Matsuo Bashō

Lapsuus ja nuoruus

Bashō syntyi noin vuonna 1644 jossakin Uenon lähellä Igan provinssissa, ja hänen nimekseen annettiin Matsuo Kinsaku (jap. 松尾 金作). Hänen isänsä saattoi olla alempiarvoinen samurai, mikä olisi taannut Bashōlle sotilasuran muttei juuri mahdollisuutta merkittävään elämään. Elämäkertakirjailijat ovat perinteisesti väittäneet, että hän työskenteli keittiöissä. Nuorena Bashōsta tuli kuitenkin Tōdō Yoshitadan (jap. 藤堂 良忠) palvelija. Yoshitada jakoi Bashōn rakkauden haikai no rengaan, yhteistyössä kirjoitettavaan ketjurunouteen. Haikai-ketjurunon aloittaa 5–7–5-tavuinen runo, jota kutsuttiin nimellä hokku ja joka nimettiin myöhemmin haikuksi, kun se alkoi esiintyä yksinään. Hokkua seurasi toisen runoilijan kirjoittama ja siihen liittyvä 7–7-tavuinen wakiku. Sekä Bashō että Yoshitada ottivat itselleen haigōt (jap. 俳号) eli haikai-taiteilijanimet: Bashōn nimi oli Sōbō (jap. 宗房), joka oli yksinkertaisesti hänen samurainimensä Matsuo Munefusan (jap. 松尾 宗房) on'yomi-lukutapa. Vuonna 1662 julkaistiin Bashōn varhaisin säilynyt runo, vuonna 1664 kaksi hänen hokkuaan painettiin kokoelmateokseen ja vuonna 1665 Bashō ja Yoshitada kirjoittivat satasäkeistöisen ketjurunon joidenkin tuttujensa kanssa. 
Yoshitadan äkillinen kuolema vuonna 1666 päätti Bashōn rauhallisen palvelijanelämän. Ajalta ei ole säilynyt minkäänlaisia tietoja, mutta Bashōn arvellaan luopuneen mahdollisuudestaan nousta samuraiksi ja jättäneen kotinsa. Elämäkertakirjailijat ovat ehdottaneet hänelle eri matkakohteita ja hänen päätökselleen useita erilaisia syitä. Jälkimmäisiin kuuluu mahdollinen mutta epätodennäköinen suhde Bashōn ja šintolaisen Jutei-nimisen (jap. 寿貞) mikon välillä. Bashō viittaa itse tähän aikakauteen vain epäselvästi; hän muistaa, että ”eräänä aikana himoitsin virka-asemaa maa-alueineen” ja että ”aikoinaan minua kiehtoivat homoseksuaalisen rakkauden muodot”, mutta ei ole säilynyt osoitusta siitä, viittasiko hän todellisiin vai jopa vain fiktiivisiin mielihaluihin. Hän ei ollut varma, tulisiko hänen ruveta täysipäiväiseksi runoilijaksi; hänen oman kertomuksensa mukaan ”vaihtoehdot taistelivat mielessäni ja tekivät elämäni levottomaksi”. Hänen päättämättömyyteensä saattoi vaikuttaa rengan ja haikai no rengan suhteellisen alhainen asema, sillä tuohon aikaan ne nähtiin pikemminkin seurallisina toimintoina kuin vakavana taiteena. Joka tapauksessa hänen runojaan julkaistiin edelleen valikoimissa vuosina 1667, 1669 ja 1671, ja hän julkaisi oman kokoelmansa vuonna 1672. Se oli nimeltään Kai ōi (jap. 貝おほひ ”simpukankuorileikki”) ja se koostui Bashōn ja muiden Teitoku-koulukunnan runoilijoiden teoksista. Saman vuoden kevään aikoihin hän muutti Edoon jatkaakseen runouden opiskelua.

Vaikutus

Bashō pyrki kuvaamaan hokkuissaan todellista ympäristöä ja tunteita sen sijaan, että hän olisi pitäytynyt kigo-vuodenaikasanojen (jap. 季語) kaavoissa, jotka ovat edelleen Japanissa suosittuja. Bashōn elinaikanakin hänen runoutensa tavoitteita ja tyyliä arvostettiin laajalti, ja hänen kuolemansa jälkeen arvostus vain kasvoi. Useat hänen oppilaansa, erityisesti Mukai Kyorai ja Hattori Dohō, kokosivat hänen omaa runouttaan koskevia sitaattejaan.
1700-luvulla Bashōn runouden ihailu voimistui, ja Ishiko Sekisuin ja Moro Nanimarun kaltaiset kriitikot tekivät runsaasti töitä löytääkseen hänen hokkuistaan viittauksia historiallisiin tapahtumiin, keskiaikaisiin kirjoihin ja muihin runoihin. Nämä kommentaattorit ylistivät usein ylenpalttisesti Bashōn epämääräisiä viittauksia, joista jotkut olivat luultavasti kirjallisia vääriä ystäviä. Vuonna 1793 šintolainen hallinto kohotti Bashōn kamiksi, ja jonkin aikaa hänen runoutensa arvosteleminen oli kirjaimellisesti jumalanpilkkaa.
Vasta 1800-luvun lopussa Bashōn runojen yksimielinen ihailu päättyi. Masaoka Shiki, luultavasti Bashōn kuuluisin kriitikko, hajotti pitkäaikaisen oikeaoppisuuden rohkeilla vastaväitteillään. Shikillä oli kuitenkin myös keskeinen rooli Bashōn runouden tuomisessa älykköjen ja suuren yleisön saataville. Hän keksi termin haiku (korvaamaan hokkun) viittaamaan itsenäiseen 5–7–5-tavuiseen muotoon, jota hän piti haikai no rengan taiteellisimpana ja puoleensavetävimpänä osana.
Bashōn runojen kriittinen tulkinta jatkui 1900-luvulle, jolloin merkittäviä teoksia kirjoittivat Yamamoto Kenkichi, Imoto Nōichi ja Ogata Tsutomu. 1900-luvulla Bashōn runoutta alettiin myös kääntää maailman eri kielille ja sitä julkaistiin Japanin ulkopuolella. Hänen asemansa länsimaissa tunnetuimpana haikurunoilijana antoi hänen teoksilleen runsaasti vaikutusvaltaa. Koska länsimaissa haikuista on pidetty enemmän kuin perinteisemmistä tanka- tai renga-runoista, hänestä on tullut japanilaisten runoilijoiden ja runouden perikuva. Hänen säkeidensä impressionistinen ja tiivis luonne on vaikuttanut erityisesti Ezra Poundiin ja imagisteihin sekä myöhemmin beat-sukupolven runoilijoihin. Claude-Max Lochu loi toisella Japanin-vierailullaan oman ”matkamaalauksensa” innostuttuaan siitä, miten Bashō käytti matkustamista tuomaan innoitusta.