google/wiki40b huggingface dataset:
Grahamjauho

Grahamjauho on vehnästä kuorineen jauhettua täysjyväjauhoa. Grahamjauho voidaan erottaa muista täysjyvävehnäjauhoista karkeamman koostumuksena mukaan, mutta usein sanoja käytetään täysin synonyymeinä. Se on nimetty amerikkalaisen saarnaajan Sylvester Grahamin mukaan.
Grahamjauhon erottaa esimerkiksi vehnäjauhoista se, että leivottaessa niistä muodostuu vähemmän sitkoa.
Grahamjauhoista valmistetaan muun muassa grahamsämpylöitä. Jauhoja voi käyttää myös muuhun leivontaan sekä puuroon muiden jauhojen tapaan.
System Software 6

MacroMaker

Uusi ominaisuus nimeltä MacroMaker tuli System 6:n mukana. Se teki mahdolliseksi hiiren ja näppäimistön syötteiden tallennuksen makroina. MacroMakerissa oli ainutlaatuinen käyttöliittymä, joka näytti videonauhurilta. MacroMakeria kritisoitiin, koska siihen oli kopioitu ominaisuuksia Microsoftin AutoMac III-ohjelmasta, joka oli jo silloin yleisesti saatavilla. MacroMaker ei toimi System 7:ssä, joka käytti AppleScriptiä.

Moniajo

Vanhemmissa Mac OS-käyttöjärjestelmissä oli Switcher-niminen ominaisuus, jonka avulla voitiin avata useita ohjelmia ja vaihdella niitä. Niitä ei kuitenkaan ajettu yhtä aikaa, joten kaikki ohjelmat ja ominaisuudet eivät toimineet siinä kunnolla. Switcher ei myöskään näyttänyt ohjelmia yhtä aikaa.
System 5- ja System 6 -käyttöjärjestelmissä oli MultiFinder-ominaisuus, jolla pystyttiin ajamaan useita ohjelmia kerralla. Se ei kuulunut käyttöjärjestelmään, mutta sen pystyi ostamaan Applelta. MultiFinderin käyttö yleistyi System 6:n myötä. MultiFinderin sai pois päältä tai päälle uudelleenkäynnistettäessä. Jos se otettiin pois päältä, Finder sulkeutui, kun käyttäjä avasi uuden ohjelman. Aktiivinen ohjelma pysyi aina päällimmäisenä.

Laitteistotuki

System 6 tuki Apple ImageWriter LQ:ta ja PostScript-lasertulostimia. Uudet laitteistoajurit mahdollistivat ImageWriter LQ:n käytön AppleTalkin avulla lähiverkoissa, ja tuki myös erikokoisia papereita. System 6:n mukana tuli myös QuickerGraf, järjestelmäohjelma, joka nopeutti grafiikan piirtämistä näytölle Macintosh II:ssa. Sen ohjelmoija Andy Hertzfeld lisensoi sen Applelle ja Radius Inc:ille.
Riddarkilin viikinkivallit

Viikinkivallit

Vallit sijaitsevat Inkoon kirkosta noin 11 kilometriä länsilounaaseen peltojen ympäröivällä metsäisellä niemekkeellä. Valleja on kolme sisäkkäin, joista sisimmän vallit ovat neljä metriä leveät ja hevosenkengän muotoiset. Sen sisään jää noin 40 m² laaja linnapiha. Seuraavat vallit sijaitsevat 15 metrin ja 35 metrin päässä sisimmästä vallista. Kaksi ulointa vallia ovat huonommin säilyneitä ja vallista puuttuu kokonaan yksi osa. Meri sijaitsee nykyään 600 metrin päässä Kuggvikenin lahdella, mutta muinoin merenpinnan korkeus oli korkeammalla. Lahti ulottui keskiajalla muinaislinnalle asti, mutta vallitukset saattavat silti olla esihistorialliset.

