google/wiki40b huggingface dataset:
Vilhelm Helander

Ura

Helander valmistui Helsingin teknillisestä korkeakoulusta vuonna 1967 arkkitehdiksi ja vuonna 1972 tekniikan lisensiaatiksi. Hän toimi korkeakoulun arkkitehtuurin historian professorina vuosina 1985–2006, minkä jälkeen jäi virasta eläkkeelle. Opetustyön ohella Helander on luonut mittavan uran suunnittelevana arkkitehtina. Hänellä on ollut vuodesta 1978 lähtien yhteinen arkkitehtitoimisto akateemikko Juha Leiviskän kanssa, mutta he työskentelevät yleensä eri projektien parissa.
Helander tuli jo 1970-luvulla tunnetuksi yhdessä arkkitehti Mikael Sundmanin kanssa kirjoittamallaan poleemisella teoksella Kenen Helsinki, jossa tekijät tarkastelivat kiinteistönjalostuksen tuhoisia vaikutuksia historiallisen kaupunkimiljöön kehitykseen. Kirja sai vuonna 1971 arvostetun Eino Leinon palkinnon.
Vilhelm Helander on tunnustettu merkittävistä ansioistaan pohjoismaisen rakennussuojelun teorian kehittäjänä. Myös arkkitehdin työssään Helander on erikoistunut restaurointitehtäviin rakennusten alkuperäistä henkeä kunnioittaen. Hänen päätöitään restauroinnin alalla ovat vuonna 1993 valmistunut Helsingin Säätytalon restaurointi, vuonna 1999 valmistunut Helsingin tuomiokirkon restaurointi sekä vuonna 2000 valmistunut Kansallismuseon peruskorjaus. Hän on myös toiminut monissa luottamustehtävissä, esimerkiksi Alvar Aalto -säätiön hallituksen jäsenenä.
Helanderin aviopuoliso on Åbo Akademin hallintojohtaja Elisabeth Helander.
Helanderin isä oli arkkitehti Arne Helander.
Torittu

Torittu on kylä Padasjoen kunnassa Päijät-Hämeen maakunnassa.
Toritun kylän historia on yhtä vanha kuin Padasjoen historia. Hallintopitäjän perustamisvuotena pidetään vuotta 1442. Tuolloin Padasjoen käräjillä vahvistettiin Toritun isäntien kauppa, jolla he olivat ostaneet neljänneksen hauholaisilta Lummene-metsästä. Loput Lummene-metsästä harmoslaiset ja torittulaiset ostivat vuonna 1558, jolloin pitäjän raja muodostui nykyiseksi. Vuoden 1539 maakirjan mukaan Toritussa oli Rekolan ja Pastilan talot, joista muodostettiin 1580-luvulla kaksi taloa lisää.
Toritun kylän keskeisimmäksi paikaksi on muodostunut Sepänmäki eli kyläsepän museoalue, jonka vanhimmat rakennukset ovat peräisin 1700-luvulta. Kyläyhdistys pitää avoinna kesäisin Toritun kyläsepän museota ja järjestää mm. pärekattotalkoita ja muita museon hoitotalkoita sekä yhteisiä juhlia museopihalla kesäasukkaiden kanssa. Museoalueelle on myös kunnostettu sepän paja, jossa pidetään kursseja.
Toritun vuonna 1905 rakennettu koulu lakkautettiin vuonna 1970 ja vuodesta 1979 asti siellä on toiminut Nuutisen kutomo.
Toritulla on aktiivisen kyläyhdistyksen lisäksi myös aktiivinen ja toimiva metsästysseura. Kyläyhdistyksen ja metsästysseuran Leader-projektina valmistamalla Toritun luonto- ja kulttuurireitillä on peräti 27 km taivallettavaa luonto- ja kulttuurikohteista toisiin.
Metsätalouden merkitys on suuri Toritun kylälle. Kylällä on monia pieniä järviä ja rantaa myös Lummene-järvestä, niinpä kylällä on paljon kesäasukkaita. Kutomon lisäksi kylällä on matkailuyrittämistä.

