google/wiki40b huggingface dataset:
Kent Karlsson

Ura pelaajana

Karlsson aloitti pelaajauransa IFK Eskilstunassa 1963, mutta teki lopullisen läpimurtonsa Åtvidabergissä 1970-luvulla. Hän kuului joukkueensa avainpelaajiin, kun ÅFF voitti kaksi peräkkäistä Ruotsin mestaruutta 1972 ja 1973. Toisen mestaruuskauden jälkeen Karlsson nous Ruotsin maajoukkueeseen ja oli mukana MM-kisoissa 1974 ja 1978. Hänet valittiin Ruotsin parhaaksi jalkapalloilijaksi 1975.
Karlsson jätti ÅFF:n 1976 ja palasi Eskilstunaan, jossa lopetti uransa 1980.

Ura valmentajana

Pelaajauransa jälkeen Karlsson on tehnyt pitkän uran valmentajana. Hän aloitti vuonna 1981 IK Bragen päävalmentajana ja luotsasi debyyttikaudellaan seuran Allsvenskanissa neljänneksi, mikä on seuran paras sijoitus. Hän siirtyi 1983 norjalaisen Brynen päävalmentajaksi, mutta palasi Ruotsiin jo 1985. Hänestä tuli IFK Norrköpingin päävalmentaja ja menestystä tuli. Karlssonin johdolla seura oli Allsvenskanissa hopealla 1987, voitti seuraavana vuonna cupin mestaruuden ja kaudella 1989 Ruotsin liigamestaruuden 23 vuoden tauon jälkeen. Mestaruuskauden jälkeen Karlsson siirtyi Norjaan, jossa valmensi Kongsvingeriä yhden kauden. Parhaaksi saavutukseksi jäi cupin välieräpaikka.
Kongsvingeristä Karlsson siirtyi tanskalaisen Lyngby BK:n päävalmentajaksi. Hänen johdollaan seura sijoittui heti kaudella 1991 Tanskan liigassa hopealle ja 1992 tuli mestaruus. Mestaruuskauden jälkeen Karlsson jätti seuran ja valmensi kaudella 1993 Örebrota. Hän palasi vanhaan seuraansa IFK Norrköpingiin kaudeksi 1995 ja valmensi tämän jälkeen IK Sleipneriä. Heinäkuussa 1997 hän palasi Tanskaan siirtyen FC Kööpenhaminan päävalmentajaksi. Hän luotsasi seuran liigassa kolmanneksi ja jätti tehtävänsä syyskuussa 1998 kehnon alkukauden vuoksi. Hän palasi Sleipneriin jälleen vuonna 2000 ja kesällä 2001 jälleen FC Kööpenhaminaan. Toinen pesti seurassa jäi kuitenkin vieläkin lyhyemmäksi hänen erottua tehtävistään jo elokuussa.
FCK-pestinsä jälkeen hän on valmentanut Superettanissa. Parhaaksi saavutukseksi on jäänyt Ruotsin cupin finaalipaikka Åtvidabergin kanssa 2005. Division 1:ssa pelaavan IK Sleipnerin päävalmentajaksi hän palasi kaudeksi 2010.  Karlsson jätti tehtävänsä jo heinäkuussa 2010.
51. Valonheitinpatteri

51. Valonheitinpatteri oli suomalainen toisen maailmansodan aikainen 1:n 15. Ilmapuolustusalueita tukeva valonheitinpatteri. Siihen kuului yhdeksän jaosta. Sen tehtävänä oli suuntia ja valaista kaikki Helsinkiin pimeän turvin pyrkivät neuvostoliittolaiset pommikoneet.

