google/wiki40b huggingface dataset:
International Photography Hall of Fame and Museum

Historia

International Photography Hall of Fame and Museumin taustalla oli Professional Photographers of American perustaman Photographic Art and Science Foundationin projekti, jonka tarkoituksena oli luoda kunniagalleria merkittäville valokuvaajille ja keksijöille. Museolla ei alkuun ollut mitään toimitiloja, jossa se olisi voinut esitellä kunniagalleriaan valittuja tai säätiön kokoelmia. Säätiön kokoelmat kuitenkin kasvoivat, kun monet lahjoittivat sille antiikkisia kameroitaan. Museo avasi ovensa 1977 Santa Barbarassa Kaliforniassa Brooks-instituutissa.
Museo toimi Santa Barbarassa vuoteen 1983, jolloin se muutti Oklahoma Cityyn. Siellä museon toimitilat olivat tiederakennuksessa, mutta kun rakennus päätettiin omistaa kokonaan tieteelle, valokuvamuseo joutui etsimään uudet tilat. Museota ajateltiin siirrettäväksi muun muassa Rochesteriin ja Miamiin, mutta se sai uuden kotinsa St. Louisista, kun museon johtaja John Nagel oli tavannut Grand Centerin johtajan Vincent Schoemehlin. Uusi museo avattiin lokakuussa 2013, ja sitä varten jouduttiin kuukausien ajan keräämään varoja ja rakentamaan uusia tiloja.
Raitapyrstökottarainen

Levinneisyys

Raitapyrstökottaraista tavataan hyvin laajalla alueella Angolassa, Botswanassa, Mosambikissa, Namibiassa, Etelä-Afrikassa, Swazimaassa ja Sambiassa. Lajin on kuvattu olevan paikallisesti yleinen, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Jos talviyönä matkamies

Jos talviyönä matkamies (Se una notte d’inverno un viaggiatore) on Italo Calvinon romaani, joka julkaistiin vuonna 1979. Kirja kertoo Lukijasta, joka yrittää lukea kirjaa nimeltä Jos talviyönä matkamies. Kirjaa pidetään postmodernin kokeellisen kirjallisuuden klassikkona. Kirjassa ”lukijan” käsiinsä saamat teokset ovat satiireja salapoliisikertomuksista aina eroottiseen japanilaiseen kirjallisuuteen asti.

Juoni

Tarina kertoo yksikön toisessa persoonassa Lukijasta, ja tarina alkaa kun Lukija ostaa kirjan Jos talviyönä matkamies ja valmistautuu lukemaan sitä. Kirjan toinen luku alkaa kertoa Lukijan lukemaa kirjaa. Lukija huomaa pian saaneensa kirjasta viallisen kappaleen: teksti alkaa toistaa itseään sanasta sanaan. Hän palaa kauppaan vaihtaakseen kirjan virheettömään kappaleeseen, mutta palattuaan kotiinsa lukemaan havaitsee, että uudella kirjalla samoista kansista huolimatta ei ole mitään tekemistä tarinan Jos talviyönä matkamies kanssa. Harmistuksesta huolimatta hän alkaa lukea uutta tarinaa, mutta joutuu toteamaan, että tämäkin katkeaa kesken, koska pian ensimmäisen kappaleen jälkeen kirjassa on enää pelkkiä tyhjiä papereita. Lukija, joka haluaisi mieluusti lukea loppuun sekä alkuperäisen että uuden tarinan, alkaa selvittää tapausta ja saakin selville uuden tarinan nimen: Malborkin asutusten ulkopuolella. Yrittäessään löytää tämän loppuosaa Lukija saa käsiinsä yhä uusia romaaneja, joita hän ei yhä erilaisemmista syistä voi lukea loppuun. Lukija päätyy seikkailemaan ensin kirjankustantamossa ja yliopiston kirjallisuustieteen osastolla, sittemmin myös ulkomailla, ja joutuu tekemisiin ihailemansa Lukijattaren kanssa.
Tarina saa yhä absurdimpia piirteitä ja Lukija tempautuu mukaan seikkailuun, joka saa sensuuriin liittyen jopa syvästi poliittisia piirteitä.
Lukijan lukemien tarinanalkujen nimistä koostuu oma tarinansa: Jos talviyönä matkamies, Malborkin asutuksen ulkopuolella, Kurkottautuessaan äkkijyrkältä rinteeltä, Pelkäämättä tuulta ja huimausta, Katsoo alas tiivistyvään varjoon, Solmiutuvien linjojen verkossa, Ristiin menevien linjojen verkossa, Kuun valaisemalla lehtimatolla, Tyhjän kuopan ympärillä, Mikä tarina sen pohjalla odottaa loppuaan?
Bert Sundqvist

