google/wiki40b huggingface dataset:
Uudenkaupungin lasitehdas

Uudenkaupungin lasitehdas toimi Uudessakaupungissa vain nelisen vuotta, vuosina 1681–1685. Tehdas oli Suomen ensimmäinen lasitehdas.
Tehtaan perustivat ruotsalainen Melchior Joung (tai Jung) ja hänen poikansa Kustaa Juhana Joung. Tehdas oli oman aikansa mittapuun mukaan melko suuri ja siellä valmistettiin kristallia, pulloja ja ikkunalasia. Lasitehdas toimi nykyisen Koulukadun ja Rantakadun kulmassa sijainneissa entisissä Wasaborgin kreivin tallirakennuksissa. Tehtaan omistajien ja työväen välit olivat usein tulehtuneet omistajien syyttäessä työväkeä ammattitaidon puutteesta valmistettujen lasien rikkoontuessa ja työväen arvostelessa uusia työmenetelmiä ja materiaaleja. Tehtaalla ehti olla sen toiminnan aikana myös lakko, jota pidetään Suomen ensimmäisenä.
Lasitehdas tuhoutui Uudenkaupungin palossa vuonna 1685. Palo sai todennäköisesti alkunsa laukauksista, joita ammuttiin kaupungissa vierailleen maaherra Creutzin kunniaksi tämän ollessa lähdössä kaupungista. Maaherra oli vierailullaan määrännyt lasitehtaan siirrettäväksi Sorvakkoon toiselle puolelle Kaupunginlahtea juuri tulipalovaaran takia.
Uudenkaupungin lasitehtaan tuotannosta on säilynyt vain joitain pullonpohjia, joissa on kohokuvioituna Melchior Joungin nimikirjaimet. Tehtaan sijaintipaikalla Koulukadun ja Rantakadun kulmassa paljastettiin vuonna 1968 lasitehtaan muistolaatta. Samassa paikassa on nyt S-Market.
Polybutyleenitereftalaatti

Polybutyleenitereftalaatti (PBT) on polyesteri, joka alun perin kehitettiin tekstiilimateriaaliksi, mutta josta tuli tärkeämpi teknisenä muovina ja runsaasti kiteytyvänä ruiskuvalupolymeerinä. Kokolattiamattoja valmistetaan PBT:stä sen hyvän puristuskimmoisuuden vuoksi. Polybuteenitereftelaatti valmistetaan tereftaalihaposta ja 1,4–butaanidiolista.
J. R. Whinfield and J. T. Dickson keksivät poly(butyleenitereftalaatin) toisen maailmansodan alussa 1941 Englannissa, samoihin aikoihin kuin tunnetumman ja laajimmin käytetyn polyesterin poly(etyleenitereftalaatin) (PET). PBT:stä he käyttivät mallinimeä 4GT, PET:stä mallinimeä 2GT.
Bromihappo

Ominaisuudet

Bromihappo on suhteellisen pysymätön yhdiste ja tunnetaan ainoastaan vesiliuoksena, jossa on korkeintaan 56 massaprosenttia bromihappoa. Väkevimmissä liuoksissa ja kuumennettaessa se hajoaa bromiksi, hapeksi ja vedeksi. Bromihappo on kuitenkin hieman kloorihappoa stabiilimpi yhdiste. Bromihappo ja sen suolat ovat vahvoja hapettimia ja yhdiste pelkistyy tässä reaktiossa bromidi-ioneiksi. Bromihappo kykenee hapettamaan muun muassa vetykloridin klooriksi, vetybromidin bromiksi ja vetyjodidin jodihapoksi. Bromihappo on vahva happo.

