google/wiki40b huggingface dataset:
Snellman-korkeakoulu

Opetusfilosofia

J. V. Snellman arvosteli aikanaan yliopistoa jäykästä koulumaisuudesta. Teoreettisena viitekehyksenä ovat Snellmanin teokset Persoonallisuuden aika ja Akateemisesta opiskelusta. Tämä snellmanilainen ajatus ihmisen yksilöllisestä henkisestä kasvusta ja kehityksestä yhdistyy Snellman-korkeakoulussa Rudolf Steinerin filosofiaan. Snellman-korkeakoulu korostaa steinerilaisen ajattelun ihmiskäsityksen olevan aivan erityinen verrattuna muihin ajattelumalleihin. Ihminen nähdään fyysisenä, sielullisena ja henkisenä olentona, ja koko hänen tiedollisen sivistyksen tarpeensa nähdään laajana kokonaisuutena. Tiedollisen puolen lisäksi sivistyksen osaksi nähdään myös esteettisyys ja eettisyys. Käsitys tiedon muodostuksesta on laadullinen. Idea ei ole niinkään selittää jonkin olemassaoloa, vaan kuvailla sitä. Steiner itse romantikkona näki koko elämän yhtenä orgaanisena ykseytenä. Filosofia on keskeisesti siis fenomenologista ja pedagogisella tasolla pyrkii korostamaan värien, kokemusten, sävelten, musiikin, kielen, muotojen ja kaikkien maailman ilmiöiden merkitystä. Ideana on ihmisen kykyjen kokonaisvaltainen herättäminen henkisesti, fyysisesti ja psyykkisesti. Esteettisyyden osalta korostetaan elämyksellisyyttä eli taidetta (mm. goetheanistista kuvataidetta), laulua, musiikkia, Steinerin kehittelemää eurytmiaa eli liikuntataidetta ja luonnon tärkeyttä. Luonnon osuus korostuu biodynaamisen viljelyn ja luonnonhoidon kautta. Eettisyys taas yhdistyy sosiaalisiin taitoihin ja toimintaan. Yhtenä tällaisena sosiaalisena tavoitteena on egoismista siirtyminen empatiaan.
Steinerilainen pedagogia on kansainvälisesti tunnustettu ns. vaihtoehtopedagogia, kuten esimerkiksi montessori-, ja freinetpedagogiikat. Snellman-korkeakoulun voi nähdä myös taideyliopistona, ja sen ylioppilaskunta toimiikin taideyliopistojen ylioppilaskuntien yhteistyöjärjestössä ArsYOssa.
Stephanie McMahon

Stephanie Marie McMahon-Levesque (synt. 24. syyskuuta 1976 Hartford, Connecticut) on World Wrestling Entertainmentin johtajan Vince McMahonin tytär ja WWE:n varatoimitusjohtaja. Stephanie on naimisissa Triple H:n kanssa. Heillä on kaksi tytärtä, Murphy Claire Levesque (s. 2008) ja Aurora Rose Levesque (s. 2006). Virkakautensa aikana hän oli kerran naisten WWF-mestari, mutta menetti mestaruusvyönsä Litalle 21. elokuuta vuonna 2000. Hän on ollut myös SmackDown!in toimitusjohtajana, mutta lopetti säännölliset esiintymiset ohjelmassa I Quit-ottelun jälkeen, jossa oli isänsä kanssa. Monien vuosien aikana hän teki satunnaisia esiintymisiä, kunnes vuonna 2008 hänestä tuli Rawin toimitusjohtaja ja hän alkoi esiintyä ohjelmassa säännöllisesti.