Bert Erik Sundqvist (s. 1921) on suomalainen metsänhoitaja. Hän on toiminut Centralskogsnämnden Skogskulturin toimitusjohtajana 1978–1986.
Aachener Printen

Aachener Printen on pehmeä, melko paksu, saksalainen piparkakku, joita valmistetaan Aachenin kaupungissa Saksassa. Alun perin Aachener Printen makeutettiin hunajalla, mutta makeutukseen on käytetty yli kaksisataa vuotta sokerijuurikassiirappia.
Nimi Aachener Printen on suojattu Euroopan unionin nimisuojajärjestelmässä, joten kaikkien valmistajien tulee olla Aachenissa tai sen lähialueella.

Historia

Kaiverretuissa muoteissa valmistettuja pikkuleipiä (couques de Dinant) on valmistettu Dinantin kaupungissa Belgiassa yli tuhat vuotta. Kun kuparin pakottamiseen erikoistuneita käsityöläisiä muutti Dinantista Aacheniin 1400-luvulla, he toivat mukanaan reseptin ja perinteen valmistaa pikkuleipiä kuvioiduissa vuoissa. Printeneitä myytiin luostarien apteekeissa, koska joidenkin valmistusaineiden (hunaja, yritit ja mausteet) koettiin edistävän terveyttä.

Valmistus

Alun perin Aachener Printenit makeutettiin hunajalla, mutta nykyään käytetään sokerijuurikassiirappia. Siirappia alettiin käyttää, kun hunajan saatavuus heikkeni Napoleonin sotien vuoksi 1800-luvun alussa. Uusi makeutustapa säilyi Napoleonin kukistumisen jälkeenkin.
Aachener Printenien valmitukseen käytetään useita mausteita kuten kanelia, anista, neilikkaa, kardemummaa, korianteria, maustepippuria ja inkivääriä. Tarkat tiedot maustesekoituksesta ovat kuitenkin Printen-leipomoiden varjeltu salaisuus. 
Alkuperäisten Aachener Printenien lisäksi on saatavilla Printeneitä manteleilla ja suklaalla tai sokerilla kuorrutettuina.

Piparkakkumuotit

Alun perin muottien kuva-aiheet olivat uskonnollisia. 1800-luvun alussa yleisiä kuva-aiheita olivat ranskalaiset ja preussilaiset sotilaat. Symbolisesti näin voitiin purra epäsuosituilta hallitsijoilta pää irti, mikä on alueelle tyypillistä ja karnevaalissa toistettavaa huumoria.
Pannotia

Pannotia

Pannotia syntyi edellisen jättiläismanner Rodinian hajotessa myöhäisellä prekambrikaudella noin 750 miljoonaa vuotta sitten syntyneiden mantereiden Protolauraasian (Euraasia-Amerikka-Kongo) ja Protogondwanan (Gondwana-Kongo-Atlantica) törmäyksessä. Noin 540 miljoonaa vuotta sitten Pannotia hajosi Lauraasiaan (lähinnä Pohjois-Amerikka), Balticaan, Siperiaan ja Gondwanaan.
Valtiopäiväneuvos