Valmistus ja käyttö

Bromihappoa voidaan valmistaa käsittelemällä bariumbromaatin vesiliuosta rikkihapolla, jolloin veteen niukkaliukoinen bariumsulfaatti saostuu ja bromihappo jää liuokseen. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on hapettaa bromia bromihappoliuoksessa elektrolyyttisesti käyttäen elektrodeina platina- tai lyijydioksidielektrodeja. Kolmas vaihtoehto bromihapon valmistukseen on johtaa bromaattisuolan liuosta happaman ioninvaihtohartsin läpi.
Bromihappoa voidaan käyttää hapettimena valmistettaessa muun muassa väriaineita. Bromihappoa käytetään yhtenä reagenssina Belousov–Zhabotinsky-reaktiossa.
Gokaidō

Gokaidō (jap. 五街道, "viisi tietä") tarkoittaa viittä merkittävää Japanin pääkaupungista Edosta eli nykyisestä Tokiosta Edo-kaudella lähtenyttä maantietä (kaidō). Tärkein niistä oli Tōkaidō, joka yhdisti Edon Kiotoon. Tokugawa Ieyasu aloitti viiden tien rakentamisen vuonna 1601 kasvattaakseen valtaansa, mutta vasta hänen pojanpojanpoikansa Tokugawa Ietsuna, Tokugawa-shōgunaatin neljäs shōgun, julisti ne tärkeiksi valtateiksi. Lukuisia postiasemia rakennettiin teiden varsille tarjoamaan matkaajille mahdollisuuden lepoon ja tarvikkeiden hankintaan.
Hiroshige on kuvannut näitä reittejä puupiirrossarjoissaan Tokaidon tien 53 pysähdyspaikkaa ja Kisokaidon tien 69 pysähdyspaikkaa. Teokset olivat näytteillä Helsingissä Ateneumin taidemuseossa osana Matkalla Edoon -näyttelyä (5. syyskuuta – 7. joulukuuta 2008).
Télévision Tunisienne 1

Historia

Kanava aloitti toimintansa nimellä RTT (Tunisian Broadcasting Television), joka ennen virallista ensi lähetystään teki kaksi koelähetyksiä. Ensimmäinen lähetettiin 1. lokakuuta 1965, joka kesti hieman yli tunnin. Samana vuonna se lähetti toisen lähetyksensä 29. lokakuuta, joka kesti tällä kertaa hieman yli kaksi tuntia. Tuona aikana ohjelmistossa oli musiikkia, teatteria ja taikuutta. 
Kanava sai lopulta virallisen ensilähetyksensä 31. toukokuuta 1966 ja erityisesti vuodesta 1967 lähtien se teki läpimurron Tunisian televisiohistoriassa. Kanava lähetti päivässä kolme tuntia ohjelmaa, joissa oli sekoitus arabiaksi ja ranskaksi puhuttuja ohjelmia. Lopulta vuoden 1976 lopulla kanavan ohjelmisto näytettiin väreinä. Vuonna 1983 perustettiin toinen kanava RTT 2, jonka seurauksena se nimettiin uudelle nimelle RTT 1. Lopulta Tunisian presidentin vaihdoksen myötä 7. marraskuuta 1987 televisiokanavan nimi muutettiin kolmannen kerran TV7:ksi vuonna 1992. Sittemmin kanavan nimen idea on pysynyt samana ja sitä on nimitetty Tunis 7:nä vuosina 1997-2008 ja 23. toukokuuta 2008 lähtien Tunisie 7.
Huhtikuussa 2008 Tunisiassa tehdyn tutkimuksen mukaan kanava oli maan toiseksi katsotuin televisiokanava.
15. tammikuuta 2011 kanava uudistettiin, kun päivää aikaisemmin maan presidentti Zine el-Abidine Ben Ali poistui maasta pitkään jatkuneiden levottomuuksien myötä. Kanava otti uudeksi nimekseen "Tunisian kansallinen televisio" (ransk. Télévision Tunisienne Nationale) ja viikkoa myöhemmin nimeä hienosäädettiin Télévision Tunisienne 1:ksi, kun Tunisie 21 nimettiin Télévision Tunisienne 2:ksi. Kanava sai myös lopullisen logonsa 25. heinäkuuta 2011.