Yksityiselämä

Stephanie sai rintaimplantit heinäkuussa 2001. Lokakuussa 2001 haastattelussa ollut Linda (Vince McMahonin vaimo ja Stephanien äiti) kommentoi asiaa seuraavasti: "Ensimmäiset huoleni liittyvät tietenkin terveysongelmiin. Stephanie oli tutustunut koko prosessiin, ja hänellä oli vastaukset kaikkiin kysymyksiini, joten tunsin oloni mukavaksi, sillä jos se oli mitä hän tahtoi tehdä, hän saisi tehdä sen ja saisi kaiken tukeni." 2002 lokakuussa The Howard Stern Show:ssa ollut Stephanie kertoi, että hän suunnitteli vielä suurempien rintaimplanttien hankkimista, koska hän oli laihtunut viime aikoina ja sen seurauksena hänen rintansa näyttivät pienemmiltä. Häntä on syytetty myös Joanie "Chyna" Laurerin erottamisen alulle panosta. Laurer lähti World Wrestling Federationista (nyk. World Wrestling Entertainment) 2001. Laurer kertoi, että hänen lähtemisensä ei johtunut palkasta, vaan siitä että Stephanie halusi hänet pois yhtiöstä. Laurer väitti myös, että hänen ja Triple H:n suhteen aikana Stephaniella oli myös suhde Triple H:hon ja tämä varasti hänet tältä. Stephanie ja Triple H menivät kihloihin vuoden 2003 ystävänpäivänä. 8. tammikuuta 2006 WWE ilmoitti, että Stephanie ja Triple H odottivat ensimmäistä lastaan, joka syntyi 27. heinäkuuta 2006. Toinen lapsi syntyi 28. heinäkuuta 2008.

Muu media

Stephanie on esiintynyt The Howard Stern Show:ssa, Jimmy Kimmel Live!:ssä ja Opie and Anthony:ssa. Marraskuussa 2001 Stephanie esiintyi Heikoin lenkki -ohjelman erikoisjaksossa, jossa WWF:llä työskentelevät henkilöt kilpailivat keskenään. Stephanie pääsi finaaliin, mutta hävisi Triple H:lle. 14. elokuuta 2005 Stephanie esiintyi Punk'd-ohjelmassa Stacy Keiblerin kanssa, jossa auttoi Triple H:lle tehdyn pilan kanssa ja 11. marraskuuta 2009 Stephanie esiintyi eräässä Dinner: Impossiblen jaksossa WWE-painija Big Shown kanssa.
Dmitri Sadovnikov

Dmitri Nikolajevitš Sadovnikov (ven. Дмитрий Николаевич Садовников; 7. toukokuuta (J: 25. huhtikuuta) 1846 Simbirsk – 31. joulukuuta (J: 19. joulukuuta) 1883 Pietari) oli venäläinen runoilija ja kansatieteilijä. Hän on sanoittanut muun muassa kansansävelmän Stenka Razinista.
Fiona Shaw

Fiona Shaw (o.s. Fiona Mary Wilson, s. 10. heinäkuuta 1958 Corkin kreivikunta, Irlanti) on irlantilainen teatteri- ja elokuvanäyttelijä, joka on tullut tunnetuksi Petunia Dursleyna Harry Potter -elokuvasarjassa.
Napolinmastiffi

Historia

Napolinmastiffin historia juontaa yli 2000 vuoden päähän. Rodun ulkonäkö on matkan varrella muuttunut huomattavasti, nykyinen äärimmäisen löysä nahka ja raskas runko olisi haitannut taistelu- ja sotakoirana toimimista huomattavasti. Rodun alkuperästä ei ole varmaa totuutta, mutta yleisimmän teorian mukaan 300-luvulla eaa. Aleksanteri Suuri toi mukanaan Kreikkaan suuria molossityyppisiä koiria palatessaan sotaretkeltään Aasiasta. Napoleja käytettiin mm. taistelukoirina. Roomalaiset käyttivät koiria vahti-, taistelu-, sota- ja sirkuskoirina. Tämä koira oli roomanmolossi, jota pidetään napolinmastiffin kantamuotona. Vuosisatojen aikana rotu oli vaarassa kuolla sukupuuttoon, mutta pieni kanta säilyi Napolin alueella, Vesuviuksen lähistöllä maatilojen vahteina.
Toisen maailmansodan jälkeen kerrotaan napolinmastiffeja olleen hengissä vain muutamia yksilöitä. Ensimmäisen kerran napolinmastiffi nähtiin näyttelyssä vuonna 1946 Napolissa.
Elvyttämisen jälkeen rotua uhkasi uusi tuhoutuminen, kun suuri suosio aikaansai kritiikitöntä kasvattamista sekä pentutehtailua. Innostuneet kasvattajat laiminlöivät napolinmastiffin alkuperäisiä ominaisuuksia. Vuonna 1981 rodun kohtalosta huolestuneet kasvattajat kokoontuivat Italiassa näyttelyyn, jossa valittiin tarkoin siitosyksilöitä tulevaisuutta varten. 
Nykyään napolinmastiffi tunnetaan jo kaikkialla maailmassa. Rotu on kuitenkin suhteellisen harvalukuinen useimmissa maissa. Historiastaan johtuen rotu ei ole kovin homogeeninen, joten koirien välillä on huomattavaakin vaihtelua ulkomuodon suhteen. Tämä tekee rodun kasvattamisesta hyvin vaikeaa ja haastavaa.