Tutkimukset

Kohdetta ei ole tutkittu arkeologisilla kaivauksilla. Sen sijaan sitä on tutkittu pintapuolisesti vuosina 1984 ja 1985 (Helena Edgren), jolloin tehtiin myös koekaivaus, sekä vuonna 2002 (Henrik Jansson ja Jaakko Latikka).
Busi Mhlongo

Busi Mhlongo (oik. Victoria Busisiwe Mhlongo; 28. lokakuuta 1947 Inanda, KwaZulu-Natal – 15. kesäkuuta 2010) oli eteläafrikkalainen laulaja. Hän oli zulu ja lauloi zuluksi.
Mhlongo syntyi Inandassa, mutta muutti 1970-luvulla Portugaliin ja sieltä Lontooseen. 1980-luvulla Mhlongo teki kiertueita yhtyeensä Twasan kanssa.
Gunnar Uotila

Gunnar Uotila (9. tammikuuta 1913 Hämeenlinna – 14. kesäkuuta 1997 Helsinki) oli suomalainen, erityisesti puuveistoksistaan tunnettu kuvanveistäjä. Puun käsittelyn hän oppi jo lapsena, sillä hänen isänsä oli puuseppä. Eri puulajit olivat Uotilan tärkein materiaali, vaikka hän käytti myös kiveä ja pronssia.
Uotila opiskeli Taideteollisessa keskuskoulussa 1934–1937. Ensi kerran hänen töitään oli näytteillä 1940 ja siitä lähtien lukuisissa näyttelyissä kotimaassa sekä Berliinissä, Kiirunassa ja Prahassa. Hänen ensimmäinen yksityisnäyttelynsä oli 1945 ja viimeinen 1995.
Gunnar Uotilan veistoksia on Ateneumissa ja muissakin Suomen taidemuseoissa. Julkisia veistoksia on monissa kirkoissa kuten Herttoniemen, Puistolan ja Vartiokylän kirkoissa Helsingissä sekä Maarianhaminan, Vaasan, Rajamäen, Pääskylahden ja Rovaniemen kirkoissa. Hän veisti myös naapurinsa Reino Helismaan hautamuistomerkin sekä muistopatsaan Helsingin Puistolan kaupunginosaan.
Arsk

Arsk (ven. Арск, tataariksi Арча, Arça) on kaupunki ja Arskin piirin keskus Tatarstanin koillisosassa Venäjällä, 65 kilometriä pääkaupungista Kazanista koilliseen. Arsk sijaitsee Kazankajoen varrella ja sen kautta kulkee rautatie Kazanista Agryziin.
Vuonna 2010 Arskissa oli 18 114 ja koko Arskin piirissä 51 667 asukasta. Vuonna 2002 asukkaista oli tataareja 83 prosenttia ja venäläisiä 15 prosenttia.

Historia

Arskin kaupungin perustivat Volgan bolgaarit 1200-luvulla. Se oli Arçan hallintoalueen (daruğası) pääkaupunki alueen kuuluessa Kazanin kaanikuntaan. Vaikka kaupungin asukkaiden enemmistö olikin tataareja, oli hallintoalueen asukkaiden enemmistö udmurtteja. Todennäköisesti myös kaupungin ja sen ympäristön asukkaat olivat alun perin olleet suomalais-ugrilaisia, mutta sekoittuneet sittemmin tataarien kanssa. Arça oli yksi Kazanin kaanikunnan vahvimmista linnoituksista. Venäjän armeija valloitti Arçan vuonna 1552 prinssi Vorotinskin johdolla.
Vuonna 1781 Arskista tuli kihlankunnankaupunki. Vuonna 1926 se menetti kaupungin asemansa ja muutettiin kyläksi. Vuonna 1938 siitä tuli kaupunkityyppinen taajama, ja vuonna 2008 se sai uudelleen kaupungin arvon.
Triklooriasetyylikloridi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilassa triklooriasetyylikloridi on väritöntä ja voimakkaan pistävänhajuista nestettä. Yhdiste reagoi veden kanssa hydrolysoituen trikloorietikkahapoksi. Emästen kanssa muodostuu trikloorietikkahapon suoloja. Triklooriasetyylikloridi liukenee useisiin orgaanisiin liuottimiin. Pelkistettäessä triklooriasetyylikloridia sinkin avulla muodostuu diklooriketeeniä.

