google/wiki40b huggingface dataset:
Nottingham

Historia

Saksit perustivat Trentjoen varressa sijaitsevan kaupungin 600-luvulla. 800-luvulla alueen valloittivat tanskalaiset viikingit. Aluetta kutsuttiin muun muassa nimillä Tigguo Cobauc ("House of Caves") ja Snottingaham. Vilhelm Valloittaja määräsi Hastingsin taistelun jälkeen jokivarteen rakennettavaksi linnoituksen, jonka ympärille asutus edelleen laajentui.
Legenda Robin Hoodista, 1100-luvulla eläneestä lainsuojattomasta, yhdistetään kiinteästi Nottinghamiin ja sen ympäristöön, etenkin kaupungista pohjoiseen sijaitsevaan Sherwoodin metsään.
Englannin sisällissota alkoi kaupungista 1642, kun  Kaarle I valitsi Nottinghamin linnan taisteluiden näyttämöksi.
Nottingham kasvoi etenkin 1700-luvulla teollisen kasvun myötä. Kaupungin pääartikkeliksi muodostui pitsi, jota valmistettiin paikallisten suunnittelijoiden kehittämillä koneilla. Nottinghamin pitsistä tuli ennen pitkää maailmanlaajuisestikin tunnettu käsite.
Nottinghamista ovat kotoisin jalkapalloseurat Nottingham Forest, joka pelaa tällä hetkellä Englannin mestaruussarjassa, ja Notts County, joka pelaa tällä hetkellä kakkosliigassa.

Koulutus

Nottinghamissa toimii kaksi yliopistoa: University of Nottingham ja Nottingham Trent University. Niissä opiskelee vuosittain yhteensä noin 40 000 täysipäiväistä opiskelijaa.
Tsna

Historia

Viikinkien idäntie kulki Ilmajärvestä ylävirtaan Mustajokea ja Tsnajokea pitkin Valdain ylängölle. Ylängöllä vetotaival Tvertsajoelle ja sieltä alavirtaan Volgalle. Vesitie tunnetaan jo varjagiajoilta asti. Tästä on todisteena huomattavat arkeologiset löydöt näiden jokien varsilta.
Vyšni Volotšokin vesitie rakennettiin vanhan viikinkien idäntien reitille 1700-luvulla. Tämä kanavajärjestelmä oli 1700-1800-luvuilla Venäjän tärkein Euroopan ja Aasian välinen tavarankuljetusreitti. Tsnajoki oli osa tätä vesitietä. Sen merkitys rupesi vähenemään 1860-luvulla rautatien valmistumisen jälkeen. Laivojen koon kasvaessa isommat jokilaivat eivät voineet enää käyttää tätä vesitietä vaan rupesivat käyttämään Volgan–Itämeren vesitietä.
Separointi

Separointi tarkoittaa erottamista, muun muassa maidon ja kerman erottamista toisistaan sekä rasvakiteiden erotus ja rasvan erottaminen herasta separaattorin (engl. separate) avulla. Separaattorin toimintaperiaate perustuu keskipakoisvoimaan. Separaattorissa on metallilevyjä, joissa on erikokoisia reikiä, joiden läpi raakamaidosta erotellaan maito ja kerma omiin astioihin.
Ruoka-aineiden lisäksi myös esimerkiksi lietettä voidaan separoida. Tällöin nesteet ja kuivat aineet erotetaan separaattorin avulla toisistaan.
Harri Tirkkonen

