Jean-Luc Godard

Elämä ja ura

Porvarilliseen protestanttiseen sveitsiläis-ranskalaiseen perheeseen syntynyt Godard opiskeli 1940-luvun lopulla etnologiaa Sorbonnen yliopistossa ja teki 1950-luvun alkupuolella sekalaisia töitä muun muassa Zürichissä toimineelle televisiokanavalle. Hän eli nuoruutensa viettämällä boheemia elämää samoihin elokuvakerhoihin kuuluneiden Jacques Rivetten ja Eric Rohmerin kanssa. Nämä olivat myös Godardin kanssa perustamassa elokuvalehteä Gazette du cinéma, jota julkaistiin muutama numero. He jatkoivat sittemmin kirjoittamalla elokuvakritiikkiä lehteen Cahiers du cinéma ja tekivät lyhytelokuvia.
Godard sai läpimurtonsa elokuvaohjaajana heti ensimmäisellä pitkällä elokuvallaan Viimeiseen hengenvetoon (À bout le souffle, 1960), jota pidetään François Truffaut'n 400 kepposen (Les quatre cents coups, 1959) rinnalla ranskalaisen elokuvan uuden aallon pelinavauksena. Tyylillisesti Godard oli kuitenkin Truffaut'n vastakohta: siinä missä Truffaut pelasi konventioiden piirissä, Godard käytti paljon kokeellisia elementtejä elokuvissaan, erityisesti vieraannuttamisefektejä. Godard teki 1960-luvulla tuotteliaasti elokuvia, jotka kattoivat useita genrejä: Pieni sotilas (Le petit soldat, 1963) oli sotaelokuvaa, Lemmy Caution – piru mieheksi (Alphaville, une étrange aventure de Lemmy Caution, 1965) sci-fiä, Hullu Pierrot (Pierrot le fou, 1965) luetaan rikoselokuvan piiriin ja Nainen on aina nainen (Une femme est une femme, 1961) on Godardin musikaali.
1960-luvun loppupuolella poliittisuus alkoi tulla yhä selvemmin esiin Godardin elokuvissa, erityisesti alkaen elokuvista Made in USA (Made in U.S.A., 1966) ja Kiinatar (La chinoise, 1967). Viikonloppu (Week End, 1967) oli tästä äärimmäisin esimerkki: elokuvan konventiot täydellisesti tuhonnut kokoelma sketsejä, joka kritisoi kulutusyhteiskuntaa ja porvarillisuutta. Godard siirtyi hetkeksi kokonaan poliittisen elokuvan piiriin, kun hän perusti sosialistisen elokuvaryhmän Dziga-Vertov yhdessä ohjaaja Jean-Pierre Gorinin kanssa. Godard tuotti tästä lähtien elokuvia, jotka eivät olleet pelkästään poliittisia, vaan myös äärimmäisen kokeellisia. Godardin ns. poliittinen kausi jatkui 1970-luvun alkupuolelle, jolloin hänen yhteistyönsä Dziga-Vertov-ryhmän kanssa hiipui. 
1970-luvulla Godard jätti filmin, ja perusti videostudion pieneen Grenoblen kylään. Yhdessä Anne-Marie Miévillen kanssa hän teki useita videoproduktioita televisiolle, joista Numéro deux (1975) on ehkä tunnetuin. Godard palasi filmin ja teatterielokuvien pariin vuonna 1980. Tällöin syntyi elokuvia kuten Pelastukoon ken voi (Sauve qui peut, 1980) ja katolisuutta kohtaan herännyttä myöhäistä kiinnostusta heijastava Etunimi Carmen (Prénom Carmen, 1984).
Elokuvan satavuotisjuhlien aikoihin Godard julkaisi nelituntisen työn Histoire(s) du cinéma, jossa hän esitti näkemyksensä elokuvan historiasta. Uusia medioita ohjaaja on kokeillut muun muassa ohjaamalla minuutin mittaisen festivaalitrailerin Une catastrophe (2008), joka on esillä esimerkiksi YouTubessa. Vuonna 2014 Godard julkaisi 3D-elokuvan Adieu au langage, joka sai Cannesin elokuvajuhlilla jaetun tuomariston palkinnon ja jonka yhdysvaltalainen The National Society of Film Critics valitsi vuoden parhaaksi elokuvaksi.  Elokuva saa Suomen-ensi-iltansa Sodankylän elokuvajuhlilla kesäkuussa 2015.

Vaikutus

Velkansa Godardille ovat ohjaajista tunnustaneet esimerkiksi Aki Kaurismäki, Robert Altman, Martin Scorsese ja Quentin Tarantino.

Palkintoja ja tunnustuksia

Euroopan elokuva-akatemia palkitsi Godardin elämäntyöstä 2007. Godardille myönnettiin vuonna 2010 Oscar-palkinto elämäntyöstä. Hollywood-kriittisenä tunnettu Godard ei kuitenkaan noutanut palkintoa. Syyksi ilmoitettiin korkea ikä.
Yhdysvaltalainen elokuva-arvostelijoiden seura The National Society of Film Critics valitsi Godardin elokuvan Adieu au langage vuoden 2014 parhaaksi elokuvaksi. Vuonna 2016 se äänestettiin BBC:n kyselyssä tämän vuosisadan 50 parhaan elokuvan joukkoon. Vastaajina oli 177 elokuva-asiantuntijaa eri puolilta maailmaa.