Suomen napolinmastiffikanta

Ensimmäinen napolinmastiffi tuotiin Suomeen vuonna 1985 Ruotsista. Seuraavat koirat tuotiin 1989 Saksasta. Sen jälkeen koiria on Suomeen tuotu mm. Belgiasta, Italiasta, Hollannista ja Ranskasta.
Ensimmäinen napolipentue Suomessa syntyi 1992. Vuoden 1999 loppuun mennessä pentueita on syntynyt 27 kpl. Kaikkiaan napolinmastiffeja on rekisteröity 174 kpl (vuoden 1999 loppuun mennessä). Suomen napolinmastiffikanta on hyvin kirjava, aivan kuten muissakin maissa.

Ominaisuudet

Urokset painavat 60–70 kg ja nartut 50–60 kg. Napolinmastiffiuroksen säkäkorkeus on 65–75 cm ja nartun 60–68 cm. Napolinmastiffille tyypillistä on sen hidas ja pitkäaskeleinen käynti. Muun muassa Italiassa napolinmastiffeilta typistetään korvat, mutta Suomessa korvien typistys on kielletty.
Napolinmastiffi on herkkä, uskollinen ja voimakas. Määrätietoisella ja johdonmukaisella koulutuksella napolinmastiffista saa miellyttävän seuralaisen. Pentuna napolinmastiffia tulisi sosiaalistaa ja totuttaa kaikkeen mahdolliseen. Napolinmastiffilla on hyvin voimakas vartiointi- ja suojeluvaisto, jota kannattaa hillitä. Vieraisiin se suhtautuu yleensä rauhallisesti tai jopa välinpitämättömästi. Rauhallinen koti on napolinmastiffille viihtyisin, mutta se tarvitsee myös liikuntaa ja aktiviteettiä. Napolinmastiffia ei suositella ensimmäiseksi koiraksi.
Matthias Pintscher

Matthias Pintscher (s. 29. tammikuuta 1971 Marl) on saksalainen säveltäjä ja kapellimestari.
Pintscher opiskeli pianon-, lyömäsoitinten- ja viulunsoittoa sekä orkesterinjohtoa. Hän johti varhaisessa vaiheessa kaupunkinsa nuoriso-orkesteria. Hän teki vuonna 1988 opintomatkan Lontooseen ja opiskeli sitten sävellystä Giselher Kleben johdolla Detmoldin musiikkiyliopistossa. Hän tapasi Hans Werner Henzen vuonna 1990 ja opiskeli Manfred Trojahnin johdolla Düsseldorfissa vuosina 1992–1994. Hän sai myös orkesterinjohdon opetusta Péter Eötvösiltä. Säveltämisen rooli hänen elämässään kasvoi tuolloin, ja pian hän jakoi aikansa tasapuolisesti orkesterinjohdon ja säveltämisen kesken. Hän suoritti opintoja Pierre Boulez'n johdolla ja alkoi saada kriittistä suosiota.
Pintscher aloitti vuonna 2007 työn sävellysprofessorina Münchenin musiikki- ja teatteriyliopistossa, ja vuonna 2014 hänet nimitettiin sävellysprofessoriksi Juilliard Schooliin. Hän sai vuonna 2012 myös nimityksen Ensemble InterContemporainin musiikilliseksi johtajaksi, jona alkoi toimia kaudella 2013/2014. Pintscher on myös johtanut BBC:n sinfoniaorkesteria, Clevelandin orkesteria, Ensemble Contrechampsia, Klangforum Wieniä, Frankfurtin ooppera- ja museo-orkesteria, NDR:n Elbphilharmonie-orkesteria,  Stuttgartin radion sinfoniaorkesteria, Saint Louisin sinfoniaorkesteria, Rotterdamin filharmonikkoja, Staatsoper Unter den Lindeniä, Orchestre de la Suisse Romandea ja Euroopan kamariorkesteria. Hänellä on ollut useita residenssejä. Hän pääsi johtamaan Beat Furrerin Violetter Schneen kantaesityksen tammikuussa 2019, ja kaudelle 2019–2020 hän otti vastuun Olga Neuwirthin Orlandon kantaesityksestä.
Pintscherin tuotantoon säveltäjänä kuuluvat muiden muassa oopperat Thomas Chatterton (1994–1998) ja L'espace dernier (2004) sekä baletti Gesprungene Glocken (1992–1993, uusittu 2000). Teatraalisuus on esillä myös hänen soittimellisessa tuotannossaan. Runous ja kuvataiteet, kuten Alberto Giacomettin ja Arthur Rimbaud'n työt ovat vaikuttaneet vahvasti hänen työhönsä. Pintscher käyttää tyylistään nimitystä Sprachmusiken, jolla hän korostaa työn draamallisuutta ja äänen julistuksellista voimaa. Teosten kantaesittäjiin ovat kuuluneet Pierre Boulez, Christoph Eschenbach, Daniel Barenboim, Dietrich Henschel ja Zürichin Tonhalle-orkesteri. Pintscherin sellokonserton Un Despertar kantaesitti Bostonin sinfoniaorkesterin solistina Alisa Weilerstein. Pianokonserton Nur kantaesityksen solistina oli kaudella 2018/2019 Daniel Barenboim.
Pintscherin teoksia on kustantanut Bärenreiter.
NHL:n varaustilaisuus 1984