Valtiopäiväneuvos on Suomessa tasavallan presidentin myöntämä arvonimi, joka kuuluu 2. ryhmään. Arvonimestä maksettavan veron määrä on joko 33 300 euroa tai 8 300 euroa.
Arvonimi on myönnetty ensimmäisen kerran vuonna 1990. Vuosien 1918–2013 aikana valtiopäiväneuvoksen arvonimi on myönnetty 20 henkilölle. 
Vuoteen 2013 mennessä arvonimen oli saanut 18 entistä suomalaista kansanedustajaa, ruotsalainen poliitikko Sinikka Bohlin sekä eduskunnan entinen pääsihteeri Erkki Ketola.
Ҋ

Ääntäminen

Ҋ ääntyy kiltinänsaamessa soinnittomana palataalisena approksimanttina /j̊/. Sen asemesta voidaan käyttää myös kirjainta ј.
Valvottu läpilasku

Valvottu läpilasku on Suomessa sallittu salainen pakkokeino, jota voidaan käyttää esitutkinnassa salassa sen kohteelta ja josta säädetään vuoden 2011 pakkokeinolain 10. luvussa.
Pakkokeinolaissa valvottu läpilasku tarkoittaa, että esitutkintaviranomainen saa olla puuttumatta esineen, aineen tai omaisuuden kuljetukseen tai muuhun toimitukseen tai siirtää tällaista puuttumista, jos tämä on tarpeen tekeillä olevaan rikokseen osallisten henkilöiden tunnistamiseksi taikka tekeillä olevaa rikosta vakavamman rikoksen tai laajemman rikoskokonaisuuden selvittämiseksi.

Valvotun läpilaskun edellytykset

Esitutkintaviranomainen saa käyttää valvottua läpilaskua, jos on syytä epäillä rikosta, josta säädetty ankarin rangaistus on vähintään neljä vuotta vankeutta. Edellytyksenä on lisäksi, että läpilasku on tosiasiallisesti valvottavissa ja että siihen voidaan tarvittaessa puuttua. Toimenpiteestä ei saa myöskään aiheutua merkittävää vaaraa kenenkään hengelle, terveydelle tai vapaudelle eikä merkittävää huomattavan ympäristö-, omaisuus- tai varallisuusvahingon vaaraa.
Osmo Vallo

Osmo Vallo (4. toukokuuta 1954 – 30. toukokuuta 1995 Karlstad) oli suomalaissyntyinen Ruotsissa asunut mies. Vallo sai surmansa pidätyksen yhteydessä toukokuussa 1995. Pidätyksen syy oli riehuminen. Silminnäkijöiden mukaan poliisien käytös oli väkivaltaista. Poliiseja epäiltiin kuolemantuottamuksesta, jota ei kuitenkaan voitu todistaa. Tuomio tuli ainoastaan koiran usuttamisesta Vallon kimppuun. Vallon huumeiden ja alkoholin käytöllä arveltiin olevan vaikutusta tuomioon. Omaiset kuitenkin syyttivät poliisia. Keväällä 1998 Vallolle tehtiin kolmas ruumiinavaus. Ruumiinavausraportin mukaan Vallo oli elossa pahoinpitelyn alkaessa.
Kulmakarvat

Kulmakarvat ovat sarja karvoja, jotka kasvavat silmäkuopan yläpuolella olevassa luisessa harjanteessa ihmisillä ja useimmilla muillakin nisäkkäillä. Kulmakarvat suojaavat silmää hieltä ja vedeltä. Ihmisellä kulmakarvoja on noin 500.

Tehtävä

Kulmakarvojen tehtävä on suojata silmää esimerkiksi hieltä ja sateelta ohjaamalla ne silmien ohi. Niitä voi käyttää myös ilmehtimiseen.

Ominaisuudet

Ihmisellä on yhteensä 500, ehkä jopa 1 100 kulmakarvaa. Kulmakarvat uusiutuvat kokonaan noin neljässä kuukaudessa.
Joillakin ihmisillä kulmakarvat ovat kasvaneet yhteen. Länsimaissa on yleensä suosittu pitää rakoa kulmakarvojen välissä, mutta joissakin Aasian maissa yhteen kasvaneet kulmakarvat ovat olleet arvostettuja.