Jalkapallo

Kanava esittää maajoukkueotteluidensa ohella maansa pääsarjaotteluita, sekä toiseksi korkeimman sarjan otteluita.
George C. Williams

George C. Williams (12. toukokuuta 1926 – 8. syyskuuta 2010) oli yhdysvaltalainen evoluutiobiologi. Hän oli Stoney Brookin yliopiston biologian emeritusprofessori. Hänet tunnettiin erityisesti ryhmävalinnan vastustajana. Hänen työnsä tällä alalla yhdessä W. D. Hamiltonin, John Maynard Smithin ynnä muiden kanssa johti 1960-luvulla geenikeskeisen evoluutionäkemyksen syntyyn.
Päijänteenlammi

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,7 hehtaaria ja se on 250 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 600 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Näsijärven–Ruoveden alueen (35.3) Ruoveden alueella (35.33), jonka Paloselän alueeseen (35.332) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 108,4 metriä mpy.
Kloropreeni

Valmistus ja käyttö

Ensimmäinen kaupallinen kloropreenisynteesi käytti lähtöaineena etyyniä. Prosessin ensimmäisessä vaiheessa muodostuu kupari(I)kloridin katalysoimana monovinyyliasetyleeniä, joka hajotetaan suolahapon ja kupari(I)kloridin avulla kloropreeniksi. 1960-luvulta alkaen kloropreenin pääasiallinen valmistusmenetelmä on perustunut butadieenin klooraukseen. Tämän prosessin ensimmäisessä vaiheessa kloori reagoi butadieenin kanssa, jolloin muodostuu 3,4-dikloori-1-buteenin ja 1,4-dikloori-2-buteenin seos. Näistä 1,4-dikloori-2-buteeni isomeroidaan katalyyttisesti 3,4-dikloori-1-buteeniksi ja viimeisessä vaiheessa 3,4-dikloori-1-buteeni reagoi emäksen, kuten natriumhydroksidin kanssa muodostaen kloropreenia.
Kloropreeni polymeroituu helposti ja se muun muassa muodostaa syklisiä oligomeerejä. Yhdistettä käytetään polykloropreenin eli neopreenin valmistuksessa ja katalyytteinä käytetään vapaaradikaali-initiaattoreita.
Regionalverkehr Bern-Solothurn

Historiaa

Regionalverkehr Bern-Solothurn aloitti toimintansa vuonna 1984 kahden liikenneyhtiön, Solothurn-Zollikofen-Bern-Bahnin (SZB) ja Vereinigten Bern-Worb-Bahnin (VBW) yhdistyessä. SZB oli aloittanut toimintansa vuonna 1922 reitillä Bern–Solothurn Bern–Zollikofen-Bahnin (BZB) ja Elektrische Schmalspurbahn Solothur–Bernin (ESB) yhdistyessä. VBW oli aloittanut vuonna 1927, kun Bern–Worb-Bahn (BWB) ja Worblentalbahn (WT) yhdistyivät. BWB:n edeltäjä oli Bern–Muri–Gümligen–Worb-Bahn (BMGWB), joka aloitti toimintansa 21.10.1898. Tämä päivää pidetään nykyisen RBS:n toiminnan alkamispäivänä.
SZB:n bussiliikenne alkoi vuonna 1966 reitillä Zollikofen–Münchenbuchsee.

Toiminta

RBS:n ajamien linja-autoreittien pituus on 153 kilometriä. Yhtiön rataverkon pituus on 54 kilometriä. Rataverkko on kapearaiteinen (1000 mm) ja käyttöjännite on 1,25 kV tasajännitettä.
RBS:n liikevaihto oli vuonna 2017 109 milj. Sfr. Henkilöstön määrä oli vuoden 2017 aikana keskimäärin 425 laskettuna henkilötyövuosina.
RBS:n junilla tehtiin vuonna 2017 19 miljoonaa matkaa. Ajetut reitit olivat vuoden 2017 aikana 2,8 milj. kilometriä. Linja-autoliikenteessä matkustajia oli 7,7 miljoonaa ja ajettuja reittejä 3,0 milj. kilometriä.