Harri Robert Tirkkonen (24. marraskuuta 1930 Helsinki – 11. heinäkuuta 2018 Helsinki) oli suomalainen näyttelijä. 
Tirkkonen oli yksi käytetyimpiä sivuosanäyttelijöitä suomalaisessa elokuvassa 1970- ja 1980-luvuilla. Hän näytteli muun muassa elokuvissa Murheenkryynin poika (1958), Mommilan veriteot 1917 (1973), Manillaköysi (1976), Pedon merkki (1981) ja Ulvova mylläri (1982). Tirkkonen muistetaan ehkä parhaiten pääosasta Hannu Kahakorven ohjaamassa Arto Paasilinna -filmatisoinnissa Onnellinen mies (1979). Tirkkonen näyttelee pääosaa, opettaja Mikael Otsolaa, myös tieteislyhytelokuvassa Syväjäädytetty opettaja (1971).
Tirkkonen oli vuosina 1957−1979 naimisissa näyttelijä Eira Soriolan kanssa. 
Harri Tirkkonen kuoli 11. heinäkuuta 2018 pitkäaikaiseen sairauteen Helsingissä Laakson sairaalassa.
J. P. Pulkkinen

J. P. (Juha Pekka) Pulkkinen (s. 1959 Askola) on helsinkiläinen kirjailija, ohjaaja, käsikirjoittaja ja kulttuuritoimittaja.
Pulkkisen esikoisromaani Ohi liitävä enkeli ilmestyi vuonna 2004, novellikokoelma Minä, Laura ja Cary Grant vuonna 2006 ja Kaikki onnelliset perheet vuonna 2008. Syksyllä 2011 ilmestyi musiikkia ja omaelämäkertaa yhdistelevä Pieni kaistale maata. Romaani Puhu Eevalle ilmestyi vuonna 2016. Vuonna 2018 Pulkkinen aloitti Vantaa-sarjan, josta on tähän mennessä ilmestynyt kaksi teosta, Sinisiipi (2018) ja Valkoinen varis (2019).
Vuonna 1979 Pulkkinen oli perustamassa Päät-yhtyettä ja vuonna 1983 Keba-yhtyettä, jossa hän soitti vuoteen 1985. Hän opiskeli Helsingin yliopistossa kirjallisuutta ja teatteritiedettä ja valmistui filosofian maisteriksi vuonna 1989.
Pulkkinen on työskennellyt Yleisradiossa vuodesta 1990. Radiossa hänet tunnetaan mm. ohjelmista ja radiosarjoista Timanttien jäljillä, Merkkituote, 12 kertomusta liikkeestä ja Ikuiset kaupungit. Vuonna 2009 alkaneessa keskustelusarjassa Television tiiliskivet  on käsitelty yli viisikymmentä keskeistä televisiosarjaa.
Televisioon Pulkkinen on ollut tekemässä muun muassa vuonna 1999 aloitettua henkilökuvasarjaa Ammatti: kirjailija, joka on tähän mennessä esitellyt 32 suomalaista kirjailijaa. Sarja sai vuonna 2003 tiedonjulkistamisen valtionpalkinnon.
Pulkkinen on tehnyt yhdessä Atro Lahtelan kanssa kirjallisuutta käsittelevät dokumenttielokuvat Suomalainen Juha (2002), joka pureutuu juhuuden olemukseen Juhani Ahon teoksesta ponnistaen, ja Mika Waltari Tunturikatu 13 (2008), jossa kerrotaan miten Mika Waltarista, papin pojasta tuli itsensä ylityöllistävä menestyskirjailija.
Pulkkinen käsikirjoitti neliosaisen suomalaista huumoria käsittelevän sarjan Naurun tasavalta. Suuren elokuvatähden ja pienen pohjoisen maan kohtaamisesta kertova dokumenttielokuva Marlon Brando tuli Suomeen valmistui vuonna 2011. Vuoden 2012 lopulla valmistui Pulkkisen ohjaama ja käsikirjoittama Oiva, pöytä ja Kaj Franck, jossa Oiva Toikka kertoo monivuotisesta yhteistyöstään Kaj Franckin kanssa. Se voitti vuoden 2012 parhaan kulttuuriohjelman Koura-palkinnon. Toinen suomalaisen muotoilun huippua, Yrjö Kukkapuroa, käsittelevä dokumentti Yrjö Kukkapuro ja tuolin henki valmistui 2015. Vuonna 2016 valmistunut Karavaani Baobab seuraa Tuure Kilpeläisen ja Kaihon Karavaanin sekä legendaarisen senegalilaisen Orchestra Baobabin kohtaamista ja yhteisiä keikkoja kesällä 2015.
Yhdessä Pekka Laineen kanssa Pulkkinen käsikirjoitti 10-osaisen dokumenttisarjan Urheilu-Suomi   (2017), joka oli Kultainen Venla -ehdokkaana, palkittiin Koura-palkinnolla ja  vuoden urheilukulttuuritekona Suomen urheilugaalassa.
Pokrovsk (Venäjä)