NHL:n varaustilaisuus 1984 oli NHL:n 22. vuotuinen varaustilaisuus. Se järjestettiin 9. kesäkuuta Montreal Forumissa, Montréalissa. Ensimmäinen varaus oli kanadalainen keskushyökkääjä Mario Lemieux, jonka varasi Pittsburgh Penguins.
Lemieux oli varaustilaisuuden ehdoton ykkösvaraus. Hänen valintansa oli selvä jo kuukausia ennen tilaisuutta. NHL:n viimeiselle sijalle jäänyt Pittsburgh sai sitten valita Lemieux'n listoilleen. Toisena draftissa varasi New Jersey Devils, joka valitsi Kirk Mullerin ja kolmantena Chicago Black Hawks, joka otti Ed Olczykin.
NHL:n varaustilaisuus oli vuonna 1984 monellakin tapaa historiallinen. Se oli ensimmäinen televisioitu tilaisuus. Vuonna 1984 käytettin myös ensimmäistä kertaa kykyjenetsintäpalvelua eurooppalaisten pelaajien arvioimiseen. Lisäksi tuolloin tehtiin ensimmäiset väärät varaukset. Buffalo Sabres valitsi yhdeksännellä kierroksella Eric Weinrichin, joka oli vielä liian nuori varattavaksi, ja Philadelphia Flyers yritti varata yhdennällätoista kierroksella Petr Ručkan, jonka Calgary Flames oli jo ottanut aiemmin.
Bonnie Dunbar

Ura NASAssa

Dunbar työskenteli hyötykuormavirkailijana/lennonjohtajana Johnsonin avaruuskeskuksessa vuonna 1978. Hän työskenteli lennonjohtajana Skylabin tuhoutuessa ilmakehässä 1979 minkä jälkeen hän työskenteli avaruussukkulan hyötykuormien integroinnin parissa.
Dunbarista tuli NASAn astronautti elokuussa 1981. Helmikuussa 1994 hän harjoitteli Tähtikaupungissa, Venäjällä 13 kuukautta venäläisen avaruusasema Mirin kolmikuukautisen lennon varamiehistössä. Maaliskuussa 1995 hän sai Kosmonauttien koulutuskeskus Juri Gagarinissa pätevyyden pitkäkestoisten Mir-miehistöjen lennolle.  
Viiden avaruussukkulalennon veteraanina Dunbar on viettänyt yli 1 208 tuntia (50 päivää) avaruudessa. Dunbar toimi tehtäväspesialistina avaruussukkulalennoilla STS-61-A Challenger (Spacelab-missio) 30.10.–6.11.1985, STS-32 Columbia 9.–20.1.1990 ja STS-71 Atlantis 27.6.–7.7.1995 (ensimmäinen avaruussukkulan telakointi Miriin ja miehistöjen vaihto), ja toimi hyötykuormasta vastaavana sukkulalennoilla STS-50 Columbia 25.6.–9.7.1992 ja STS-89 Endeavour 22.–31.1.1998.
Lähdettyään NASAsta syyskuussa 2005 Dunbar työskenteli yksityisen seattlelaisen avaruus- ja ilmailumuseon Museum of Flightin johdossa huhtikuuhun 2010.
Visualisointi