H7

H7 oli Haukilahden Pitkänkallionmäelle 12. lokakuuta 1939 perustettu 51. valonheitinpatterin 7 jaos. Sen kalustoon kuului yksi Itävällasta hankittu Goerz-kuulosuunnin ja Strömbergin hakuvalonheitin.
Mayrègne

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyyksiä on 1400-luvulta peräisin oleva linnoitettu talo Tour de Mayrègne. Se kuuluu Ranskan historiallisiin monumentteihin.
Booker Huffman

Hovi

King Booker -nimen hän sai voitettuaan King of the Ring -kamppailun. Sen saatuaan hän alkoi ylivoimaansa korostaakseen pitää hovia, johon kuuluivat hänen vaimonsa lisäksi painijat Finlay ja William Regal. Hän pitää katsojia alamaisinaan ja hänen esiintulomusiikkinsa on kuninkaallinen.

TNA

Huffman teki TNA-debyyttinsä Booker T:nä Genesis PPV:ssä 11. marraskuuta 2007 Stingin salaperäisenä partnerina Kurt Anglea ja Kevin Nashia vastaan. Hänen esiintymisnimensä TNA:ssa on Booker T.

WWE 2011

Booker T teki yllätyspaluun WWE:n Royal Rumble 2011 tapahtumassa ollen 21. sisääntulija, mutta hänet eliminoi kuitenkin Mason Ryan. 4. helmikuuta hän debytoi SmackDownin uutena kommentoijana.
Aldo Fabrizi

Aldo Fabrizi (1. marraskuuta 1905 Rooma – 2. huhtikuuta 1990 Rooma) oli italialainen näyttelijä, elokuvaohjaaja ja -käsikirjoittaja.
Vaatimattomiin oloihin syntynyt Fabrizi keskeytti koulunsa, työskenteli eri ammateissa ja alkoi 1930-luvulla esittää roomalaisissa varieteeteattereissa omiin teksteihinsä perustuvia hahmoja. Hänen ensimmäinen elokuvansa oli Mario Bonnardin ohjaama Avanti c’è posto (1942), jota seurasivat Campo de’ Fiori (1943) ja Mario Mattolin L’ultima carrozzella (1943). Kansainvälistä tunnustusta Fabrizi sai isä Pietron roolista Roberto Rossellinin elokuvassa Rooma – avoin kaupunki (1945).
Toisen maailmansodan jälkeen Fabrizi esitti pääosia useissa neorealistisissa elokuvissa kuten Renato Castellanin Mio figlio professore (1946) ja Luigi Zampan Rakas vihollinen (Vivere in pace, 1947). Vuonna 1951 hän sai parhaan näyttelijän Nastro d’argento -palkinnon roolistaan Alessandro Blasettin elokuvassa Prima comunione (1950). Myöhemmin Fabrizi esiintyi lukuisissa komedioissa muun muassa Totòn, Peppino De Filippon ja Alberto Sordin rinnalla. Hänen ensimmäinen ohjaustyönsä oli Argentiinassa kuvattu Emigrantes (1949). Fabrizin viimeisiä elokuvia olivat Luigi Magnin La Tosca (1973) ja Ettore Scolan Mehän rakastimme toisiamme niin paljon (C’eravamo tanto amati, 1974), josta hän sai Nastro d’argenton parhaasta sivuosasta. Vuonna 1988 Fabrizille myönnettiin hänen elämäntyöstään David di Donatello -palkinto.
Anni Lehtonen

Anni Lehtonen (1868 Vuokkiniemen Vuonninen – kuolinaika tuntematon) oli runonlaulaja ja tietäjä.
Lehtosen vanhemmat olivat Tsiitari Karjalainen (Bogdanov) ja Okahvie Malinen. Hän kuului äitinsä puolelta tunnettuun tietäjä- ja laulajasukuun, jonka jäseniä olivat muun muassa Lonkan Martiska ja Ontrei Malinen. Lehtonen jäi leskeksi ja monen lapsen yksinhuoltajaksi noin vuonna  1905 ja kova kohtalo teki hänestä itkuvirsien esittäjän. Silti ei tiedetty hänen säilyttäneen paljon muutakin kansanperinnettä. Samuli Paulaharju keräsi häneltä 1911-1916 noin 450 kansanrunoa ja loitsua sekä peräti noin 8000 sananlaskun lisäksi taikoja ja itkuvirsiä. Lehtoselta taltioitu aineisto onkin laajimpia Larin Parasken jälkeen ja siihen sisältyy huomattava noin 250 loitsun kokoelma. Loitsuista oli aikoinaan käsitys, että vain lähinnä miehet osasivat niitä. 
Lehtosen noin vuonna 1905 kuollut puoliso oli nimeltään Kliimo Lehtonen.
Kirje ateenalaisille

