yli 1000 hevosvoimaa. Paremman aerodynamiikan saavuttamiseksi auton kattoa on jouduttu madaltamaan (75mm). Vanteina ovat BBS:n 18-tuumaiset erikoisvanteet.
Nopeusennätystä on tarkoitus tavoitella ensimmäisellä vuosipuoliskolla 2007 Narnon radalla Italiassa.
Juho Korte

Juho Korte (24. joulukuuta 1893 Kaukola – 8. joulukuuta 1930) oli suomalainen reservin luutnantti. Korte oli jääkärikoulutuksen Saksassa saanut sotilas, joka taisteli jo ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla ja myöhemmin Suomen sisällissodassa.

Perhetausta

Hänen vanhempansa olivat maanviljelijä Sipi Korte ja Varpu Häkli. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Lydia Laxin kanssa.

Opinnot

Korte kävi kansakoulun ja suoritti viidennen luokan Viipurin reaalikoulussa vuonna 1926 sekä Reserviupseerikoulun vuonna 1926.

Jääkärikausi

Korte työskenteli maanviljelijänä ennen liittymistään vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavan jääkäripataljoona 27:n 3. komppaniaan 15. marraskuuta 1915. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Aa-joella.

Suomen sisällissota

Korte saapui Suomeen (Vaasaan) jääkäreiden pääjoukon mukana aliupseeriksi ylennettynä 25. helmikuuta 1918. Hänet komennettiin Suomen sisällissotaan joukkueenjohtajaksi 5. Jääkärirykmentin täydennyspataljoonan 1. komppaniaan.