Historia

Kasakat perustivat paikalle Karaulny Mys-nimisen linnoituksen vuonna 1682, josta sittemmin kehittyi Pokrovskojen kylä. Kylästä tuli kaupunkityyppinen taajama vuonna 1941, jolloin sen nimi muuttui samalla nykyiseen muotoon, Pokrovsk. Kaupunki Pokrovskista tuli vuonna 1998.
Caupolicán

Caupolicán oli mapuchejen sotilasjohtaja eli toqui. Hän johti mapucheja Araucon sodassa espanjalaisia vastaan.
Kun Pedro de Valdivia eteni voitokkaasti Araucaniaan mapuchet kokoontuivat päätämään toquista eli sotajohtajasta. Tarinan mukaan Caupolicán sai asemansa sen jälkeen kun hän oli osoittanut voimansa pitämällä puutukkia hartioillaan 3 päivää ja yötä. Hän oli myös hyvä puhuja ja kansan innostaja. Caupolicán kuoli vuonna 1558, kun espanjalaiset ottivat hänet vangiksi ja teloittivat hänet. Teloitus tapahtui seivästämällä.
Palava kirahvi

Palava kirahvi on espanjalaisen, parhaiten surrealistina tunnetun taidemaalarin Salvador Dalín 35×27 senttimetrin kokoinen öljyvärimaalaus vuodelta 1937.
Kuva on sijoitettu illan hämärtyvään ilmapiiriin syvänsinisen taivaan kera. Maalauksessa esiintyy kaksi naishahmoa, joista toisen rinnasta ja jalasta avautuu laatikoita kuin lipastosta. Kummankin hahmon selästä työntyy määrittelemättömiä fallisia muotoja, joita kannattelevat kainalosauvamaiset esineet. Kädet, kyynärvarret ja lähempänä olevan hahmon kasvot on kuorittu niin, että ihonalainen lihaskudos paljastuu. Toinen hahmoista pitelee lihasuikaletta. Lipastoina toimivat ihmishahmot kuten kainalosauvamaiset muodotkin ovat tyypillisiä Dalín maalauksissa esiintyviä arkkityyppejä.
Kauempana taka-alalla näkyy kirahvi, jonka selkä on tulessa. Dalí käytti palavan kirahvin hahmoa ensimmäisen kerran vuoden 1930 elokuvassaan Kulta-aika. Se esiintyi uudelleen toisessa maalauksessa vuonna 1937. Dalí kuvasi työtään ”maskuliiniseksi kosmiseksi apokalyptiseksi hirviöksi”. Hän piti sitä sodan enteenä.
Teos kuuluu nykyään Kunstmuseum Baselin kokoelmiin.
Kotka Rankki Ohutta Yläpilveä

Kotka Rankki Ohutta Yläpilveä oli 1979 perustettu suomalainen poprock-yhtye, joka julkaisi 1980-luvun alussa albumin Alavilla mailla hallan vaaraa sekä kaksi singleä, joista "Pearl Harbour" nousi hitiksi. Jussi Raittinen levytti myöhemmin version yhtyeen kappaleesta "Konttorikantri" nimellä "Samassa veneessä", joka myös soi usein radiossa. Vuonna 2014 yhtyeeltä ilmestyi uusi albumi Nahkiaisen tiedot puuttuvat 34 vuoden tauon jälkeen, mikä lienee Suomessa ennätyksellisen pitkä aika albumien julkaisun välillä.