Historia

Julianus kirjoitti kirjeen vuonna 361. Hän oli saanut Galliassa sotavoittoja ja hänen joukkonsa olivat julistaneet hänet uudeksi keisariksi. Näin Julianus oli käytännössä kaappaamassa valtaa serkultaan Constantiukselta. Loppuvuodesta tilanne oli muuttumassa sisällissodaksi. Tuolloin Julianus kirjoitti joukon kirjeitä marssiessaan joukkoineen itään päin kohtaamaan Constantiuksen armeijan, tarkoituksenaan oikeuttaa valtaistuinta koskevat vaatimuksensa. Ateenalaisten lisäksi hän kirjoitti Rooman senaatille, spartalaisille sekä korinttilaisille. Ateenalaisille osoitettu kirje on näistä ainoa nykyaikaan säilynyt.
Sisällissodan esti lopulta vain Constantiuksen sairastuminen ja kuolema. Näin Julianus sai keisariuden. Kirje on ilmeisesti kirjoitettu vasta sen jälkeen, kun Julianus jo oli saanut tiedon Constantiuksen kuolemasta.

Sisältö

Kirje on käytännössä apologia eli puolustuspuhe, jossa Julianus haluaa kertoa omat keisariksi valitsemiseen liittyneet tekonsa filosofian ja oikeudenmukaisuuden perintöä vaaliville ateenalaisille. Hän kertoi kirjeessään omista elämänvaiheistaan ja pyrki perustelemaan tekojaan, jotka olivat johtaneet sen hetkiseen poliittiseen tilanteeseen. Näin kirje on sisällöltään hyvin omaelämäkerrallinen.
Julianus kuvasi kirjeessään areiolaisen kristityn Constantiuksen samanlaiseksi pahantekijäksi kuin aiemmat pakanalliset keisarit olivat olleet ja piti tätä näin tekopyhänä. Näin hän pääsi ilmaisemaan vihaansa serkkuaan kohtaan; hän syytti tätä mm. oman perheensä surmasta ja omasta karkotuksestaan ja vangitsemisestaan aiemmin. Tekopyhyyden syytteen Julianus laajensi samalla koskemaan kaikkia kristittyjä. Hän kertoi selvinneensä Constantiuksen hänelle aiheuttamista koettelemuksista jumalien ja näiden keinonaan käyttämän filosofian avulla.
Häpeä