Valmistus ja käyttö

Yleisin triklooriasetyylikloridin synteesiin käytetty menetelmä on kaasufaasissa tapahtuva tetrakloorieteenin hapettaminen hapen avulla. Reaktio vaatii tapahtuakseen joko kloorin tai jodin läsnäoloa tai säteilytystä UV-säteilyllä tai radioaktiivisella säteilyllä. Muita yhdisteen valmistusmenetelmiä ovat trikloorietikkahapon klooraus tionyyli- tai fosforyylikloridin avulla, tetrakloorieteenin hapetus väkevien rikki- tai typpihappojen avulla ja diklooriasetyylikloridin klooraus pyridiinin toimiessa katalyyttinä.
Triklooriasetyylikloridia voidaan käyttää valmistettaessa trikloorietikkahapon anhydridejä ja estereitä. Sitä käytetään myös trifluorietikkahapon valmistukseen ja syntetisoitaessa lääkeaineita ja kasvinsuojeluaineita kuten klorpyrifossia.
Greater Sudbury

Historia

Sudburysta tuli kauppala (town) vuonna 1883 ja kaupunki (city) vuonna 1930. Alueen alkuperäinen eurooppalaisperäinen nimi oli Sainte-Anne-des-Pins; Sudbury perustettiin metsurien leiriksi, johon myös alkuperäinen nimi viittaa (pin on ranskaa ja tarkoittaa mäntyä).
Kanadan halki kulkevan rautatien rakennustöiden yhteydessä 1880-luvulla paljastui Sudburyn alueelta rikas nikkeli- ja kuparimalmiesiintymä. Löydön jälkeen entinen metsuriyhteisö kasvoi vauhdilla kaivoskaupungiksi ja nimettiin Canadian Pacific Railwayn komissaarin vaimon englantilaisen kotikaupungin mukaan Sudburyksi.
Kaupungin taloudellinen tila myötäili maailman nikkelintarpeen mukaan. Ensimmäisen ja toisen maailmansodan aikaan nikkelintarve oli huipussaan ja kylmän sodan puhjettua Yhdysvallat nousi Sudburyn nikkelin tärkeimmäksi kauppakumppaniksi.
1950- ja 1960-luvuilla kaupunki oli levottomien kaivoslakkojen ja väkivaltaisiksi äityneiden mielenosoitusten näyttämönä. Vielä 1970-luvun lopulla kaupungin terästyöläiset lakkoilivat ja kaupunki ajautui taloudellisiin vaikeuksiin. Seurauksena oli 1980- ja 1990-luvuilla voimakas pyrkimys laajentaa kaupungin muita työllisyyssektoreita.
2000-luvulla kaivosteollisuus on edelleen merkittävä työllistäjä Sudburyssa, mutta kaupunkiin on syntynyt uusia kaupan-, hallinnon-, matkailun-, tieteen- ja teknologianalan yrityksiä ja toimijoita.

Maantiede ja väestö

Greater Sudbury sijaitsee leveyspiirillä 46°29' N ja pituuspiirillä 81°00' W. Kaupunki on perustettu muinaisen meteoriittikraatterin päälle. Alueen kasvillisuus oli kärsinyt pahoin kaivos- ja metalliteollisuudesta 1970-luvun alussa.  Happosateet olivat monin paikoin tappaneet kasvillisuuden ja eroosio paljastanut kallioperän. 1970-luvulla alkaneen kasvillisuuden ennallistamiskampanjan ansiosta luonto on elpynyt huomattavissa määrin.
Nykyisen Greater Sudburyn alueella on yli 300 järveä, joista Wanapiteijärvi pitää hallussaan ennätystä maailman suurimmasta yhden kaupungin rajojen sisällä olevasta järvestä.
Kaupungin 158 000 asukkaasta 62 % on englanninkielisiä ja 28 % ranskankielisiä; kaupungissa asuu myös suomalaisten siirtolaisten jälkeläisiä. Asukastiheys on 49 as./km². Asukkaista 65 % on katolisia, 23 % protestantteja ja 10 % ei kuulu kirkkoon.
Leena Ala-Kokko

Koulutus

Ala-Kokko kirjoitti vuonna 1980 ylioppilaaksi Oulun Lyseon lukiosta. Hän jatkoi tämän jälkeen opintojaan Oulun yliopistossa, josta hän valmistui vuonna 1986 lääketieteen lisensiaatiksi. Seuraavana vuonna hän väitteli lääketieteen tohtoriksi. Ala-Kokko tutki väitöskirjassaan ihossa ja maksassa esiintyvää kollageenin liikatuotantoa. Ala-Kokko sai tutkijankoulutuksensa professori Kari Kivirikon kollageenitutkimusyksikössä.