Linja-autoliikenne

Bussiliikennettä RBS:llä on Bernin seudulla kymmenellä reitillä ja yhdeksällä Lyss-Münchenbuchsee-Solothurn-alueen reitillä.
Tulityökortti

Tulityökortti on todistus tulitöiden turvallisuustutkinnon suorittamisesta. Turvallisuustutkinnon suorittamisesta saa tulityökortin, joka on saatavana myös mobiiliversiona. Kortilla voi osoittaa pätevyyden tulityömenetelmiin liittyvien vaarojen tunnistamiseen.  
Tulityökoulutuksella pyritään siihen, että tulityötä tekevä ymmärtää työhön liittyvät riskit ja osaa toteuttaa sen vaatimat turvatoimet ennen työn aloittamista, tulityön aikana ja sen jälkeen.
Tulitöissä koulutussuorituksia on tähän mennessä yli 1,74 miljoonaa koulutussuoritusta.
Vakuutusalan suojeluohjeet edellyttävät, että työntekijällä ja tulityöluvan myöntäjällä on Suomen  Pelastusalan Keskusjärjestön myöntämä voimassa oleva tulityökortti.
Sotra

Sotra (myös Store Sotra) on 179 neliökilometriä laaja metsäinen saari, joka sijaitsee Norjan rannikolla Bergenin edustalla. Sen pohjoispuoli kuuluu Fjellin ja eteläpuoli Sundin kunnalle. Asukkaita oli vuonna 2001 noin 15 000. Saaren korkein kohta on Liatårnet (341 m), ja sieltä on siltayhteys mantereelle Bildøyn ja Litle Sotran kautta.
Kailajärvi (Kangasala)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 3,8 hehtaaria ja se on 450 metriä pitkä ja 450 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 1,0 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Kukkian reitin valuma-alueella (35.78), jonka Vesijaon valuma-alueeseen (35.784) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 111 metriä mpy.
Acehin konflikti

Ensimmäinen vaihe

Hasan di Tiro perusti Vapaa Aceh -liikkeen (GAM) 4 joulukuuta 1976 ja julisti Acehin itsenäiseksi. Syitä   olivat Acehilaisen kulttuurin ja uskonnon suojeleminen "uus-kolonialistiselta" hallitukselta ja jaavalaisten maahanmuutto Acehiin. GAM:in jäsenet kokivat myös että Acehin luonnonvaroja käytettiin väärin. GAM:in ensimmäinen operaatio oli hyökkäys Mobil-yhtiötä vastaan.
Tuolloin GAM:illa oli hyvin vähän jäseniä. Vaikka acehilaiset tunsivat sympatiaa GAM:ia kohtaan ja olivat tyytymättömiä oloihinsa he eivät viitsineet liittyä sen toimintaan. di Tiron mukaan vain 70 miestä liittyi GAM:iin ja he tulivat pääasiassa Pidien piiristä ja varsinkin hänen omasta kylästään. 
Vuoteen 1979 mennessä Indonesia oli murskannut GAM:in ja tappanut, vanginnut tai karkottanut suurimman osan sen johtajista ja GAM:ista tuli maanalainen.

Toinen vaihe

Vuonna 1985 di Tiro sai tukea Libyalta ja sen johtajalta Muammar Gaddafilta. GAM:in värvääjät kertoivat heillä olleen noin 1 000 - 2 000 jäsentä kun taas Indonesialaisten mukaan jäseniä olisi ollut 600-800.
Toisen vaiheen välikohtaukset alkoivat kun Libyassa koulutetut taistelijat palasivat maahansa. GAM:in operaatioihin kuului esim. ratsioita, hyökkäyksiä poliisia ja armeijaa vastaan ja salamurhia.
Vaikka GAM ei onnistunut saamaan laajaa kannatusta sen toimet saivat Indonesian käyttämään tukahduttavia toimenpiteitä.

Kolmas vaihe

Vuoden 1999 kaaos jaavalla antoi Vapaa Aceh -liikkeelle edun aloittaen kolmannen vaiheen konfliktissa. GAM onnistui kontrolloimaan 70 prosenttia Acehin maaseudusta.