Häpeä on kokijan itsensä tai jonkun toisen harjoittaman sopimattoman tai kunniattoman toiminnan taikka huonommuuden tai muun vastaavantyyppisen seikan aiheuttama negatiivinen tunne. Ihminen saattaa hävetä eli tuntea häpeää myös silloin, kun hän kokee, että muut ihmiset tuomitsevat hänet tai että hän on muiden mielestä huono, vajavainen tai käyttäytynyt väärin.
Häpeä on usein seurausta nöyryytyksistä tai epäonnistumisista. Se mitä asioita ihmiset voivat hävetä, vaihtelee historiallisesti, maittain, kulttuureittain, suvuittain ja perheittäin.
Häpeä on itseluottamusta heikentävistä tunteista vaikein. Häpeään liittyviä tuntoja ovat kelpaamattomuus, huonommuus sekä mitättömyys. Häpeä saatetaan pyrkiä salaamaan ja torjumaan. Salaamisen seurauksena saatetaan peittää aito minä, minkä seurauksena voi olla elämän suorittaminen epäaidolla minuudella esiintyen. Häpeä voi aiheuttaa myös masennusta.
Häpeällä on myös positiivinen merkitys ihmisyhteisöissä, koska se saa ihmiset välttämään kunniatonta toimintaa ja pohtimaan tekojensa seurauksia jo ennalta. Häpeä estää siten tekemästä toiselle vääryyttä ja rikkomasta toisten rajoja. Lisäksi häpeä saa ihmisen kääntymään hyödyllisesti sisäänpäin, pohtimaan sitä, millaisena toiset mahdollisesti näkevät hänet. Häpeän erottaa syyllisyydestä se, että häpeään liittyy todellinen tai kuviteltu yleisö, kun taas syyllisyyteen liittyy jokin yleisöstä riippumaton moraalisääntö tms.
Muinaiskreikassa häpeää tarkoitti sana aidos, mikä kytkee häpeän alastomuuteen. Häpeän ja syyllisyyden tunteet kytkettiin tuohon aikaan ruumiillisiin aistimuksiin; häpeä on nähdyksi tulemista, mikä ilmenee esim. Raamatun tarinassa Eevan ja Aatamin kokemasta alastomuutensa häpeästä (seksuaalinen häpeä) perisynnin jälkeen. Häpeä heijastaa sitä, millaisissa olosuhteissa ihminen tulee nähdyksi. Tällöin häpeän juureksi tulee häväistys.
Häpeä on japanilaisessa kulttuurissa ollut pätevä syy itsemurhaan, ns. seppukuun, jolla voi "korjata" aiheuttamansa häpeän.
Miehuutta, rohkeutta ja karskeita miehiä

Juoni

Elokuvan tapahtumat sijoittuvat pieneen Blossoms Bend -nimiseen kaupunkiin, jossa elämä kulkee verkkaiseen tahtiin. Lloydin esittämä neuroottisen pelokas poika on ihastunut naapurissa asuvaan tyttöön, mutta kilpakosija asettuu pojan onnen tielle. Pojan isoäiti säälii poikaa ja antaa hänelle onnenamuletin rohkaistakseen poikaa. Amuletti näyttää tehoavan ja poika onnistuu nappaamaan rikollisen ja karkottamaan naapurin tytön ympärillä hääräävän kilpakosijan.
Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmat

Hämeenlinnan taidemuseon kokoelmat sisältävät suomalaista taidetta 1800-luvun loppupuolelta alkaen. Tunnetuimmat teokset ovat kultakaudelta, kuten Edelfeltin Larin Paraske, Gallen-Kallelan Väinämöisen lähtö ja Westerholmin Eckerön postilaituri. Kokoelmissa on maalausten, veistosten, piirustusten ja grafiikan ohella tekstiilejä ja valokuvia. Ulkomaista taidetta myös jonkin verran.
Hämeenlinnan taidemuseon perustamisen aikoihin vuonna 1952 teoksia oli noin sata, ja nykyisin niiden määrä on runsaat 5 000. Hankintojen ohella kokoelma on karttunut lahjoitusten ja talletusten ansiosta. Näihin kuuluvat muun muassa Viipurin taidemuseon kokoelmat, Henna ja Pertti Niemistön, Vexi Salmen sekä Aija ja Ludvig Wennervirran kokoelma.
Pako viidakkoon

Juoni

Beck (The Rock) toimii Los Angelesissa verojenperijänä, koska hänellä on velkoja eräälle mafiapomolle. Hänen työnsä ei ole hääviä ja hän haluaisi jo päästä perustamaan omaa ravintolaansa. Sitten eräänä iltana mafiajohtaja tarjoaa Beckille vapauden kaikista veloista, jos hän suostuu vielä yhteen, vaaralliseen keikkaan. Beckin on mentävä syvälle Amazonin viidakkoon hakemaan pomon poika Travis (Scott). Helpolla Beck ei tule pääsemään, koska Travis etsii salaperäistä aarretta, joka on omaisuuksien arvoinen, yhdessä kapinallisen Marianan (Dawson) kanssa. Aarretta havittelee myös ilkeä kaivosomistaja Hatcher (Walken).
Austin A40 Sports