Ura

Valmistuttuaan tohtoriksi Ala-Kokko suuntasi tutkijankoulutukseen Philadelphian Thomas Jefferson -yliopistoon, jossa hän toimi professori Darwin Prockopin tutkimusryhmässä. Ala-Kokon työ suuntasi Yhdysvalloissa aiempaa kiinteämmin niihin geenien rakenteen, toiminnan ja virheiden kuvaamisen, jotka koodittavat kollageeniproteiineja. Thomas Jefferson -yliopistossa Ala-Kokko työskenteli vuodet 1987–1989 tutkimusapulaisena ja 1989–1991 opettajana.
Ala-Kokko nimitettiin vuonna 1990 Oulun yliopiston lääketieteellisen biokemian dosentiksi. Hänen tutkimustyönsä jatkui kuitenkin pääosin Philadelphiassa vuoteen 1997, jolloin hänet valittiin Suomen Akatemian vanhemmaksi tutkijaksi. Samana vuonna Ala-Kokko aloitti myös MCP Hahnemann -yliopiston dosenttina.
Ala-Kokko aloitti vuonna 2000 työskentelyn New Orleansin Tulanen yliopiston geeniterapiakeskuksessa. Hän toimi siellä apulaisprofessorina ja professorina. Hänet nimettiin vuonna 2003 Oulun yliopiston lääketieteellisen biokemian ja molekyylibiologian professoriksi. Tulanen yliopiston Ala-Kokko jätti vuonna 2004.
Ala-Kokko perusti vuonna 2004 miehensä James Hylandin kanssa Yhdysvaltoihin Connective Tissue Gene Tests -nimisen yrityksen. Sen valikoimassa on yli tuhat testiä, jolla se tekee molekyylidiagnostiikkaa sidekudostauteihin. Ala-Kokon vastuulla CTGT:ssä on tutkimus, kehitys ja teknologia, ja hän valvoo myös kaikkia yrityksen tekemiä kokeita.

Tutkimukset ja tunnustukset

Ala-Kokon alaa ovat erityisesti rustokollageenit ja sidekudostaudit. Hän on onnistunut osoittamaan ryhmänsä kanssa esimerkiksi rustokollageenissä olevien virheiden liittymisen muun muassa nivelrikon ja selän välilevysairauden kehittymiseen. Tulokset ovat auttaneet potilaiden hoidossa, diagnostiikassa ja uusien hoitomuotojen kehittämisessä. Ala-Kokko on julkaissut tutkimuksistaan noin 160 artikkelia, ja hänelle on myönnetty viisi patenttia.
Oulun yliopiston kollageenitutkimusryhmä sai vuonna 1999 toisen kerran jaetun Suomen tiedepalkinnon. Ala-Kokon lisäksi ryhmään kuuluivat professorit Kari Kivirikko ja Taina Pihlajaniemi. Vuonna 2001 hän sai norjalaisen Anders Jahren nuoren tutkijan palkinnon.
Center-Inn

Center-Inn on suomalainen ravintolaketju. Sen perusti 1983 Eila Kuurma, o.s. Paasivaara (21. syyskuuta 1929 Wien – 14. toukokuuta 2016 Hattula) ostettuaan Fazerilta Go-Inn-ravintolat. 2000-luvun alussa yrityksen johtoon siirtyi hänen poikansa Kimmo Kuurna. Omistusosuudet oli myös muilla Eila Kuurman lapsilla Petri Kuurmalla ja Kasperiina Kuurmalla.
Kun perhe myi vuonna 2007 ravintolaketjun, jonka ensimmäinen ravintola oli Helsingin Makkaratalossa toiminut Omenapuu, siihen kuuluivat Cafe de Paris, Famiglia Pizza & Steak Cellar, Friday, Gaselli, König, La Famiglia, Michelle, Omenapuu, Rafaello, Simone, Sir Eino ja Soopeli. Ostajina olivat ravintoloitsija Henri Klimscheffskij, Vantaan Jumbon Citymarket-kauppias Matti Himberg ja Iso-Omenan Citymarket-kauppias Toni Pokela. Ketju siirtyi vuonna 2013 HOK-Elannolle.
Potentiaalikuoppa