Rauhansopimus

Acehin rauhansopimus allekirjoitettiin 15 elokuuta 2005 Helsingissä käytyjen rauhanneuvottelujen jälkeen.
Randy Savage

Randall Mario Poffo (15. marraskuuta 1952 Columbus, Ohio – 20. toukokuuta 2011 Tampa, Florida), esiintyjänimeltään "Macho Man" Randy Savage, oli yhdysvaltalainen showpainija ja näyttelijä, joka tunnetaan parhaiten ajoistaan World Wrestling Entertainmentin ja World Championship Wrestlingin kanssa. Hän esiintyi myös vähän aikaa Total Nonstop Action Wrestlingissa.

Ura

Floridan Sarasotassa asunut Savage teki showpainidebyyttinsä vuonna 1973. 188-senttinen ja 115-kiloinen Savage voitti uransa aikana kymmeniä mestaruuksia, muun muassa seitsemän World Heavyweight Championshipia, kaksi WWE Championshipia, neljä WCW World Heavyweight Championshipia ja yhden USWA Unified World Heavyweight Championshipin. WWE- ja WCW-aikoinaan Savagea valmensi tämän vaimo Miss Elizabeth.
Myös esiintyjänimiä Macho King Randy Savage, The Big Geno ja The Spider Friend käyttäneen Savagen tunnusmerkkejä tämän esiintyessä olivat matala ja karhea ääni, värikkäistä aurinkolaseista, huivista, lassosta ja Cowboy-hatusta koostunut asu (myöhemmin mustavalkoiset vaatteet) ja Ooh yeah! -nimikkohuudahdus. Lopetusliikkeenään Savage käytti Savage Elbow Dropia (Diving Elbow Drop).
Sisääntulomusiikkeinaan Savage käytti 1980-luvulla Edward Elgarin Land of Hope and Glorya, vuosina 1997-1998 Jimmy Hartin Rockhousea, vuonna 1998 NWo:n Wolfpac Themeä ja vuonna 1999 What Up, Machia. Eläkkeelle Savage jäi vuonna 2005.

Kuolema

Savage kuoli äkillisesti 20. toukokuuta 2011 kello 09.25 paikallista aikaa Tampassa, Floridassa. Hän ajoi autoa vaimonsa kanssa kun hän sai äkkikuolemaan johtaneen sydänkohtauksen, jonka johdosta hän menetti ajoneuvonsa hallinnan ja ajautui vastaantulevien kaistalle ja edelleen pientareelle, jossa auto törmäsi puuhun. Savage ei kuitenkaan saanut törmäyksestä vammoja. Savagella oli jo pitkään ollut laajentunut sydän sekä ateroskleroosi.  Tapauksen on vahvistanut hänen veljensä.
Albrekt Almqvist

Albrekt Almqvist (14. lokakuuta 1880 – 10. huhtikuuta 1961) oli ruotsalainen köydenvetäjä. Hän osallistui vuoden 1908 olympialaisiin Ruotsin köydenvetomaajoukkueessa.
Pekka ja Pätkä lumimiehen jäljillä

Arviot

Eräs televisioesityksen katsonut kriitikko kiinnittää huomiota elokuvan miellyttävään arkisuuteen.