Historia

West Bromwichin kaupungissa sijainnut ja autojen koritukseen erikoistunut Jensen Motors oli tehnyt Austinin kanssa yhteistyötä jo 1920-luvun puolivälistä lähtien, ja myös A40 Sports syntyi tämän yhteistyön hedelmänä. Jensen Motorsin palvelukseen oli vuonna 1946 siirtynyt aiemmin Wolseley Motorsin designerina toiminut Eric Neale, jonka ensimmäinen työ Jensenille oli uusi, mallivuodelle 1950 esitelty Interceptor. Jensen kävi neuvotteluja Austinin kanssa tekniikan ja alustojen toimittamisesta kyseisen mallin valmistusta varten, ja tässä yhteydessä Austinin nokkamies Leonard Lord pääsi tutustumaan mallin suunnitelmiin. Hän piti näkemästään niin, että pyysi Jenseniä suunnittelemaan Interceptorista mittakaavassa pienennetyn version, joka voisi käyttää A40 Devonin alustaa.
Yleinen käytäntö oli, että tekniikan valmistajat toimittivat komponenttinsa Jensenille, joka sitten itse huolehti auton korittamisesta ja loppukokoonpanosta. A40 Sportsin kanssa järjestelmä toimi niin päin että valmiit korit toimitettiin Jenseniltä Austinin Longbridgen tehtaalle, jossa ne sitten yhdistettiin A40-alustaan ja saatiin aikaan valmis auto.

Yleistä

Leonard Lordin esityksen mukaisesti A40 Sports perustui Austin A40 Devon -mallin alustalle. Runkoa jouduttiin kuitenkin vahvistamaan alkuperäisestä, jotta se olisi riittävän tukeva alumiinikorista avomallia varten. Vakioversiosta poiketen A40 Sportsin 1,2-litrainen moottori varustettiin kahdella SU-kaasuttimella yhden sijaan, ja tämä, yhdessä sylinterikannen muutosten kanssa nosti sen tehon alkuperäisestä 40 hv:sta 50 hevosvoimaan. (jotkin lähteet mainitsevat tehoksi 46 hevosvoimaa)
Neliportainen manuaalivaihteisto oli alun perin varustettu lattialle sijoitetulla vaihdekepillä. Ohjausvaihde on matopyörä-rulla -tyyppinen. Edessä on erillisripustetut pyörät kierrejousin, takana on jäykkä akseli puolielliptisillä lehtijousilla.
A40 Sportsin valmistus jakaantui kahteen hieman toisistaan poikkeavaan sarjaan. Alkuperäinen, marraskuussa 1950 tuotantoon tullut sarja, oli koodiltaan GD2 ja sen ominaisuuksiin kuuluu lattialle sijoitettu vaihteenvalitsin ja Devon-mallin kanssa identtinen kojetaulu. Elokuusta 1951 huhtikuuhun 1953 valmistettiin sarjaa GD3. Tässä versiossa vaihteenvalitsin on siirretty ohjauspylvääseen, uusitun kojetaulun mittaristo on sijoitettu sen keskelle ja jarrujärjestelmä on täyshydraulinen.
Reinhold Johan Böning