Kasvu

Kulmakarvat kasvavat hitaammin ja jäävät lyhyemmiksi kuin hiukset, sillä niiden kasvukausi on vain neljä kuukautta. Muihin ihokarvoihin verrattuna niiden kasvu riippuu vähemmän ihmisen hormonitoiminnasta. Kulmakarvojen karvatupet ovat herkkiä vammoille, joiden seurauksena kulmakarvat saattavat joskus lakata kokonaan kasvamasta.

Kulttuurihistoriaa

Kulmakarvoja on kaunisteltu aikojen saatossa eri tavoin. Kulmakarvoja tummennettiin yleisesti jo muinaisessa Egyptissä ja Babyloniassa. Kreikassa naiset käyttivät joskus tekokulmakarvoja, joita tehtiin vuohen karvoista. Roomalaiset naiset nyppivät kulmakarvojaan muotoillakseen niitä. Bysantin naisilla oli joskus tapana nyppiä kulmakarvansa suoraan linjaan ja maalata niiden alle musta viiva. Keskiajan Euroopassa naiset ajelivat usein kaikki kulmakarvansa, sillä ihanteena oli korkea otsa. Myös Kiinassa, Intiassa, Lähi-idässä ja muissa osissa Aasiaa kulmakarvojen nyppiminen on ollut suosiossa. Japanissa naiset ovat harrastaneet kulmakarvojen muotoilua. 1900-luvulta lähtien kulmakarvamuodit ovat länsimaissa vaihdelleet tuuheasta kapeaan. 1920-luvulla muodissa olivat kapeat kulmakarvat, minkä on arveltu johtuneen niiden ilmeikkyydestä elokuvissa. 1940-luvulla luonnollisemmat kulmakarvat palasivat naisilla jälleen muotiin. Seuraavina vuosikymmeninä tyylit vaihtelivat puoleen ja toiseen, mutta 1980-luvulla isot kampaukset tulivat muotiin ja sen myötä tuuheat kulmakarvatkin.

Muokkaus

Kulmakarvoja voidaan trimmata nyppimällä, kemiallisesti, vahalla tai elektrolyysillä. Ne voidaan myös nyppiä kokonaan pois, jolloin tilalle voidaan piirtää halutun muotoiset kulmat esimerkiksi meikkikynällä – se oli suosittua ensi kertaa 1960-luvulla. Nykyisin suosittuja ovat myös kulmalävistykset ja tatuoinnin kaltainen kestovärjäys.

Ennätyksiä

Maailman pisimmät kulmakarvat on mitattu japanilaiselta Sumito Matsumuralta, 18,1 senttimetriä.
Ilmari Palmén

Ludvig Ilmari Palmén (14. lokakuuta 1882 Helsinki – 11. maaliskuuta 1945 Helsinki) oli suomalainen Helsingissä asunut juristi ja asianajaja.
Palménin isä oli valtioneuvos Ernst Gustaf Palmén, joka oli muun muassaSuomen ensimmäisen yksikamarisen eduskunnan varapuhemies. Hänen äitinsä oli Ida Amalia Arppe, joka oli Nils Gustav Arppen tytär. Ilmari Palménin nuorempi veli oli kirurgian ylimääräinen professori Arne Johannes Palmén (1885–1974).
Ilmari Palmén pääsi ylioppilaaksi 1901 Helsingin Suomalaisesta yhteiskoulusta. Hän valmistui Helsingin yliopistosta filosofian kandidaatiksi 1904, filosofian maisteriksi 1907 ja molempien oikeuksien kandidaatiksi 1909. Varatuomarin arvon hän sai 1911. Syksyllä 1911 hän perusti asianajotoimiston Cajus Holman kanssa. Palmén luopui 1915 yrityksestä, jonka Holma ja muut kehittivät alallaan merkittäväksi yritykseksi.
Palmén oli naimisissa 1912–1920 käräjäkirjuri Anni Emilia Pelkosen (k. 1941) kanssa, liitto päättyi avioeroon. Heidän poikansa oli eläintieteen professori ja Helsingin yliopiston kansleri Ernst Philip Palmén (1916–1991).