Historia

Kotka Rankki Ohutta Yläpilveä perustettiin vuonna 1979. 1980 yhtye julkaisi singlen "Pearl Harbour", joka nousi hitiksi ja sai paljon radiosoittoa. Seuraavana vuonna yhtyeeltä julkaistiin albumi Alavilla mailla hallan vaaraa sekä single "Sakaali / Kultainen Kenguru". Opiskelijoista koostunut yhtye hajosi, kun sen jäsenet päätyivät töihin eri puolille Suomea.
Vuonna 2013 yhtyeen jäsen Pentti Laitinen kokosi jäsenet takaisin yhteen. Tuloksena oli uusi kappale "Lotta ja hai", josta tehtiin myös South Park -vaikutteinen videoanimaatio. Seuraavana vuonna yhtyeeltä julkaistiin 34 vuoden tauon jälkeen uusi albumi Nahkiaisen tiedot puuttuvat.
Yhtyeen nimessä esiintyvä Rankki on Kotkan edustalla Suomessa sijaitseva saari, jonka nimi esiintyy päivittäin radion Merisäässä. Yhtyeen toisen albumin nimessä esiintyvä Nahkiainen on Merisäässä myös päivittäin mainittava majakka Perämerellä Raahen edustalla.
Losseropallokala

Ulkonäkö ja koko

Losseropallokala voi kasvaa 12 cm pitkäksi. Se on ruskeansävyinen, täplikäs; silmännurkasta lähtevät tummat juovakuviot kohti poskia kuin liioitellun suuret irtoripset.  Silmät ovat punaiset ja yleiskuva kuhmurainen.

Alkuperä

Losseropallokala on kotoisin  Mekong-joen vesistöstä Laosin ja Thaimaan alueilta. Se viihtyy mutapohjaisilla joen osilla lähellä pohjaa.

Käyttäytyminen

Losseropallokala on sukunsa aggressiivisimpia lajeja. 
Losseropallokalat viettävät ison osan ajastaan piiloutuneena pohjamutaan, mistä ne sitten syöksähtävät ohikulkevan saaliin kimppuun.
Losseropallokalalla on monipuoliset soidinmenot jotka kestävät useita tunteja, jopa päiviä. Koiras puhdistaa pesäpaikan, esimerkiksi laakean kiven pinnalta, puhaltelemalla siihen vesisuihkuja ja hieromalla sitä vatsallaan. Pari pyörii sitten kutupaikan yläpuolella, ja kutuvalmis naaras vaihtaa väriään paljon vaaleammaksi.  Lopulta naaras asettelee mätimunat pesäpohjaan uiskennellen sen yläpuolella ylös ja alas. Sitten se poistuu paikalta, ja koiras jää hedelmöittämään munat ja vartioimaan mätiä. Poikaset kuoriutuvat noin viikon kuluttua.
Losseropallokalat ovat lisääntyneet akvaariossa, mutta kutuparin löytäminen voi olla vaikeaa, sillä sukupuolet ovat varsin samannäköisiä. Myös pienenpienten poikasten ruokinta on haastavaa.

Vesiolot ja ravinto

Losseropallokalalle sopiva pH on 6.5–7.5 ja lämpötila 22–27 °C. Kala on herkkä ammoniakille ja nitriitille, ja sotkee vettä ruokailutavoillaan, joten akvaariossa tarvitaan useita vedenvaihtoja. Sopivaa ravintoa ovat  erilaiset äyriäiset kuten krillit, katkaravut ja taskuravut.
Silvinit

OAO Silvinit (ven. ОАО «Сильвинит», OAO Silvinit) oli vuoteen 2011 saakka suuri venäläinen kalium-lannoitteiden valmistaja ja pörssiyhtiö. Yhtiön kaivokset sijaitsivat Solikamskin kaupungissa Permin aluepiirissä.
Vuonna 2011 yritys liitettiin osaksi Uralkalia, josta yhtiöstä kasvoi liitoksen seurauksena maailman suurin kaliumkarbonaatin eli potaskan tuottaja noin 20 prosentin osuudella maailmanmarkkinoista.
Jyrki Iivonen