Potentiaalikuoppa on kuoppamainen alue, joka ympäröi potentiaalienergian lokaalia minimiä.  Potentiaalikuoppaan joutunut energia on jäänyt vangiksi kuoppaan eikä se voi muuntua toiseksi energian muodoksi.
Potentiaalikuopasta voi päästä pois, jos systeemiin on tuotu riittävästi ulkopuolelta energiaa siten, että energia ylittää potentiaalikuopan seinämien korkeuden määrittelemän energian. Kvanttimekaniikassa potentiaalikuoppaan joutunut hiukkanen voi päästä kuopasta pois ilman, että sille tuodaan ulkopuolelta lisää energiaa. Tällöin hiukkanen tunneloituu kuopan läpi.
Gravitaatiokin on eräänlainen potentiaalikuoppa, jossa potentiaalienergian lokaali minimi tulkitaan gravitaatiota aiheuttavan massan keskipisteeseen.
Leif Groop

Leif Christer Groop (s. 1. heinäkuuta 1947 Ylimarkku) on suomalainen sisätauteihin ja endokrinologiaan erikoistunut lääkäri ja Lundin yliopiston professori.
Groop valmistui lääkäriksi Bernin yliopistosta Sveitsistä jolla oli sopimus kouluttaa lääkäreitä Suomeen. Hän toimi sitten lääkärinä Närpiössä, Groop valmistui lääketieteen ja kirurgian tohtoriksi 1981 ja hän on toiminut vuodesta 1993 alkaen ylilääkärinä ja endokrinologian professorina Lundin yliopistossa Ruotsissa. Groop sai vuonna 2014 Matti Äyräpään palkinnon aikuistyypin diabeteksen tutkimuksista. Hän on saanut Ruotsissa Fernströmin palkinnon 2013 ja Söderbergin lääketieteen palkinnon 2014.
Rohtosuopayrtti

Ulkonäkö ja koko

Tanakkavartinen rohtosuopayrtti kasvaa 30–90 cm korkeaksi. Kasvi on pysty ja kalju- tai hienokarvainen. Kolmisuoniset lehdet ovat pareittain vastakkain pitkin vartta, ja ne vaihtelevat muodoltaan soikeista soikean puikeisiin. Pituudeltaan ne ovat 5–10 cm. Latvassa oleva kukinto on tiheä, kaksipuolinen viuhkosto. Kukan verhiö on violetinsävyinen ja 18–24 mm pitkä. Ulkoverhiö puuttuu. Teriö on 2,5–3,5 cm leveä, yksinkertainen tai kerrottu. Väriltään teriö on vaaleanpunainen tai valkoinen. Terälehdet ovat kynnellisiä ja ehyitä tai lantto- tai risakärkisiä. Emiö on kaksivartaloinen. Hedelmä on neliliuskaisesti aukeava kota. 
Rohtosuopayrtti kukkii Suomessa heinä-elokuussa. Kukissa on hieno, neilikkamainen tuoksu. Ne tuoksuvat varsinkin hämärän aikaan, jolloin ne houkuttelevat tehokkaasti luokseen yöperhosia.

Levinneisyys

Rohtosuopayrtti on alun perin eurooppalainen laji. Sitä kasvaa koko Euroopassa Islantia sekä Fennoskandian ja Venäjän pohjoisosia lukuun ottamatta. Alkuperäiskasvina rohtosuopayrtti kasvaa Keski- ja Etelä-Euroopassa, pohjoisempana se on vanha ja vakiintunut tulokaslaji. Euroopan ulkopuolella sitä kasvaa paikoin Turkissa sekä Siperian länsiosissa. Ihmisen mukana laji on levinnyt paikoin myös Etelä-Amerikkaan sekä erityisesti Pohjois-Amerikkaan, jossa se on laajalti vakiintunut laji. Suomessa rohtosuopayrtti on vakiintunut uustulokas, jota tavataan Oulun korkeudelle saakka. Etelä-Suomessa laji on paikoitellen yleinen. Rohtosuopayrtti kasvaa myös hyvin kasvuvyöhykkeellä 7 aina vyöhykkeen 8 rajalle saakka.