Sotasaaliskavallusjuttu

Palmén oli Suomen sisällissodan jälkeen keväällä 1918 vartiopäällikkönä Suomenlinnan läntisessä ulkosaaristossa ja kuljetti silloin Rysskär-nimiseltä saarelta huvilaansa Träskholmaan ainakin 7 tynnyriä öljyjä, työkaluja ja kaksi nostokraanaa jotka kaikki kuuluivat Suomen valtiolle sotasaaliina. Rysskärillä sijainneet varastot oli sinetöity toukokuussa 1918 mutta silti kesän aikana saarelta kuljetettiin moottoriveneillä pois öljyä niin että syksyllä 1918 kun Palménin vartiopataljoona hajotettiin öljyä oli jäljellä vain muutama tynnyri. 
Ylisotaoikeus tuomitsi Palménin tammikuussa 1920 1 vuoden ja 1 kuukauden vankeusrangasitukseen sotasaalistavaran kavaltamisesta. Hänen avustajanaan toiminut liikemies J. V. Häkli tuomittiin kuritushuoneeseen 2 vuodeksi 3 kuukaudeksi ja 15 päiväksi ja sotasaaliskonttorin intendenttinä 1918 toiminut ylikonduktööri A. G. Sacklén 1 vuodeksi 5 kuukaudeksi. Korkein oikeus tuomitsi kesäkuussa 1920 Häklin kuritushuoneeseen 1 vuodeksi 9 kuukaudeksi 15 päiväksi ja Palménin 11 kuukaudeksi kuritushuoneeseen.
Norjan hallitsija

Yleistä

Norja liitettiin osaksi Ruotsia hyvityksenä siitä että Ruotsi menetti Suomen Venäjälle. Norjalla ja Ruotsilla oli yhteinen hallitsija Kaarle XIII vuodesta 1814. Personaaliunionissa Norjalla oli laajat itsemääräämisoikeudet maan sisäisissä asioissa. Ulko- ja turvallisuuspolitiikka oli yhteinen Ruotsin kanssa. Norjalla oli paljon enemmän päätösvaltaa omissa sisäisissä asioissa kuin sillä oli ollut osana Tanskaa.
Norjan suurkäräjät hyväksyivät vuonna 1905 lain, joka koski Norjan konsulilaitoksen perustamista mutta Norjan ja Ruotsin yhteinen kuningas Oskar II ei hyväksynyt lakia, joten Norjan suurkäräjät katsoivat maan eronneen personaaliunionista. Norjassa järjestettiin kansanäänestys personaaliunionin purkamisesta. Purkamista kannatti 368 392 norjalaista ja unionin säilyttämistä 184. Norjan suurkäräjät ja Ruotsin hallitus sopivat personaaliunionin purkamisesta. Norja valitsi uudeksi valtionpäämiehekseen Tanskan prinssi Karlin, joka otti hallitsijanimekseen Haakon VII. Hän oli isänsä puolelta Sonderburg-Glücksburgin sukua, eli Tanskan hallitsijasukua, ja äidin puoleltaan Bernadotte-sukua eli Ruotsin hallitsijasukua.
Toisen maailmansodan aikana Norjan kuningassuku oli maanpaossa Englannissa. Myös Norjan hallitus pakeni Englantiin.
Kaitaan koulu ja lukio

Koulurakennus

Kaitaan koulun ja lukion rakennuksen on suunnitellut monia koulutaloja uransa aikana piirtänyt arkkitehti Osmo Sipari. Rakennus valmistui vuonna 1970. Siparin muita töitä ovat muun muassa suomalais-venäläisen koulun rakennus Helsingissä ja Kaitaan lähellä sijaitseva Espoonlahden koulun ja lukion rakennus. Koulurakennus on peruskorjattu vuosien 2008–2010 aikana.
Françoise Claustre