Reinhold Johan (J. R.) Böning (9. joulukuuta 1753 Tammisaari – 17. helmikuuta 1821 Tallinna) oli suomalainen Tallinnan ruotsalais-suomalaisen seurakunnan kirkkoherra ja kirjailija.
Böningin vanhemmat olivat tammisaarelainen kauppias Reinhold Johan Böning (k. 1799) ja Anna Kristina Wikström. Hän kävi Turun katedraalikoulua 1768–1771 ja pääsi ylioppilaaksi Turussa 1771. Böning valmistui filosofian maisteriksi Turun akatemiasta 1778 ja hänet vihittiin papiksi Turun hiippakunnassa 1780.
Böning oli Leskikuningattaren henkirykmentin ylimääräisenä pataljoonansaarnaajana Viaporissa vuonna 1780. Hänestä tuli Tallinnan ruotsalais-suomalaisen seurakunnan (St. Michaelis) diakoni vuonna 1781 ja kirkkoherra vuonna 1790. Böning oli myös tuomiokapitulin jäsenenä Tallinnassa ja hän sai sotarovastin arvonimen.
Böning oli naimisissa vuodesta 1782 Johanna Kristina Roosin (k. 1834) kanssa jonka isä oli Tallinnan ruotsalais-suomalaisen seurakunnan kirkkoherrana ennen Böningiä toiminut Johan Roos (1705–1789). 
Bönigin serkun poika oli Suomen suuriruhtinaskunnan ensimmäinen Tallinnan kauppa-asiamies Gustaf Fredrik von Böningh, jonka hän auttoi nuorukaisena työuralle ja tallinnalaisen kauppahuoneen palvelukseen. Vuonna 1814 tämä myös avioitui hänen ottotyttärensä Anna Charlottan kanssa.
Schalk Burger

Schalk Willem Burger (6. syyskuuta 1852 Lydenburg, Transvaal – 5. joulukuuta 1918) oli buuripoliitikko ja -sotilas, joka toimi Transvaalin tasavallan viimeisenä, virkaatekevänä presidenttinä vuosina 1900–1902.
Burger osallistui vuonna 1881 kenttäkornettina ensimmäiseen buurisotaan ja myöhemmin sotaretkeen ndebeleiden kuningasta Nyabelaa vastaan. Hänet valittiin vuonna 1886 parlamenttiin eli Volksraadiin. Burger suhtautui Transvaalissa asuviin ulkomaalaisiin eli uitlandereihin vähemmän vihamielisesti kuin presidentti Paul Kruger ja hän tuki Krugerin kilpailijana tunnettua Piet Joubertia. Burger valittiin 1895 Volksraadin puhemieheksi ja seuraavana vuonna hänestä tuli toimeenpanevan neuvoston eli maan hallituksen jäsen. Burger oli vuoden 1898 presidentinvaaleissa Krugerin vastaehdokkaana, mutta hävisi vaalin. Vaikka Burger vastusti vastakkainasettelua Britannian kanssa, toisen buurisodan puhjettua syksyllä 1899 hän otti osaa sotatoimiin ja sai maaliskuussa 1900 ylennyksen kenraalikomendatiksi. Hänen katsottiin kuitenkin epäonnistuneen komentajana ja tappiollisen Spionkopin taistelun yhteydessä hän veti joukkonsa pakoon taistelukentältä.
Joubertin kuoltua maaliskuussa 1900 Burgerista tuli Krugerin varamies, ja kun Kruger kesäkuussa 1900 matkusti Eurooppaan, Burger jäi hoitamaan presidentin tehtäviä Transvaaliin. Hän alkoi pian tavoitella rauhaa. Burger oli yksi toukokuussa 1902 solmitun Vereenigingin rauhansopimuksen allekirjoittajista. Myöhemmin samana vuonna hän lähti vapaaehtoiseen maanpakoon Eurooppaan. Palattuaan hän osallistui vuonna 1905 Het Volk -puolueen perustamiseen ja hänet valittiin Kapmaan parlamenttiin. Myöhemmin hän tuki pääministeri Louis Bothaa ja toimi eteläafrikkalaisen puolueen (SAP) Transvaalin-osaston johtajana. Vuodesta 1913 kuolemaansa asti Burger kuului Etelä-Afrikan unionin senaattiin.
Antti Punkari