Visualisointi tarkoittaa jonkin asian tekemistä havainnolliseksi näköaistille. Visualisoinnissa on oleellista ihmisen sisäisten mallien muodostumisen tukeminen. Visualisointi voidaan määritellä yleisemmin tarkoittamaan mitä tahansa tiedon esittämistä ihmisen omaa ymmärrystä tukemaan muotoon. (Vertaa)
Visualisoinnin keinoja ovat muun muassa kuvat (luolamaalaus, 3D-kuvat, tekniset piirrokset), taulukot ja animaatio. Kartta visualisoi maastoa tai paikkatietoa, taulukkolaskentaohjelman kaavio laskennan tuloksia, käsitekartta käsitteiden välisiä suhteita ja tietokonegrafiikka tietokoneen tietoa, esimerkiksi tietokonepeliä. Yleisiä termejä ovat muun muassa informaation visualisointi, 3D-visualisointi, tekniikan visualisointi ja 3D-mallinnus.
Visualisointi on tärkeää muun muassa tieteessä, tekniikassa, opetuksessa, multimediassa, markkinoinnissa ja lääketieteessä. Esimerkiksi animaation avulla voidaan havainnollistaa lääketieteen erittäin kompleksisia ja dynaamisia ilmiöitä. Tekniikan alalla visualisointeja käytetään paljon käyttöohjeissa, markkinointimateriaaleissa ja multimediassa.
Kortejärvi (Heinola)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 10,5 hehtaaria, se on 1,1 kilometriä pitkä ja 200 metriä leveä. Järvellä on kartan mukaan yksi saari.  Sen rantaviivan pituus on 2,5 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Konniveden alueella (14.13), jonka Konniveden lähi-alueeseen (14.131) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 82,5 metriä mpy.
Pierre Larousse

Pierre Athanase Larousse (23. lokakuuta 1817 – 3. tammikuuta 1875) oli ranskalainen kielitieteilijä, leksikografi, ensyklopedisti ja kirjankustantaja. Hän laati ja julkaisi monia 1800-luvun oppi- ja tietokirjoja, joista laajin oli 15-osainen Grand dictionnaire universel du XIXe siècle (1866–1876). Se oli aiempia ensyklopedioita yleiskäyttöisempi ja vähemmän tieteellinen sanakirjan ja tietosanakirjan yhdistelmä, joka sisälsi lyhyitä sananselityksiä mutta myös laajempaa tietoa henkilöistä, historiasta ja maantieteestä.
Pierre Laroussen perustama sanakirjoihin ja hakuteoksiin erikoistunut Éditions Larousse -kustantamo toimii yhä ja on vuodesta 2002 ollut Lagardère Groupin omistuksessa.
Leena Mörttinen

Leena Mörttinen (s. 19. maaliskuuta 1967 Kärkölä) on suomalainen taloustieteilijä. Hän oli Perheyritysten liiton johdossa Matti Vanhasen jälkeen helmikuusta 2015.
Aiemmin Mörttinen työskenteli elokuusta 2012 Elinkeinoelämän keskusliiton kilpailukyky ja kasvu -vastuualueen johtajana. Sitä ennen hän työskenteli Nordeassa Eurooppa-asioista vastaavana johtajana syyskuusta 2009, säästämisestä ja sijoittamisesta vastaavana johtajana tammikuusta 2009 ja Suomen pääekonomistina maaliskuusta 2006. Ennen Nordeaa Mörttinen työskenteli Suomen Pankissa neuvonantajana ja Euroopan keskuspankissa vanhempana ekonomistina. Perheyritysten liiton jälkeen Mörttinen siirtyi syksyllä 2017 valtiovarainministeriön rahoitusmarkkinaosaston osastopäälliköksi.
Koulutukseltaan Mörttinen on valtiotieteen tohtori. Hän väitteli vuonna 2000 kansantaloustieteestä Helsingin yliopistossa aiheenaan luottojen hinnoittelu ja luottokanava rahapolitiikan vaikutusväylänä.
Mörttinen on entisen kokoomuksen kansanedustaja Tapani Mörttisen tytär. Hän asuu Kärkölässä Mörttisten sukutilalla.
Rémi Bezançon