Panttivanki-tapaus

Claustre otettiin panttivangiksi Tšadissa. Hissène Habrén johtamat sissit sieppasivat hänet 20. huhtikuuta vuonna 1974 Bardaissa, Tibestivuoristossa Pohjois-Tšadissa. Myös saksalainen tohtori Christophe Staewen ja ranskalainen tohtori Marc Combe vangittiin. Sissit, jotka olivat lähinnä tougou-heimon jäseniä ja kuuluivat FROLINAT-järjestöön halusivat kiristää panttivangeilla itselleen aseita. Claustre vapautettiin 31. tammikuuta vuonna 1977. Hän oli panttivankina lähes 4 vuotta.
Marc Combe onnistui pakenemaan kesäkuussa 1975. Tohtori Staewan vapautettiin 11. kesäkuuta vuonna 1974, kun Saksan liittotasavallan hallitus maksoi kahdenmiljoonan Saksan markan lunnaat. Ranska ei suostunut maksamaan tai antamaan aseita pantiksi, vaan lähetti kapteeni Pierre Galopin neuvottelijaksi. Galop edusti sekä Ranskan että Tšadin hallituksia. Kapinalliset kidnappasivat hänet elokuussa vuonna 1974 ja hänet teloitettiin, koska Ranskan hallitus ei suostunut aselähetyksiin.
Françoise Claustren aviomies Pierre ei ollut Bardaissa, kun sissisotilaat hyökkäsivät sinne. Hän jopa yritti neuvotella sissien kanssa, mutta hänet otettiin panttivangiksi elokuussa 1975. Habré uhkasi tappaa Claustret, jos Ranskan hallitus ei maksaisi isoa rahasummaa. Ranska antoi Habrelle 10 miljoonalla markalla ei-sotilaallista tavaraa ja Claustret vapautettiin. Myöhemmin tuli diplomaattipiireissä ilmi, että Libyan johtaja Muammar Gaddafi olisi auttanut Claustret vapaiksi. Gaddafi kutsui Pierre ja Françoise Claustren Tripoliin 1. helmikuuta 1977. Rouva Claustre toimi vapautuksen jälkeen arkeologina Ranskassa. Eräässä Paris Matchin haastattelussa hän halusi säilyä nimettömänä.
Vuonna 1990 Claustren panttivankikaappauksesta tehtiin elokuva. Sen ohjasi Raymond Depardon. Sandrine Bonnaire näytteli pääosassa. Depardon toimi lehtimiehenä kaappauksen aikaan ja kävi haastattelemassa Françoise Claustrea Tšadissa.
Muistikortinlukija

Muistikortinlukija on tietokoneen oheislaite, jonka tehtävänä on lukea ja kirjoittaa muistikortteja. Myös kaikki muistikortteja käyttävät laitteet sisältävät luonnollisesti kortinlukijan. Muistikorttien käytön yleistyttyä esimerkiksi digitaalikameroiden myötä, on sittemmin lähes kaikki uudet PC-tietokoneet varustettu sisäänrakennetulla useampaa korttityyppiä tukevalla kortinlukijalla. Uusista kannettavista tietokoneista se löytyy lähes poikkeuksetta. Muistikortinlukija voidaan hankkia myös ulkoisena, jolloin se liitetään vapaaseen USB -porttiin. Todellisuudessa myös sisäänrakennettu kortinlukija on liitetty tietokoneen USB-väylään.
Aikaisemmin kannettavissa tietokoneissa ainoa laajennuskorttipaikka oli PCMCIA, nykyään se on korvautunut lähes kokonaan ExpressCard -laajennuskorttipaikalla ja useimpia muistikorttityyppejä tukevalla lukijalla. Vanhemmissa digitaalikameroissa, joissa tiedonsiirto tapahtuu USB version 1.1 nopeudella, kuvatiedostojen siirto tietokoneeseen nopeutuu kun kortti luetaan kameran sijasta versio 2.0:aa käyttävällä muistikortinlukijalla.
Nykyään monissa elektronisissa laitteissa ja järjestelmissä käytetään tunnistamiseen tai maksun suorittamiseen sirulla tai magneettiraidalla varustettua korttia. Näitä kortteja luetaan kortinlukijalla.
Hanna Vahtikari