Antti Rikhard Punkari (s. 19. toukokuuta 1936 Ylistaro) on ekonomi, joka toimi Nokian kaupunginjohtajana.  
Antti Punkari syntyi maanviljelijä Johan Punkarin ja emäntä Anna Jokiniemen perheeseen. Hänen puolisonsa vuodesta 1962 on farmaseutti Pirkko Liisi Myrrä. Punkari valmistui merkonomiksi 1957 ja ekonomiksi 1960. Hän toimi liike-elämän palveluksessa  1961–1969 ja 1974–1988, muun muassa kustannuslaskijana, konttori- ja talouspäällikkönä sekä talous- ja aluejohtajana. Tampereen kaupungin teollisuusasiamies hän oli 1969–1984, elinkeinoasiamies 1988–1989 ja elinkeinojohtaja 1990–1991. Punkari valittiin Nokian kaupunginjohtajaksi vuonna 1991.  Hän jäi tästä tehtävästä eläkkeelle vuonna 1998.
Theodora (500-luku)

Theodora (noin 500 – 548) oli Bysantin keisarinna vuodesta 527 kuolemaansa asti. Hän oli keisarin Justinianus I:n vaimo.
Theodora syntyi Konstantinopolin alimpaan luokkaan, hänen isänsä oli sirkuksen karhunhoitajana. Vuonna 523 Theodora meni naimisiin Justinianuksen kanssa, joka oli tuolloin magister militum praesentalis Konstantinopolissa. Kun Justinianuksesta tuli keisari vuonna 527 hän teki Theodorasta kanssahallitsijansa.
Tärkein lähde Theodoran elämästä on historioitsija Prokopioksen Salattu historia.
Syrjäntaka (Padasjoki)

Syrjäntaka (myös Syrjäntaus ja Syrjäntausta) on Padasjoella kylä, jossa on viitisenkymmentä asukasta. Keskusta sijaitsee Syrjäntaantien varrella pienellä mäellä, jossa myös sijaitsee Destia Tieliikelaitoksen Padasjoen-tukikohta. Myös vanha Esson huoltoasema on Syrjäntaan alueella. Nelostien Päijänteen puolella Syrjäntaan alueella sijaitsee erään kartanon pihassa säänhavaintoasema.

Väestö

Syrjäntaan väestöstä suurin osa on yli 60-vuotiaita, ja lapsiperheitä on vähän, joten väkimäärä pienenee pikkuhiljaa.

Tapahtumia

Syrjäntaan Kuutamohiihto hiihdetään joka vuosi keskustan alapuolella olevilla pelloilla. Samoilla paikoilla myös järjestetään niin sanottu Joululauluilta vuosittain joulupäivänä. Kumpaankin tapahtumaan liittyy vahvasti nuotion äärellä istuminen ja makkaran paistaminen. Vuonna 2006 järjestettiin vanhojen autojen ja koneiden näyttely, johon osallistui eri autokeräilijöiden restauroimia autoja.

Historia

Syrjäntakana maataloutta on harjoitettu paljon. Alueella oli laajat mansikkamaat, jotka muutettiin joulukuusien kasvatuskäyttöön liiallisen huolenpidon määrän takia. Alueella on aikaisemmin laiduntanut lehmiä, mutta sekin on loppunut, koska nykyään ei pärjää pientilallisena. Syrjäntaan metsissä on myös nähtävissä vanhoja kivimuurien kappaleita, latoja, piikkilankoja, vanhanaikaisia ja ruostuneita maatalouskoneita sekä kivisiä peltoja, jotka kaikki kertovat maatalouden paljoudesta. 1900-luvun alussa, Pannijoen varrella, toimi sahalaitos 3 vuotta, joka sitten lopetettiin kannattamattomana, kun kevään sulamisvedet eivät olleet tarpeeksi vakaat jokavuotiseen käyttöön. Syrjäntaan ja Taulun vesitorninmäellä toimi vielä 60-luvulla hs 20 m – hs 30 m hyppyrimäki. Syrjäntaalla oli ennen oma kaatopaikka, mutta jätehuollon uudistuksen takia se muutettiin maakaatopaikaksi ja nykyään jätteet viedään Lahteen. 90-luvulla Syrjäntaan metsissä kulki Päijänneajon reittejä.
Boboye (departementti)