Juoni

On aprillipäivä ja Justiina lähettää Pekan ja Pätkän ostoksille. Kaksikko ihmettelee, miksi ostoslistassa lukee "sukset", kunnes he lukevat päivän lehden. Siinä kerrotaan, että Lapissa on nähty lumimies ja että radiojuontaja Karvajärvi tarjoaa miljoona markkaa sen vangitsemisesta. Kaksikko olettaa Justiinan haluavan lumimiesjahtiin ja ostaa hiihtovarusteet. Kotona kuitenkin paljastuu, että listassa lukeekin "sakset", mutta Justiina innostuu silti miljoonan markan lumimiesjahdista.
Puupäät lähtevät kohti Lappia lumimiestä etsimään. Pekka ja Pätkä arvelevat Justiinan olevan siinä avuksi syöttinä. Junamatkalla pohjoiseen Pekka ja Pätkä kohtaavat Olavi Virran esittämän Timo Vasken (edellisessä elokuvassa olleen Kalevi Vasken identtisen kaksoisveljen, jota Pekka ensi alkuun luuleekin Kaleviksi) ja Anneli Saulin esittämän Katriina Sirkkusen. Kilpisjärvellä joukko majoittuu tunturihotelliin. Siellä odottaa myös Timon tyttöystävä Irmeli Laavu (Tuija Halonen), jota kosiskelee hiihdonopettaja Riku Sundman (Åke Lindman). Suhdesotkujen selvittelyyn antavat apua myös Pekka jä Pätkä. Lopulta kaikki kuitenkin järjestyy, kun Timo saa Katriinan ja Riku Irmelin. 
Pekka, Pätkä ja Justiina lähtevät suksilla tunturiin ja löytävät riemukseen "Pohjoisnavan". Kesken ilakointia paikalle ilmaantuu kuitenkin lumimies, jolloin Pekka ja Pätkä pyörtyvät ja lumimies pakenee Justiina kainalossaan. Virottuaan Pekka ja Pätkä kuvittelevat murheissaan lumimiehen syöneen Justiinan. Hotellihuoneessa heitä kuitenkin odottaa yllätys: lumimies kutoo sukkaa Justiinan kanssa. 
Pekka ja Pätkä lähtevät kohti etelää mukanaan mattokäärö, johon he uskovat Justiinan paketoineen lumimiehen. Radiostudiossa kaveruksille paljastuu pettymys: Karvajärven lupaama miljoonapalkkio oli aprillipila ja mattokääröstä paljastuu Justiina, jonka lumimies on sinne käärinyt. Elokuvan viimeisessä kuvassa nähdään lumimies tallustelemassa vapaana Lapin lumikentillä.
Kenttäharmaita naisia

Juoni

Kesällä 1942 helsinkiläinen tuore ylioppilas Ulla Rantala käy radiosähköttäjäkurssin Syvärannan lottaopistossa. Ulla on lähtöisin työläisperheestä. Ullan äiti on kuollut kymmenen vuotta sitten, minkä jälkeen isä on yksin huolehtinut Ullasta ja tämän veljestä Ilmarista. Ilmari on rintamalla Kannaksella. Pari viikkoa kurssin päättymisen jälkeen Ulla saa ensimmäisen lottakomennuksensa Itä-Karjalaan.