Hanna Vahtikari on suomalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan pitkälti teatterinäyttelijänä muun muassa Oulun ja Lahden kaupunginteattereista, mutta hän on esiintynyt myös muun muassa elokuvissa Miami, Rakkauden rasvaprosentti ja Enon opetukset. 
Vahtikari on valmistunut Teatterikorkeakoulusta vuonna 2005 ja hän on erikoistunut musiikkiteatteriin. Vuonna 2019 hän käsikirjoitti, ohjasi ja näytteli Kapsäkki-musiikkiteatterin teoksen Kuin raivo äiti, johon hänen puolisonsa Marzi Nyman sävelsi musiikin.
Raimo Näkki

Raimo Tapani Näkki (s. 1946-2019) on suomalainen matemaatikko ja professori emeritus. Hän toimi Jyväskylän yliopistossa matematiikan professorina vuoteen 2014.

Akateeminen ura

Raimo Näkki väitteli matematiikasta tohtoriksi Helsingin yliopistossa 1970. Valmistuessaan hän oli Harri Högmanderin mukaan yksi Suomen nuorimpia tohtoreita. Näkin väitöskirja käsittelee kvasikonformikuvausten raja-arvoja n-avaruudessa. Väitöskirjan ohjaajana toimi professori Jussi Väisälä.
Valmistumisen jälkeen Näkki aloitti akateemisen uransa. Vuodesta 1972 hän oli Helsingin yliopiston matematiikan dosentti. Hänet nimitettiin matematiikan apulaisprofessoriksi Jyväskylän yliopistoon 1974. Myöhemmin hänet nimitettiin vakinaiseksi professoriksi. Yliopistovirkansa ohella hän toimi pitkään ylioppilastutkintolautakunnan sensorina.
Opettajana Näkki oli tunnettu selkeistä oppimateriaaleistaan. Hän oli viimeinen laitoksensa opettaja, joka kirjoitti demotehtäväpaperit käsin. Professori Näkki oli myös suosittu luennoitsija. Jyväskylän yliopiston ainejärjestö Ynnä palkitsi hänet useita kertoja matematiikan ja tilastotieteen laitoksen vuoden parhaana luennoitsijana. Hänet valittiin vuoden luennoitsijaksi vielä viimeisenä virkavuonnaan 2014. Näkki jäi professorinvirastaan eläkkeelle vuoden 2015 alussa.

Tutkimustyö

Matemaatikkona Raimo Näkki erikoistui niin kutsuttujen kvasikonformikuvausten tutkimukseen. Alan tutkimuksella on Suomessa vahva perinne. Näkki teki kvasikonformikuvauksiin liittyen useita tutkimusvierailuja Teksasin yliopistoon (Austinissa).
Uranofaani

Uranofaani on harvinainen uranyylisilikaattimineraali, jonka kemiallinen kaava on Ca(UO₂)₂SiO₃(OH)₂•5(H₂O). Se on yleinen uraanimalmien rapautumistuote ja yleisin luonnossa esiintyvä uranyylimineraali.
Kuten kaikki uraanimineraalit, uranofaani on radioaktiivinen.
Bougainvillenpunamesikko

Levinneisyys

Bougainvillenpunamesikkoa tavataan Papua-Uudessa-Guineassa ja Salomonsaarilla. Lajia on kuvattu melko yleisestä yleiseksi. Se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Nilkkaluu

Nilkkaluut (lat. ossa tarsi), joita kutsutaan suurilla eläimillä myös takapolviluiksi, muodostavat nilkan luuston ja niitä on eläinlajista riippuen 5–7. Nilkkaluut ovat muodoltaan hyvin erilaisia. Proksimaalisen rivin nilkkaluista muodostavat mediaalinen telaluu ja lateraalinen kantaluu, jotka niveltyvät sekä säären luustoon että muihin nilkkaluihin. Keskimmäisen nilkkaluurivin muodostaa os tarsi centrale, joka märehtijöillä on fuusioitunut distaalisen rivin os tarsale quartumin kanssa muodostaen os centroquartale luun. Muita distaalisen rivin nilkkaluita ovat os tarsale primum, secundum ja tertium. Distaalinen rivi niveltyy varvasluihin. Hevosella nilkkaluita on 6, koska os tarsale primum ja os tarsale secundum ovat fuusioituneet. Märehtijöillä puolestaan os tarsale secundum ja os tarsale tertium muodostavat yhden luun. Sialla ja lihansyöjillä löytyvät kaikki seitsemän nilkkaluuta.
Ihmisen seitsemän nilkkaluuta ovat telaluun (talus) ja kantaluun (calcaneus) lisäksi veneluu (os naviculare), kuutioluu (os cuboideum), sekä kolme vaajaluuta (ossa cuneiformia). Vaajaluut ovat muodoltaan kiilamaisia.
Kuulemisesta