Jyrki Kalervo Iivonen (s. 21. heinäkuuta 1950 Karstula) on suomalainen valtiotieteen tohtori, dosentti ja ulkopolitiikan tutkija.
Iivonen väitteli valtiotieteen tohtoriksi 1990. Hän on toiminut Tampereen yliopiston valtio-opin dosenttina vuodesta 1991 alkaen ja Helsingin yliopiston yleisen valtio-opin (kansainvälinen politiikka) dosenttina vuodesta 1996 alkaen.
Iivonen oli 1980-luvulla ja 1990-luvun alussa tutkijana Tampereen yliopiston politiikan tutkimuksen laitoksella ja Ulkopoliittisessa instituutissa. Hän työskenteli vuodesta 1994 alkaen eri tehtävissä ulkoasiainhallinnossa ja puolustusministeriössä. Iivonen toimi viimeksi ennen eläkkeelle jäämistään puolustusministeriön viestintäjohtajana vuosina 2002–2013.

Ura

Iivonen kirjoitti ylioppilaaksi 1969 ja valmistui yhteiskuntatieteiden kandidaatiksi 1973 sekä yhteiskuntatieteiden lisensiaatiksi 1982 Tampereen yliopistossa. Valtiotieteen tohtoriksi hän väitteli 1990 Helsingin yliopistossa ja suoritti 1986 tutkimustyötä Lontoon yliopistossa.
Työuransa Iivonen aloitti Tampereen yliopiston tutkijana 1973–1975, vuodet 1979–1982 hän toimi viransijaisena assistenttina ja 1982 viransijaisena lehtorina. Tampereen yliopiston viransijaisena apulaisprofessorina hän työskenteli 1983 ja valtio-opin dosenttina vuodesta 1991 lähtien. Tilastokeskuksen yliaktuaarina Iivonen oli 1975–1978, Suomen akatemian tutkijana 1984–1986 ja Ulkopoliittisen instituutin erikoistutkijana 1987–1994. Puolustusministeriön väliaikaisena neuvottelevana virkamiehenä hän työskenteli 1994–1996 ja siirtyi sitten vuosiksi 1996–2000 Suomen suurlähetystöön Washingtoniin poliittisista ja sotilasasioista vastaavaksi ministerineuvokseksi. Yhdysvalloista hän palasi Suomeen toimiakseen puolustusministeriön neuvottelevana virkamiehenä 2000–2001 ja siirtyi sitten puolustusministeriön viestintäjohtajaksi vuosiksi 2002–2013.
Päätyönsä ohella Iivonen on toiminut kolumnistina Turun Sanomissa 1986–1996, Ruotuväki-lehdessä 1996–1998, Pohjalaisessa 2006–2014 ja Kalevassa 2013–2016. Päätoimittajana hän on ollut Ulkopolitiikka-lehdessä 1990–1994 ja Maanpuolustus-lehdessä 2007–2013.
Elo (koira)

Ulkonäkö

Eloa jalostetaan enemmän luonnetta kuin ulkonäköä silmällä pitäen, minkä vuoksi ulkonäkö vaihtelee koirasta riippuen. Tästä huolimatta rotumääritelmä mainitsee säkäkorkeudeksi 46–60 cm ja painoksi 22–35 kg. Runko on hieman korkeuttaan pidempi ja normaalisti selän ylle kiertynyt häntä töyhtömäinen (tuuhea). Korvat ovat pystyt, pörröiset, eräälle toisistaan asettuneet ja kärjistään hieman pyöristyneet.
Rodusta on kaksi muunnosta: pitkä- (virallisesti sileä-) ja karkeakarvainen, joista molemmilla on tiheä pohjavilla. Kaikki värit sallitaan, mutta erityisen arvostettu on valkoinen joko ruskein, punaisin, mustin tai harmain merkein.