Lottajärjestö oli puoluepoliittisesti sitoutumaton, mutta vuoden 1918 tapahtumat aiheuttivat edelleen tiettyä kahtiajakoa. Vaikka talvisodan jälkeen Lotta Svärdin jäseniksi hyväksyttiin muitakin kuin porvarillisiksi tunnettuja naisia, Ullan työläistausta aiheuttaa ongelmia muun muassa varusteiden hankkimisessa. Kaikesta on pulaa, ja kunnollisia varusteita saa vain oikeiden suhteiden avulla. Ullan isä, joka sisällissodassa taisteli punaisten puolella, on antanut tyttärelleen luvan liittyä lottiin ja päästää tämän komennuksellekin, mutta pelkää tyttärensä joutuvan taustansa takia ikäviin ristiriitatilanteisiin ja toisaalta miettii, onko nuorten naisten paikka ylipäätään sodassa.
Ullan lähtiessä komennukselle on asemasotavaihe. Sotilaita täynnä olevassa junassa Ullaa jo hieman arveluttaa, miten hän mahtaa selvitä tulevasta. Suojärven asemalta Ullan matka jatkuu pieneen karjalaiskylään. Samaan paikkaan on päätynyt myös Ullan kurssitoveri Marjatta Kari. Ulla oppii pian paikan tavoille ja kehittyy hyväksi työssään. Ulla ja Marjatta ovat päässeet samaan majoitukseen, mutta myöhemmin heidän oman rauhansa tulee rikkomaan uusi radisti Lahja Puska. Erittäin puheliaan Lahjan tärkein tavoite sodassa on löytää itselleen sulhanen ja päästä hyviin naimisiin.
Sodan pitkittyessä isänmaallinen into alkaa karista, kun arki koostuu päivästä toiseen pääasiassa työnteosta, kehnoista muona-annoksista, syöpäläisistä ja sairauksista. Myös moraalinen ryhti joutuu koetukselle. Lottiin kohdistuu sekä sanallista että fyysistä ahdistelua. Joidenkin sotilaiden kohdalla kotona odottava perhekään ei ole esteenä kesken palveluksen viriteltäviin suhteisiin, joita ei aina edes yritetä salailla. Toisaalta myös osa lotista toimii varsin suorasukaisesti, kuten sulhasta etsivä Lahja.
Ulla on lottakurssin aikana tutustunut päällystökoulussa olleeseen Arvi Mäkipuroon. He käyvät kirjeenvaihtoa ja tapaavat mahdollisuuksien mukaan lomillaan. Arvi saa siirron Äänislinnaan Onega-tehtaalle, ja myöhemmin Ulla anoo siirtoa samaan kaupunkiin. Ulla ei kuitenkaan saa jäädä Äänislinnaan, vaan hänet lähetetään ilmavalvontakeskukseen Latvaan. Siellä Polveksi kutsuttu talo paljastuu ahtaaksi ja rauhattomaksi paikaksi, jossa olot ovat vielä ankeammat ja ruoka laihempaa kuin Ullan aiemmassa paikassa. Kun Ulla pääsee käymään Äänislinnassa, Arvi ehdottaa kuulutusten ottamista ja vihkimistä varuskuntakirkossa, mihin Ulla vastaa myöntävästi.