Kuulemisesta (lat. De audibilibus) on Aristoteleen koottujen teosten laitokseen eli Corpus Aristotelicumiin kuuluva teos, joka ei kuitenkaan ole todellisuudessa Aristoteleen kirjoittama. Teos on osa jotain suurempaa työtä. Jotkut laittavat sen Stratonin nimiin.
Nimensä mukaisesti teos käsittelee kuulemista, äänten syntyä ja äänen kulkua. Kirjoittaja selittää, että kaikki äänet syntyvät, kun kappaleet kohtaavat toisensa tai kun ilma kohtaa kappaleen (800a). Ääni pannaan alulle liikuttamalla jotakin, minkä jälkeen ääni siirtyy ilmassa.
Kaikki ihmiset hengittävät samaa ilmaa, mutta tuottamamme äänet vaihtelevat riippuen käyttämistämme elimistä, kuten keuhkoista ja suusta; suun muodosta puhuessa; tai elimien tilasta, esimerkiksi jos keuhkot ja henkitorvi ovat kosteat, ääni ei ole yhtä voimakas.
Kuulemme äänen vasta kun se tulee korvaan. Riippuen siitä, miten hajonnut ääni on, erotamme, tuleeko se läheltä vai kaukaa. Äänet erottuvat vain, jos ne tuotetaan selkeästi ja täsmällisesti. Tämän vuoksi lapset, humalaiset ja puhevikaiset ihmiset eivät puhu yhtä selvästi. Epätäsmällisyyttä tuottaa myös usean henkilön samanaikainen puhe — vaikka he sanoisivat saman asian samaan aikaan, sitä ei ole yhtä helppo kuulla kuin yhden henkilön sanoessa saman asian (800b).
Lopussa kirjoittaja tarkastelee erityyppisiä ääniä ja muun muassa eri soittimien (oboe, torvi, jne.) ääniä (801b–804b).
Andoni Goikoetxea

Ura pelaajana

Goikoetxea aloitti ammattilaisuransa baskiseura Athletic Bilbaossa vuonna 1974, jonne hän siirtyi pikkuseura Arbuyosta. Periksiantamattoman pelityylinsä ansiosta hänestä tuli pelaaja, jota kannattajat rakastivat ja vastustajat vihasivat. Myös lempinimellä "Bilbaon teurastaja" tunnettu Goikoetxea edusti Athleticia vuoteen 1987 asti, jolloin hän siirtyi pääkaupungin Atlético Madridiin pelaten siellä kolme kautta. Siellä uran hienoimmat saavutukset eivät enää saaneet jatkoa, ainoiksi titteleiksi jäivät vuosina 1982–1985 saavutetut kaksi Espanjan pääsarjan mestaruutta, yksi Espanjan cupin voitto ja yksi Espanjan supercupin voitto.

Ura valmentajana

Peliuran jälkeen Goikoetxea seurasi monen muun huippu-urheilijan jalanjälkiä ryhtyen valmentajaksi. Hän on valmentanut useaa Segunda Divisiónin seuraa kuten Salamancaa, Compostelaa, Rayo Vallecanoa, Numanciaa, Racing Santanderia ja Hérculesta. Valmennusuran suurin saavutus on Espanjan U21-maajoukkueen luotsaaminen ikäluokan EM-hopealle vuonna 1996 ja pronssille 1994.