Boboye (myös Birni N’Gaouré) on departementti Nigerin Dosson alueella. Sen pinta-ala on 3 704 neliökilometriä. Asukkaita on 252 597 henkeä (vuonna 2012, väestönlaskenta).
Boboyen departementti sijaitsee Dosson alueen länsiosassa. Se rajoittuu koillisessa Logan, idässä Dosson ja etelässä Falmeyn departementteihin sekä lännessä ja pohjoisessa Tillabérin alueeseen.
Departementin hallinnollinen keskus on Birni N’Gaourén kaupunki. Samannimisen kaupunkikunnan lisäksi siihen kuuluu seitsemän maalaiskuntaa: Fabidji, Fakara, Harikanassou, Kankandi, Kiota, Koygolo, N’Gonga. Perinteinen hallinto käsittää Birni N’Gaourén, Harikanassoun ja Koygolon kantonit. Kyliä on yhteensä 629. Asukkaat ovat etupäässä songhaita ja djermoja, fulbeja ja tuaregeja.
Uinskojen piiri

Uinskojen piiri (ven. Уинский район, Uinski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1926 perustetun piirin pinta-ala on 1 555 neliökilometriä. Asukkaita on 12 500 henkeä (vuonna 2009).
Uinskojen piiri sijaitsee Permin aluepiirin kaakkoisosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Kungurin, koillisessa Ordan, etelässä Oktjabrskin ja Tšernuškan sekä lännessä Bardan piireihin. Pinta-alasta yli puolet on metsää ja 15 % karstimaata. Hyötykaivannaisia ovat öljy, kivennäisvedet, turve, sora, savi ja rakennuskivi. Suurin joki on Sylvan sivujoki Iren.
Piiriin kuuluu 7 maalaiskuntaa: Aspa, Lom, Nižni Syp, Suda, Tšaika, Uinskoje ja Voskresenskoje. Hallinnollinen keskus on Uinskojen kylä. Asutuskeskuksia on yhteensä 42.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 63,9 % venäläisiä ja 33,4 % tataareja. Kaupunkiväestöä ei ole.
Piirin kautta kulkee Tšernuškan ja Kungurin välinen asfalttitie. Seudulla on elintarvike-, metsä- ja puunjalostusteollisuutta. Maatalous on erikoistunut maidon ja lihan tuotantoon sekä viljan viljelyyn.
Piirissä toimii ammattikoulu, kaksi lasten luomistyön keskusta, musiikkikoulu, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia, kirjastolaitos ja kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Rodnik (”Lähde”).
Seudulla on arkeologisia muistomerkkejä. Nähtävyyksiin kuuluvat maalaiskylien ortodoksiset kirkot sekä Uinskojen ja Sudan historialliset rakennukset.
Pekka Lampela

Pekka Lampela (s. 18. joulukuuta 1948 Helsinki) on suomalainen elokuvaäänittäjä ja -leikkaaja.
Hän aloitti äänittäjäuransa 1960-luvun lopulla. Lampela oli vuodesta 1979 lähtien mukana miltei kaikissa Spede Pasasen elokuva- ja tv-tuotannoissa. Usein hän myös vilahti pienissä avustajan rooleissa elokuvissa. Nykyään hän on eläkkeellä ja asuu Yhdysvaltojen Philadelphiassa Pennsylvanian osavaltiossa.

Perhe

Lampelalla on kolme lasta: Tiia Aarnipuu sekä Titta ja Taneli Lampela, ja viisi lastenlasta. Pekka Lampelan äiti oli näyttelijä Kaija Rahola (1920-1962) ja isä ohjaaja Viljo Lampela (1918-2008).