Alkuperä

Vuonna 1987 Marita ja Heinz Szobries risteyttivät eurasiereitaan vanhaenglanninlammaskoirien kanssa. He uskoivat että vaikka rodut olivat keskenään erittäin erilaisia, rotutyyppi ja rotujen kehityskaari olivat molemmilla samankaltaiset. Ne pennut joilla oli ainutlaatuisia piirteitä ja hyvä terveys valittiin jatkojalostukseen. Koska eurasiereja ei ollut riittävästi, risteytyksissä käytettiin myös chow chow'ta, samojedinkoiraa ja dalmatiankoiraa geenipohjan laajentamiseksi.
Jalostus on jatkunut ja pitkällä tähtäimellä se on keskittynyt sopivan luonteen säilyttämiseen perimässä. Nimi elo (alun perin eloschaboro) tulee kolmen rodun kirjaimista - eurasierin, vanhaenglanninlammaskoiran ja chow chow'n - ja sitä suojellaan Saksassa tavaramerkin avulla. Koirien jalostaminen elo-nimen alla sallitaan vain rodun perustajien myöntymyksestä.
Eloa jalostetaan pääasiallisesti luonnetta ja käytöstä silmällä pitäen, tarkoituksena luoda mahdollisimman hyvä perhelemmikki.
On olemassa myös niin kutsuttu Klein-Elo (pikku-elo) joka on jalostettu kiinanpalatsikoirasta ja erilaisista pienistä pystykorvista. Sitä kasvattavat samoin periaattein samat ihmiset.

Terveys

Kuten kaikilla lukumäärältään pienillä roduilla, elon pieni populaatiokoko kasvattaa sisäsiittoisuuden ja sen seuraamusten riskiä, sekä myös perinnöllisten sairauksien säännöllistä esiintymistä. Rodulla on herkkyyttä distichiaan, jossa sarveiskalvo saattaa vahingoittua. Jotta koira voidaan hyväksyä jalostukseen, se tulee silmätutkituttaa ja lonkkakuvauttaa.
Saksassa on tehty geneettinen tutkimus, jossa on laskettu kantarotujen geenien osuus, sisäsiittoisuuskerroin ja suhdekertoimet, sekä kuolleena syntyneiden yksilöiden osuus pentueissa. Tutkimus myös osoitti että 96,5 % eloista oli läheistä sukua keskenään. Rotu koostuu 48% eurasierista, 23% vanhaenglanninlammaskoirasta ja 10% chow chow'sta. Sisäsiittoisuuskerroin on 12,04%.

Merlsheimer

Eräs elo-kasvattaja risteytti koiriaan villakoiran kanssa ja antoi uudelle variaatiolle nimen merlsheimer. Se muistuttaa ulkonäöltään suuresti sekä sileäkarvaista eloa että eurasieria, ja luetaan pikemminkin designer-koiriin kuin varsinaiseksi roduksi.
Ray Danton

Ray Danton (oikealta nimeltään Raymond Kaplan; 19. syyskuuta 1931 New York – 11. helmikuuta 1992 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen näyttelijä ja elokuvaohjaaja
Ray Danton syntyi juutalaisperheeseen, opiskeli Pittsburghin yliopistossa ja Carnegien teknisessä koulussa sekä näytteli teatterissa. Korean sodan aikana hän palveli Yhdysvaltain maavoimissa.
Dantonin ensimmäinen elokuva oli Kohtalon ratsastaja (Chief Crazy Horse) vuonna 1955. Hän esitti etupäässä sulavan mutta vaarallisen roiston rooleja tv-sarjoissa ja elokuvissa, joista tunnetuin on Jack Diamond – gangsteri (The Rise and Fall of Legs Diamond) vuodelta 1960. Vuonna 1956 Danton sai Golden Globe -palkinnon vuoden uutena miestähtenä.
1960-luvulla Danton teki useita elokuvia Italiassa ja Espanjassa. 1970-luvun alussa hän palasi Yhdysvaltoihin esiintyen lähinnä b-elokuvissa ja televisiosarjoissa. Samoihin aikoihin Danton perusti oman tuotantoyhtiön ja alkoi työskennellä myös ohjaajana. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Vampyyrien kuolemantanssi (Deathmaster) vuonna 1972.
Danton oli naimisissa näyttelijä Julie Adamsin kanssa. Hän kuoli munuaissairauteen.
13th District