Rémi Bezançon (s. 1971) on ranskalainen käsikirjoittaja ja elokuvaohjaaja. Hän on opiskellut elokuvaa École Supérieure de Réalisation Audiovisuellessa (ESRA) Pariisissa ja École du Louvressa.
Elokuva Loppuelämäsi ensimmäinen päivä sai kolme César-palkintoa ja oli lisäksi ehdokkaana kuuteen palkintoon.
Jordan Harvey

Seurajoukkueura

Harvey kuului neljä peräkkäistä Pacific-10-konferenssin mestaruutta vuosina 2002–2005 ja kansallisen NCAA-mestaruuden vuonna 2002 voittaneeseen University of California, Los Angelesin yliopistojoukkueeseen Bruinsiin. Viimeisen yliopistovuotensa aikana hän pelasi myös USL Premier Development Leaguen Orange County Blue Starissa, jonka kanssa hän voitti koko liigan runkosarjan.
Colorado Rapids varasi Harveyn Major League Socceriin vuoden 2006 MLS Supplemental Draft -varaustilaisuuden ensimmäisellä kierroksella numerolla yhdeksän. Kehityspelaajasopimuksen tehnyt Harvey pelasi kaksi ensimmäistä kauttaan seurassa MLS Reserve Division -reservisarjaa, jonka Colorado voitti molemmilla kausilla, sekä lainalla USL First Divisionin Seattle Soundersissä. MLS-debyyttinsä hän teki lopulta 4. toukokuuta 2008 ottelussa D.C. Unitedia vastaan. Kaudella 2009 hän oli joukkueensa eniten ja koko liigan kahdeksanneksi eniten minuutteja (2 613) pelannut pelaaja ja yksi viidestä kenttäpelaajasta, joka pelasi pelasi kaikissa 30 MLS:n runkosarjaottelussa.
Kaudeksi 2010 Harvey siirtyi MLS:n tulokasjoukkue Philadelphia Unioniin, joka varasi hänet vuoden 2009 MLS Expansion Draft -laajennusvaraustilaisuudessa. Hän pelasi kaudella 2010 jälleen kaikissa MLS:n runkosarjaotteluissa ja kuului myös kauden 2011 alkupuoliskolla joukkueensa käytetyimpiin pelaajiin. Heinäkuussa 2011 hänet kuitenkin kaupattiin Vancouver Whitecapsille vaihdossa allokaatiorahaan.

Maajoukkueura

Harvey pelasi Yhdysvaltain maajoukkueessa alle 17-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2001 ja alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2003.
B-elokuva

B-elokuva on elokuva, jolle on tyypillistä pieni budjetti, tiukka kuvausaikataulu, kaavamainen käsikirjoitus, suhteellisen lyhyt kesto ja minimaalinen tuotantosuunnittelu.

Historia

B-elokuvia tehtiin alun perin Hollywoodin kultakaudella 1930- ja 1940-luvulla näytettäväksi kahden elokuvan näytöksissä isommalla rahalla tehdyn A-elokuvan jälkeen. Päivänäytöksissä keskellä viikkoa saatettiin näyttää kaksi B-elokuvaa.
B-elokuvia alettiin tehdä, jotta elokuvanäytöksiin saataisiin enemmän väkeä suuren laman aikaan, kun elokuvayleisöt alkoivat pienentyä. Useimmilla elokuvayhtiöillä, kuten MGM:llä ja RKO:lla, oli omat B-elokuvien tuottamiseen tarkoitetut yksikkönsä. Kaksoisnäytöksiä oli vuoteen 1935 mennessä jo 85 prosentissa yhdysvaltalaisista elokuvateattereista. A- ja B-elokuvan lisäksi näytökseen kuului piirrosfilmi, uutisfilmi ja tulevien elokuvien mainoksia. B-filmit tuottivat elokuvayhtiöille pientä mutta tasaista tuottoa.
B-elokuvat eivät halpuudestaan huolimatta olleet aina huonoja. Nykyisin niistä arvostetaan esimerkiksi Val Lewtonin RKO:lle ohjaamia kauhuelokuvia kuten Kissaihmiset (1942) ja Yö voodoo-saarella (1943) sekä film noir -klassikoita kuten Robert Siodmakin Criss Cross (1949).
Kun elokuvanteon kustannukset nousivat 1940-luvulla, suuret yhtiöt alkoivat luopua B-elokuvayksiköistään, ja pienet yhtiöt kuten Republic ja Monogram täyttivät niiden paikan.
B-elokuvien tuotanto väheni entisestään vuoden 1948 jälkeen, kun Yhdysvaltain korkein oikeus kielsi rajoittavat varauskäytännöt ja pakotti suuret yhtiöt myymään elokuvateatterinsa. Tämä uudelleenjärjestely, kilpailu television kanssa sekä yleisön muuttunut maku lopettivat elokuvien kaksoisnäytökset. Pienen budjetin elokuvien tuotanto kuitenkin jatkui, ja 1950-luvulla uudet elokuvayhtiöt tekivät eksploitaatioelokuvia pienille kohderyhmille ja edullisille esittäjille. Näitäkin elokuvia kutsuttiin B-elokuviksi, vaikka niitä ei aina enää esitettykään A-elokuvien kanssa. Tässä vaiheessa B-elokuvat alettiin yhdistää kehnoon laatuun ja ala-arvoiseen tuotantoon.
Nykyään B-elokuva-käsitettä käytetään niin pienen budjetin elokuvien (ei kuitenkaan taide-elokuvien) kuin huonojen elokuvienkin yhteydessä. Tyypillisiä B-elokuvia ovat esimerkiksi kaapelitelevisiokanaville valmistetut toimintaelokuvat. Nimitystä B-elokuva on käytetty myös elokuvista, joita ei esitetä teattereissa, vaan jotka menevät suoraan videolevitykseen tai niitä esitetään heti valmistuttuaan televisiossa.
Kotkan veistospromenadi