Elinympäristö

Pohjois-Euroopassa rohtosuopayrtti on pääasiassa viljelyjäänne tai villiintynyt puutarhakarkulainen, mutta sitä on tavattu myös laivojen painolastien mukana tulleena tulokkaana. Nykyään lajia tapaa esimerkiksi vanhoilla talonpaikoilla, puutarhoissa, pientareilla, joutomailla ja kaatopaikoilla. Maavartensa avulla rohtosuopayrtti saattaa muodostaa laajoja kasvustoja. Maavarret takaavat lajille myös tehokkaan leviämistavan uusille kasvupaikoille esimerkiksi siirtomaan mukana, sillä se versoaa pienistäkin juurakonpalasista. Laji viihtyy hyvin kuivissakin kasvupaikoissa ja kestää kohtalaisesti myös tallaamista ja niittämistä.

Käyttö

Nykyään rohtosuopayrttiä kasvatetaan koristekasvina, mutta alun perin se oli tärkeä hyötykasvi. Suomessa lajia ryhdyttiin laajemmin viljelemään 1700-luvulla. Koko kasvi ja varsinkin sen juurakko sisältää runsaasti saponiineja, jotka veteen liuetessaan muodostavat saippuamaista vaahtoa. Tämän takia sitä käytettiin aikaisemmin erityisesti pesuaineena. Teolliset puhdistusaineet syrjäyttivät yleistyessään rohtosuopayrtin laajasta käytöstä. Parhaimmillaan kasvin on todettu sisältävän jopa 20 % sapoiineja, eli noin 5 % enemmän kuin nykyään kaupallisestikin käytetyt saippuamarjojen hedelmät eli pesupähkinät.
Antiikin aikaan suopayrttiä on käytetty yleisesti villan puhdistamiseen. Pohjois-Amerikassa kasvin kukinnoilla on värjätty vihreää ja keltaista. 
Rohtosuopayrtti on myös vanha lääkekasvi. Sillä on hoidettu muun muassa paiseita, yskää ja ummetusta. Kasvin sisältämät saponiinit ovat myrkyllisiä, joten rohtokäyttöä ei nykyään suositella.
Turner-palkinto

Turner-palkinto on vuosittain myönnettävä kuvataiteen palkinto. Palkinto on nimetty taidemaalari William Turnerin mukaan. 
Palkinnon myöntää Tate Gallery, ja luovutustilaisuus järjestettiin aikaisemmin Tate Britainissa, Lontoossa. Alusta pitäen, vuodesta 1984, se on ollut Britanniassa eniten julkisuutta saanut taidepalkinto. Palkinto myönnetään mille tahansa taiteenlajille ja taidemaalareitakin on palkittujen joukossa. Nykyisin palkintoon liittyvät näyttelyt ja luovutustilaisuus järjestetään Baltic-keskuksessa Gatesheadissa. Vuoteen 2017 asti palkinnon saajan oli oltava alle 50-vuotias.
Vuonna 2011 palkintosumma oli 25 000 puntaa. Rahoittajat ovat vaihdelleet. Palkinnon luovuttaa joku merkittävä julkisuuden henkilö, kuten vuonna 2006 Yoko Ono.