Juoni

Tapahtumat sijoittuvat vuoden 2010 Pariisiin, jossa slummimainen Alue 13 on ympäröity muurilla muusta kaupungista siellä olevan rikollisuuden vuoksi. Alueella ei ole enää kouluja, posteja tai edes poliisi-asemaa.
Leïto joutuu kahnaukseen paikallisen rikollisliigan kanssa hävittäessään näiden huume-erän. Nämä kidnappaavat Leïton siskon, Lolan, mutta Leïto onnistuu vapauttamaan tämän ja vangitsee samalla rikollisliigan johtajan, Tahan. Leïto luovuttaa Tahan muurin ympärillä valvovalle poliisille. Nämä ovat kuitenkin vetääntymässä pois ja vapauttavat Tahan ja antavat tälle Leïton siskon mukaan. Tästä suuttuneena Leïto tappaa yhden poliiseista ja joutuu vankilaan.
Damien Tomaso on arvostettu poliisi, joka lähetetään deaktivoimaan Alue 13:lle joutunut ydinkärki. Mukaansa oppaaksi Tomaso saa Leïton.
Haukilammi (Asikkala)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 6,8 hehtaaria, se on 750 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 1,7 kilometriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Ruotsalaisen alueella (14.14), jonka Pyhäjoen valuma-alueeseen (14.145) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 84,6 metriä mpy.
Esa Koukkari

Esa Johannes Koukkari (s. 22. syyskuuta 1938 Vieremä) on suomalainen rakennusmestari ja kirjailija. 
Koukkari suoritti Kansanvalistusseuran kirjeopiston kautta keskikoulun ja lukio-opintoja. Hän valmistui rakennusmestariksi 1963 Oulun teknillisestä koulusta. Hän oli opiskeluaikanaan rakennusten korjaustöiden työnjohtajana valtion rautateillä. Valmistuttuaan Koukkari oli työssä Hyvinkään kaupungin suunnitteluosastolla vuoteen 1970 saakka ja sen jälkeen hän oli Valmisbetoni Serimaa & kumppanien (myöhemmin Partek) palveluksessa. Esa Koukkari oli viimeksi työssä piirisihteerinä Rakennusteknisten ammattiliitossa vuodesta 1976 aina eläkkeelle jäämiseensä saakka 1998. Hän on ollut mukana Ylä-Savon kirjailijayhdistys Panu ry:n toiminnassa.
Esa Koukkari on kirjoittanut tietokirjoja, sukututkimuksia ja kaksiosaisen romaanin Koukkarin suvun vaiheista.
Eva Illoinen

Eva Illoinen (o.s. Tikander, 4. heinäkuuta 1934 Uusikirkko (Vl.) – 5. kesäkuuta 1987 Uusikaupunki) oli suomalainen kirjailija.
Eva Illoinen valmistui ylioppilaaksi 1953 ja filosofian kandidaatiksi 1957. Hän toimi äidinkielen opettajana Vakka-Suomen kauppaoppilaitoksessa.
Eva Illoisen ensimmäinen romaani Joutilaat päivät ilmestyi vuonna 1965. Sittemmin hän julkaisi useita naisten- ja nuortenkirjoja.
Vuonna 1982 Eva Illoinen ryhtyi kirjoittamaan perhekuunnelmasarjaa Matti, Kappu, Eeva ja Eppu, joka saavutti heti suuren suosion. Sen ansiosta hänet ehkä parhaiten muistetaankin. Rooleissa olivat Risto Aaltonen (Matti), Paula Siimes (Kappu), Riitta Elstelä (Eeva), Karin Pacius (Eppu) ja Leila Itkonen (mummi). Sarjan suosion salaisuus oli siinä, että arkisia perheasioita käsiteltiin kuunnelmassa helposti omaksuttavalla tavalla. Aiheet kuunnelmaan Eva Illoinen saikin omasta perhepiiristään. Kuunnelmasarjaa ehti valmistua sata jaksoa, kunnes sen kirjoittaminen loppui Eva Illoisen äkilliseen kuolemaan.
Jaakko V

Jaakko V (10. huhtikuuta 1512 – 14. joulukuuta 1542) oli Skotlannin kuningas vuosina 1513–1542.

