Elina Pohjanpää

Perhetausta

Pohjanpään vanhemmat olivat kirjailija, hovioikeudenneuvos ja sotaylituomari Arvi Pohjanpää ja hammaslääkäri Lempi Vilhelmiina Ranttila. Hänen setänsä oli runoilija Lauri Pohjanpää.

Teatteriura

Pohjanpää aloitti näyttelijänä Kotkan kaupunginteatterissa vuonna 1952. Siellä hän tapasi uraa aloittelevan tulevan aviomiehensä Pentti Siimeksen. He avioituivat vuonna 1956, ja liitto kesti Pohjanpään kuolemaan saakka. Perheeseen syntyi kolme tytärtä: Tarja Johanna (1957), Hanna-Mari (1960) ja Paula Susanna (1963), joista ensimmäinen ja jälkimmäinen ovat näyttelijöitä.
Näyteltyään noin vuoden verran Kotkassa Pohjanpää aloitti pitkän teatteriuran Helsingissä, jossa hän oli kiinnitettynä Kansanteatteri-Työväenteatterin (vuodesta 1965 Helsingin kaupunginteatteri) näyttelijäkuntaan kuolemaansa saakka.
Pohjanpään huomattavimpia näyttämörooleja ovat nimiosat näytelmissä Teurastamojen pyhä Johanna ja Bernarda Alban talo. Hän näytteli myös muun muassa Anton Tšehovin Lokissa Irina Arkadinaa sekä Loppiaisaaton Violaa. Hänen viimeiseksi työkseen jäi Kissaleikki -näytelmän tarmokas Ezsi Orbán. Sen myötä hän ehti viettää uransa 40-vuotisjuhlia kaupunginteatterin pienellä näyttämöllä.
Uransa aikana Elina Pohjanpää näytteli kaikkiaan 111 teatteriroolissa.

Elokuvaura

Pohjanpään ensimmäinen elokuvarooli oli 17-vuotiaana Tauno Palon ja Birgit Kronströmin tähdittämässä Amor hoi! -komediassa vuonna 1950. Hänen ensimmäinen pääosansa oli Larin-Kyöstin runoelmaan perustuvassa draamaelokuvassa Kuisma ja Helinä. Lyyrillisessä elokuvassa Pohjanpää esitti Sankolan ottotytärtä Helinää vastanäyttelijänään kasakkapäällikköä Kuismaa näytellyt Kalervo Nissilä. Ilmari Unhon ohjaamaa elokuvaa ei pidetty kummoisenakaan, mutta Pohjanpään suoritus nuorena vasta-alkajana sai kiitosta. 
Sen jälkeen Pohjanpää näytteli päärooleja sekä draamaelokuvissa, kuten ensimmäisessä suomalaisessa värielokuvassa Juha, että komedioissa, muun muassa Rakas varkaani -elokuvassa. Hänen tunnetuin roolinsa lienee neuvokas vuorineuvoksen tytär Irma Vanne suomi-filmin klassikossa Komisario Palmun erehdys. Pohjanpään elokuvaura hiljeni 1960-luvun näyttelijälakon myötä. Hän teki viimeisen pääosatehtävänsä avioliittokomediassa Olin nahjuksen vaimo vuonna 1961. Arvostelijat pitivät Pohjanpään suoritusta elokuvan parhaana.
Pohjanpää näytteli kaikkiaan 28 elokuvassa. 1950- ja 1960-luvuilla hän teki monipuolisia päärooleja, myöhemmin lähinnä sivuosia äiteinä tai vaimoina. Pohjanpää oli Elokuva-Aitta -aikakauslehden äänestyksessä suosituin suomalainen elokuvanäyttelijätär vuosina 1957–1960.
Vuoden 1967 jälkeen Pohjanpään elokuvauralla seurasi yli kymmenen vuoden tauko. 1980-luvulla hän palasi vielä vuosiksi elokuviin. Teatterinäyttämöllä Pohjanpäätä nähtiin jatkuvasti. Hän näytteli myös televisiossa, muun muassa sarjoissa Koivuharju (1977–1978) ja Rakastan, rakastan (1988).
1990-luvun alussa Pohjanpää nähtiin everstinna Tossavaisena neljässä Vääpeli Körmy -elokuvassa, joissa eversti Tossavaista esitti hänen miehensä Pentti Siimes. Pohjanpää näytteli usein samoissa elokuvatuotannoissa puolisonsa kanssa.

Kuolema

Pohjanpää oli kärsinyt pitkään kielivaivoista, ja 1994 hänellä diagnosoitiin suusyöpä. Leikkauksesta huolimatta sairaus ei hellittänyt ja heikensi Pohjanpään nopeasti. Hän kuoli 62-vuotiaana Helsingin kirurgisessa sairaalassa 13. tammikuuta 1996 kielestä alkunsa saaneeseen syöpään.