Tausta

Palkinto saa vuosittain ehdokkaiden nimeämisen jälkeen huomattavasti julkisuutta ja maailman lehdistö kirjoittaa aiheesta runsaasti. Palkitut taiteilijat työskentelevät usein uusien innovatiivisten taiteiden parissa, kuten videotaide, installaatiotaide tai perinteestä poikkeava kuvanveisto. Vuonna 2010 voittajaksi valittiin Susan Philipsz, joka tunnetaan äänitaiteestaan. 
Taiteilijat valitaan heidän esittelemiensä teosten perusteella, jotka on julkistettu edellisen vuoden aikana. Ehdokkaita pyydetään usein yleisöltä, joskin sillä on katsottu olevan kielteinen vaikutus, minkä vahvisti vuonna 2006 yksi tuomareista Lynn Barber.  Ehdokkaita on vuodesta  1991 ollut neljä. Heidän töidensä näyttely esitetään Baltic-taidekeskuksessa Gatesheadissa. Palkinto ei siis pohjaudu tämän näyttelyn teoksiin, vaan voittaja valitaan aikaisempien näyttelyiden teosten perusteella.
Esimerkiksi vuonna 2013 eddokkaita olivat Lynette Yiadom-Boakye maalauksillaan, Tino Sehgal edellisenä kesänä esoillä olleilla Tate Modernin turbiinisalin performansseillaan, Laure Prouvost nokkelilla ja absurdeilla elokuvainstallaatioillaan ja David Shrigley sarjakuvamaisilla piirustuksillaan, animaatioillaan ja veistoksillaan.
Taiteilijat tulevat yleensä ehdokkuusvalinnan yhteydessä ensi kerran tutuksi laajalle yleisölle, ja jotkut ovat valitelleet äkillisen julkisuuden aiheuttamia ongelmia. Voittajien teosten myyntihinnat ovat yleensä nousseet. Jotkut taiteilijat ovat kieltäytyneet kutsusta ehdokkuuteen, heistä maineikkaimpana Sarah Lucas.
Toivo Kalervo

Toivo Kalervo Kalervo, vuoteen 1911 Lindegren (27. kesäkuuta 1898 Särkisalo – 3. heinäkuuta 1971 Salo) oli puutarhuri, puutarhajärjestön johtaja ja puutarhalehtien päätoimittaja.

Henkilöhistoria

Toivo Kalervon vanhemmat olivat maanviljelijä Frans Saunamäki (Lindegren) ja Lydia Saikku  ja puoliso vuodesta 1923 Eva Hertta-Maija Hildén. Kalervo kävi keskikoulun 1916 ja Lepaan puutarhaopiston 1919. Hän toimi Hinnonmäen puutarhakoeaseman assisstenttina 1924–1927, Yltöisten koeaseman puutarhurina 1927, Suomen puutarhaviljelijöiden liiton, myöhemmin Puutarhaliitto, konsulenttina  1927–1932 ja toiminnanjohtaja-sihteerinä 1933–1940. Kalervo osallistui aktiivisesti puutarha-alan järjestö- ja yhdistystyöhön, toimien myös Puutarha-lehden toimitussihteerinä 1928–1935 ja vastaavana toimittajana 1933–1940, samoin kuin Puutarhatuotteiden Markkinatiedotus -lehden vastaavana toimittajana 1937–1939 ja Puutarha-Uutisten vuodesta 1949. Hän myös julkaisi ja suomensi useita puutarha-alan teoksia. Puutarhaliiton "Unitis Viribus" -mitalin Kalervo sai 1956.
Eino Koivistoinen

Eino Hannes Koivistoinen (10. toukokuuta 1907 Kuopio – 14. joulukuuta 1987 Kotka) oli suomalainen merikapteeni ja kirjailija.

Henkilöhistoria

Koivistoisen vanhemmat olivat kirvesmies Aaro Koivistoinen ja Johanna Miettinen ja puoliso vuodesta 1936 Salme Mirjam Soininen.  Jazzmuusikko Eero Koivistoinen on heidän poikansa. Koivistoinen suoritti aliperämiehen, perämiehen ja merikapteenin kurssit 1930-luvulla, oli 1940-1941 Merisotakoulun upseerikurssilla ja 1942-1944 I upseerina sukellusvenelaivueen emälaiva Sisussa. Merimiehen uransa purje- ja höyrylaivoilla Itämeren ja Pohjanmeren alueilla aloittanut Koivistoinen ehti toimia perämiehenä muun muassa parkki Winterhudella ja parkentiini Balticilla ja myöhemmin kapteenina eri varustamoiden aluksilla.  Hän jäi maihin 1950-luvulla ja työskenteli sen jälkeen kirjailijana ja merenkulun järjestötehtävissä, asuen pääasiassa Kotkassa.