Vastaanotto

Heti ilmestyttyään kirja sai ristiriitaisen vastaanoton. Lottien tehtävien kuvausta kehuttiin, mutta kirjaa pidettiin lotta-aatteen vastaisena. Ensimmäinen painos myytiin loppuun samana syksynä, mutta uusia painoksia ei otettu ennen 2000-lukua – ilmeisesti kirjan saaman kritiikin vuoksi.
Lopullinen ratkaisu

Lopullinen ratkaisu (saks. Endlösung, pidemmin juutalaiskysymyksen lopullinen ratkaisu, Endlösung der Judenfrage) oli Saksan kansallissosialistien suunnitelma ratkaista juutalaiskysymys täysimittaisella kansanmurhalla. Lopullinen ratkaisu johti siihen, että noin kaksi kolmasosaa Euroopan juutalaisista eli suunnilleen kuusi miljoonaa juutalaista yhdeksästä miljoonasta kuoli. Lopullisen ratkaisun toteutuksesta käytetään yleisesti nimeä holokausti.

Päätöksen synty

Lopulliseen ratkaisuun johti sarja päätöksiä, jotka tehtiin kevään ja syksyn 1941 välisenä aikana. Valtakunnankansleri Adolf Hitler oli määrännyt ainakin joidenkin kohta valloittamiensa Neuvostoliiton alueiden juutalaisten surmaamisesta keväällä 1941. Kesällä SS-osastojen päämajoja kierrellyt SS:n johtaja Heinrich Himmler määräsi, että juutalaisten naisten, lasten ja vanhuksien tappamista ei tarvinnut välttää, mutta käsky ei ollut vielä täysin yksiselitteinen. Hermann Göring valtuutti 31. heinäkuuta Reinhard Heydrichin valmistelemaan holokaustin toteuttamisen päälinjoja. Virallisen kirjeen laati Heydrichin alainen Adolf Eichmann. Dokumenttia ei kuitenkaan voi katsoa käskyksi, joka olisi yksin tein toiminut laajamittaisen murhaohjelman alkusykäyksenä. Päätöksen lopullisesta ratkaisusta eli kaikkien juutalaisten tuhoamisesta natsit tekivät syksyllä 1941. Koska kirjallista dokumenttia päätöksestä holokaustin aloittamisesta ei ole löydetty, sen ajankohdasta on väitelty tutkijoiden piirissä kauan, eikä tarkkaa päivämäärää ole voitu antaa.
Historioitsija Christopher Browningin mukaan päätös jokaisen kiinnisaatavan juutalaisen murhaamisesta tehtiin 16. syyskuuta ja 25. lokakuuta 1941 välisenä aikana. Hitler ja Himmler tapasivat 16. syyskuuta. Parin päivän kuluttua Himmler ilmoitti Warthegaun käskynhaltijalle Arthur Greiserille, että Hitler tahtoi tyhjentää Saksan valtakunnan juutalaisista. Saksalaisten sotamenestyksen innoittamana Hitler oli sitä mieltä, että juutalaiset voitaisiin tuhota jo sodan aikana. Heydrich ilmoitti 10. lokakuuta, että Saksan juutalaiset kuljetettaisiin Lodziin, Riikaan ja Minskiin, ja ensimmäiset lastit saapuivat Lodziin jo kuuden päivän kuluttua. Himmler tapasi 13. lokakuuta Lublinin SS-poliisipäällikkö Odilo Globocnikin ja ilmeisesti tuossa tapaamisessa hyväksyi Belzecin tuhoamisleirin rakentamisen, joka alkoi 1. marraskuuta. Samaan aikaan natsit etsivät Puolan maaseudulta sopivia paikkoja tuhoamisleireille sekä sopivaa murhametodia.
Wannseessa järjestettiin 20. tammikuuta kokous, jossa Reinhard Heydrich tiedotti koolle kutsutuille virastoille, että hänen johtamansa RSHA ohjasi holokaustin toteuttamista. Päätös holokaustista oli syntynyt jo aikaisemmin, ja Wannseen konferenssi oli tiedotustilaisuus, joka osoitti sen, että kansanmurhasta oli tullut osa valtakunnan virallisesti harjoittamaa politiikkaa. Kokouksessa eri virastojen väliset suhteet myös selkeytettiin.
Wannseen kokouspöytäkirjat ja asiapaperit joutuivat liittoutuneiden käsiin toisen maailmansodan jälkeen, ja niitä käytettiin tärkeänä todisteena Nürnbergin oikeudenkäynnissä.
Erityishakkuu

Erityishakkuu on metsälain kuudennen pykälän mukainen metsänhakkuutapa, jossa poiketaan kasvatushakkuussa ja uudistushakkuussa käytetyistä hakkuutavoista erityiskohteissa metsän monimuotoisuuden säilyttämisen, maisemallisten syiden tai metsän monikäytön takia.

Vaikuttavia tekijöitä

Metsälain tarkoittamilla monimuotoisuudella, maisemalla tai metsän monikäytöllä on oltava erityistä merkitystä hakkukohteessa.
Monimuotoisuuden merkitys voi olla erikoisten kasvi- tai eläinlajien esiintymispaikkojen aiheuttamaa. Maisemalliset syyt voivat olla mm. asutuksen läheisyys, harju tai muu maisemallisesti korkea paikka tai vesistön äärellä oleva rantametsä. Metsän monikäytön merkitys voi johtua ulkoilu- tai virkistyskäytöstä, marjojen poiminnasta, riistan esiintymisestä tai alueen erityisestä talouskäytöstä kuten jäkälän keruusta. Muita merkittäviä seikkoja voivat olla kulttuurihistorialliset syyt tai esimerkiksi, että puusto antaa suojaa tuulta tai melua vastaan.

Metsänkäyttöilmoitus

Erityishakkuusta on tehtävä metsänkäyttöilmoitus metsäkeskukselle vähintään kaksi viikkoa ja enintään kaksi vuotta ennen hakkuun aloittamista. Ilmoituksessa on selvitettävä kohteen erityisluonne ja hakkuun tarkoitus.
Uku (1944)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 5. lokakuuta 1945 ja se  aloitti seuraavana päivänä kotiutettavien sotilaiden kuljetukset Japaniin. Alus luovutettiin 4. heinäkuuta 1947 Yhdysvalloille ja se romutettiin.