Elämäkerta

Jaakon vanhemmat olivat kuningas Jaakko IV ja tämän vaimo Margareeta Tudor. Hänen enonsa oli siis Englannin kuningas Henrik VIII, ja hän oli Edvard VI:n, Maria I:n ja Elisabet I:n serkku. Jaakko oli vasta runsaan vuoden ikäinen, kun hänen isänsä kaatui Flodden Fieldin taistelussa. Syyskuussa 1513 hänet kruunattiin Stirlingin linnassa, mutta koko hänen lapsuutensa vallassa oli sijaishallitsijoita. Jaakko nousi todelliseksi kuninkaaksi 16-vuotiaana vuonna 1528.
Jaakon ensimmäinen tehtävä kuninkaana oli raivata tieltä isäpuolensa, Angusin jaarli Archibald Douglas, joka oli pitänyt alaikäistä Jaakkoa vangittuna Edinburghin linnassa. Jaakko myös taltutti kapinat ja Ulko-Hebridien päälliköt. Hän myös lisäsi varallisuuttaan tiukentamalla verotusta ja peruuttamalla läänityksiä. Suuren osan rikkauksistaan Jaakko käytti rakennustöihin Stirlingissä, Falkirkissä, Linlithgow’ssa ja Holyroodissa.
Kuningas oli ankara harhaoppien vastustaja. Hänen kaudellaan useita uskonpuhdistuksen kannattajia teloitettiin, tunnetuimpana vuonna 1528 roviolla poltettu Patrick Hamilton.
Jaakko V avioitui Ranskan kuninkaan Frans I:n tyttären, Valois’n Madelinen, kanssa vuonna 1537, mutta tämä kuoli pian ja Jaakko avioitui uudelleen. Maria Guisen kanssa hän sai kaksi poikaa, jotka kuitenkin kuolivat jo varhain. Tytär kuitenkin säilyi hengissä ja hänestä tuli Skotlannin seuraava hallitsija, Maria Stuart (Maria I).
Jaakko pyrki tasapainoilemaan maansa ranskalais- ja englantilaissuuntausten välissä. Ranskalaissuuntauksen vaatimuksesta hän solmi liiton Ranskan kanssa vuonna 1542. Myös hyökkäystä Englantiin yritettiin, mutta se tyrehtyi alkuunsa tappioon Solway Mossin taistelussa 1542.
Legendan mukaan Jaakko naamioitui öisin, jotta sai liikkua rauhassa Edinburghin kaduilla nimellä Gudeman of Ballengeich.
Jari Salo

J-P Salo (Jari Salo / Jari-Pekka Salo) (s. 7. joulukuuta 1967) on suomalainen spiikkeri, ääninäyttelijä, laulaja, muusikko ja kääntäjä. Salo toimii yrittäjänä Chicken House Productions -yrityksessä, joka muun muassa tuottaa äänimainontaa radioon ja televisioon. Salo on tehnyt lukuisia äänirooleja eri animaatiosarjoissa ja -elokuvissa sekä peleissä. Hän on myös laulanut usean animaatiosarjan tunnusmusiikin.
Salo on toiminut muusikkona monen suomalaisartistin taustayhtyeessä. Vuonna 2004 hän oli tuottajana ja muusikkona Janne Hurmeen Human Temple -yhtyeen Insomnia-levyllä. Salo osallistui The Voice of Finland -kilpailuun keväällä 2012. Hän kilpaili Michael Monroen joukkueessa ja eteni ensimmäiseen live-esitykseen asti.