Kirjallinen tuotanto

Koivistoinen julkaisi romaaneja, novelleja, runoja, näytelmiä ja kuunnelmien käsikirjoituksia sekä suomennoksia. Hänen teoksensa Valtameren kasvatti (1945) perustuu löyhästi hänen omaan elämäänsä ja meriuraansa messipojasta merikouluun menoon asti.
Peter Schweizer

Peter Franz Scweizer (s. 24. marraskuuta 1964) on yhdysvaltalainen kirjailija ja poliittinen konsultti. Hän on Government Accountability Instituten (GAI) johtaja ja entinen Hoover Instituutin tutkija. Hän on kirjoittanut myös Breitbart News Networkiin. Häneltä julkaistiin toukokuussa 2015 kirja, Clinton Cash, joka käsittelee ulkomaisten tahojen tekemiä lahjoituksia Clinton Foundationille, Bill ja Hillary Clintonin maksullisia esitelmiä, ja Clintoneiden muita tulolähteitä Bill Clintonin presidenttikauden jälkeen.
Cumulopuntia

Tuntomerkit

Suvun lajit ovat matalakasvuisia ja muodostavat harvaan tai tiheästi kasvavia mättäitä. Ne haaroittuvat sivultaan tai toisinaan tyvestä, ja varret ovat selvästi nivelikkäitä. Nivelet vaihtelevat muodoltaan pallomaisista soikeisiin ja ovat noin kymmensenttisiä. Lehdet ovat vähäpätöiset, enimmäkseen lieriömäiset ja karisevat varhain. Kääpiöversoissa eli areoleissa on karvoja ja glokidioita (väkäskarvoja), muttei aina varsinaisia piikkejä. Kasvien juuret ovat mukulamaisia tai ohuita. 
Keltaiset tai punaiset kukat ovat avoinna päivisin. Niistä kehittyy soikeita tai pallomaisia meheviä hedelmiä, joissa on paksu kuori. Siemenet sijaitsevat hedelmän sisäosan kuivassa onkalossa ja ovat pallomaisia tai päärynän muotoisia, väriltään ruskeita. Niiden pinta on toisinaan ryppyinen.

Levinneisyys

Cumulopuntia-kaktukset ovat eteläamerikkalaisia ja niitä tavataan alueella, joka ulottuu Etelä-Peruun, Chileen, Boliviaan ja Pohjois-Argentiinaan.
Colm O’Ciosoig

Colm O'Ciosoig (s. 31. lokakuuta 1964 Dublin) on irlantilainen rock-muusikko. Hän toimi My Bloody Valentine -yhtyeen rumpalina ja yhtenä perustajajäsenistä. Hän kirjoitti lyhyen instrumentaalikappale "Touched" albumilla Loveless (1991).
O'Ciosoigilla on sivuprojekti Hope Sandoval & the Warm Inventions, ja hän on lisäksi tehnyt yhteistyötä Le Volume Courben kanssa.
MAVEN

Tieteellinen tutkimus

Alkuperäisen suunnitelman mukaan MAVENin tulee suorittaa mittauksia voimakkaasti elliptiseltä kiertoradaltaan yhden Maan vuoden aikana. Tänä aikana luotainta kiertoradallaan ohjataan myös 5 kertaa ja alimmillaan 150 kilometrin korkeuteen.
Arvo Airio

Arvo Airio oli suomalainen kääntäjä.
Jack Vance

Teokset

Vance sai Edgar-palkinnon parhaasta rikosromaanista 1961 teoksella The Man In the Cage (1960). Muita rikosromaaneja ovat sheriffi Joe Bainista kertovat The Fox Valley Murders (1966) ja The Pleasant Grove Murders (1967). Uransa varhaiskaudella Vance kirjoitti myös rikosromaaneja salanimillä Ellery Queen, Alan Wade ja Peter Held. Kaksi Vancen rikosromaania suomennettiin 1960-luvulla, mutta teokset eivät kuulu Vancen laadukkaampaan tuotantoon.