Kotkan veistospromenadi on Kotkassa kaupungin keskustassa Kotkansaarella sijaitseva veistoskokoelma, joka käsittää pääosin suomalaisten nykykuvanveistäjien teoksia. Veistoskokoelman ensimmäiset teokset pystytettiin Keskuskadun viereiseen lehmusbulevardiin, jossa on suurin osa teoksista. Veistoskokoelmaa nimitettiin alun perin Veistospuistoksi, mutta teosmäärän kasvettua ja sijoittelun laajennuttua alkuperäisen Veistospuiston ulkopuolelle kokonaisuus nimettiin Veistospromenadiksi syksyllä 2010.

Historia

Keskuskadun vierellä kulkeva lehmusbulevardi peruskunnostettiin vuosina 1996–2001, ja se sai vuonna 2001 Vuoden ympäristörakennepalkinnon. Lähes kilometrin mittainen lehmusbulevardi on osittain peräisin jo 1800-luvulta. Veistospuisto sai alkunsa vuosina 2000–2001, jolloin lehmusbulevardiin sijoitettiin ensimmäiset teokset. Veistospuisto sai jo vuonna 2003 Suomen kuvanveistäjäliiton Pro Sculptura -mitalin. Veistospromenadi on laajentunut Keskuskadun lehmusbulevardin lisäksi Sibeliuksenpuistoon, Toivo Pekkasen puistoon, Sapokan vesipuistoon, Isopuistoon, Fuksinpuistoon, Kirkkokadulle, Satamakadulle ja Puistotielle. Vuonna 2014 veistoskokoelma laajeni sisätiloihin Kauppakeskus Pasaatiin.
Shigeru Ban

Shigeru Ban (jap. 坂茂, s. 1957 Tokio, Japani) on japanilainen arkkitehti. Hänen töitään on muun muassa nykytaiteen museo Centre Pompidou-Metz Ranskassa. Ban on tunnettu paperiin liittyvistä innovaatioistaan. Hän on käyttänyt esimerkiksi osittain kierrätetystä materiaalista valmistettuja kartonkiputkia maanjäristysten uhrien nopeaan ja tehokkaaseen asuttamiseen muun muassa Haitissa 2010 ja Japanin Sendaissa 2011. Ban sai Pritzker-palkinnon vuonna 2014.

Ura

Uransa alussa Ban piti esikuvinaan Mies van der Rohea ja Charles Hedjukia. Nykyisin Ban pitää esikuvanaan Alvar Aaltoa, jonka työhön hän tutustui Suomen-vierailullaan 1986. Hän oivalsi Aallon töiden yhteyden ympäristöön, mikä taas hänen aiemmilla esikuvillaan ei ollut keskeistä. Aalto puolestaan oli kiinnostunut japanilaisesta arkkitehtuurista.
Ban suunnitteli vuoden 2000 maailmannäyttelyn Expo 2000 Hanoveriin Japanin paviljonkia yhdessä saksalaisen arkkitehdin Frei Otton kanssa.