Arseni Zakrevski

Kenraalikuvernöörinä

Kun Venäjän keisari Aleksanteri I nimitti puolalaissyntyisen Zakrevskin Suomen kenraalikuvernööriksi vuonna 1823, piti tämä nimitystä epäedullisena käänteenä virkaurallaan. Hän piti Suomea syrjäseutuna, jossa asui epäilyttävän epävenäläisiä ihmisiä. Zakrevski kutsuikin Suomea "minun Siperiakseni".  Hän osasi vain puolaa ja venäjää. Zakrevskiä ei myöskään miellyttänyt Suomen autonominen asema, sillä hänen näkemyksensä mukaan keisarin tuli olla ehdoton itsevaltias kaikkialla Venäjän valtakunnassa.
Vaikka Zakrevski ei ollut ottanut kenraalikuvernöörin virkaa innoissaan vastaan, sopeutui hän nopeasti uuteen asemaansa ja alkoi määrätietoisesti toteuttaa Suomessa omaa politiikkaansa. Hän pyrki lopullisesti katkaisemaan Suomen henkiset siteet Ruotsiin ja liittämään maan lujasti Venäjään. Suomen autonomista asemaa hän ei voinut kumota, mutta hän pyrki siihen, että Venäjän etu voittaisi silloin, kun Suomen ja Venäjän edut olivat ristiriidassa.
Kun Nikolai I:stä tuli Venäjän keisari vuonna 1825, saavutti Zakrevski nopeasti uuden keisarin luottamuksen, ja hänen asemansa Suomessa vahvistui. Hallintomenettelyä muutettiin niin, että kenraalikuvernööri saattoi aiemmasta poiketen itse esitellä Suomea koskevia asioita keisarille. Zakrevski perusteli tätä muutosta sillä, että vastaava oikeus oli kaikkien muidenkin Venäjän alueiden kenraalikuvernööreillä. Suomen senaatti koki Zakrevskin toiminnan kuitenkin oman valtansa rajoittamisena.
Zakrevskin aikakaudella vuosina 1826–27 perustettiin Helsingin ortodoksinen seurakunta jolle rakennettiin oma Pyhän Kolminaisuuden kirkko etupäässä venäläisten kauppiaiden ja upseerien lahjoitusten turvin: vaikka ortodoksisen kirkon rakentaminen oli ohjelmassa, sitä olisi pitänyt odottaa liian kauan pelkällä valtiovallan tuella eli yli suuren luterilaisen kirkon eli Nikolainkirkon (nyk. Tuomiokirkko) rakentamisen; viimeksi mainittu valmistui vasta vuonna 1852. Siksi ortodoksit rahoittivat itse oman kirkkonsa ja kenraalikuvernööri tuki hanketta voimakkaasti. 
Zakrevskin alkuperäinen tavoite astuttuaan virkaan oli lähentää Suomea Venäjään, mutta häntä voidaan itse asiassa pitää Suomen autonomian vakiinnuttajana. Suomen asiain komitean lakkauttaminen, valtiosihteerinviraston perustaminen ja valtiosihteerin ohjesääntö olivat autonomian kasvamisen kannalta merkittäviä hankkeita. Niiden myötä senaatin valta kasvoi, ja vuonna 1826 sille siirrettiin useita asioita päätettäväksi ilman ennakkoesittelyä itse keisarille. Zakrevski oli näiden vuoden 1826 toimenpiteiden ylin päättäjä ja koordinaattori.
Zakrevski sai nimityksen Venäjän sisäministeriksi vuonna 1828, mutta hän jatkoi työtään myös Suomen kenraalikuvernöörinä. Sisäministerin työ vaati häneltä kuitenkin oleskelua Pietarissa, ja niinpä hänen otteensa Suomen asioista höltyi. Voidaan myös olettaa, että Suomessa vietetty aika oli lieventänyt hänen epäluuloaan suomalaisia kohtaan.
Keisari aateloi Zakrevskin kreiviksi senaatin esityksestä 14. elokuuta 1830. Zakrewsky-suku merkittiin 9. kesäkuuta 1831 Suomen ritarihuoneeseen numerolla 9. Suku on sittemmin sammunut.

Uran loppupuoli

Vuonna 1831 Zakrevski joutui keisarin epäsuosioon ja hänet erotettiin kaikista viroistaan. Epäsuosion taustalla oli todennäköisimmin se, että sisäministerinä Zakrevski oli johtanut huonosti Venäjällä tuolloin riehuneen koleraepidemian torjumista.
Zakrevski kuitenkin palasi vielä kenraaliadjutanttina valtion palvelukseen, ja hänet nimitettiin 18. toukokuuta 1848 Moskovan sotakenraalikuvernööriksi sekä 15. marraskuuta 1848 Venäjän valtakunnankonseljin jäseneksi. Näistä tehtävistä hän sai eron 28. huhtikuuta 1859. Tämän jälkeen Zakrevski hoiti Moskovassa, Nižni Novgorodissa ja Penzassa sijainneita maatilojaan ja kuoli tyttärensä luona Firenzessä 78-vuotiaana vuonna 1865.