Toritun kulttuurimaisema

Toritun kulttuurimaisemaa hallitsevat laajat, metsiin rajautuvat kumpuilevat peltovainiot ja niiden laitamilla sijaitsevat tilakeskukset. Kylän keskivaiheilla sijaitsevan ulkoilmamuseon rakennukset kuuluivat Pastilasta 1920-luvun alussa itsenäistyneeseen Seppälä -nimiseen torppaan, jossa asui kylän seppä vuoteen 1955 asti. Alueen vanhimmat rakennukset ovat 1700-luvulta.
Seppälän koillispuolella, mäen harjanteella sijaitsee Toritun 1905 rakennettu koulu. Alkuperäisellään oleva rakennus on tyhjillään ja sitä vastapäätä on Nuutisen kutomon 1980-luvulla rakennettu asuin- ja tehdasrakennus.
Toritun eteläosassa, maantien länsipuolella sijaitsevat laajojen peltojen ympäröimät Ylätalon ja Vainion tilakeskukset, joiden päärakennukset lienee rakennettu 1800-1900 -lukujen molemmin puolin.
Pastilan kantatilan rakennuskanta lienee 1950-1960-luvulta. Toritun pohjoisosassa sijainnut Alhon 1600-luvulle palautuvan yksinäissäterin päärakennus on purettu.
Hjalmar Lindqvist

Hjalmar Lindqvist (7. elokuuta 1887 Korpilahti – 5. joulukuuta 1966 Haukipudas) oli suomalainen poliitikko ja kansanedustaja. Lindqvist oli sosialidemokraatti ja vaikutti merkittävästi Haukiputaan historiaan. Hän toimi kansanedustajana 21. lokakuuta 1930 – 31. elokuuta 1933 ja uudelleen 1. syyskuuta 1937 – 5. huhtikuuta 1945.
Tasavallan presidentin valitsijamiehenä Lindqvist oli vuosina 1937, 1940 ja 1945. Lisäksi hän toimi Haukiputaan kunnanvaltuuston puheenjohtajana. Lindqvist asui Martinniemessä ja toimi Lastausrenkaan toiminnassa mukana. Martinniemen sosialidemokraattinen työväenyhdistys perustettiin hänen torpassaan 16.8.1930.
Kinyras

Kinyras (muinaiskreikaksi Κινύρας) oli kreikkalaisessa mytologiassa Kyproksen kuningas. Hän oli Apollon poika ja Metharmen aviomies. Heidän lapsiaan olivat Adonis ja Myrrha.
Kinyras ja Apollon järjestivät kilpailun nähdäkseen kumpi on parempi soittaja. Kinyras hävisi ja surmasi itsensä.
Ovidiuksen mukaan Kinyras oli Arabian takana sijaitsevan Panchaian kuningas ja Myrrhan isä. Kun hän huomasi saattaneensa tyttärensä raskaaksi, hän yritti tappaa tämän, mutta jumalat muuttivat Myrrhan puuksi, josta kasvoi Adonis.
Muotoilun valtionpalkinto

Muotoilun valtionpalkinto  on suomalainen valtionpalkinto, jonka myöntää vuosittain valtion muotoilutoimikunta. Muotoilun valtionpalkintoja on nykymuodossaan myönnetty vuodesta 1999 alkaen. 
Muotoilun valtionpalkinto myönnetään tunnustuksena kolmen viimeksi kuluneen vuoden aikana valmistuneesta muotoilun alaan liittyvästä merkittävästä työstä tai suorituksesta. Palkinto voidaan myöntää myös pitkäaikaisesta ansiokkaasta toiminnasta muotoilun alalla.
Valtion taideteollisuustoimikunta jakoi taideteollisuuden valtionpalkintoja vuosina 1969–1992. Vuonna 1993 opetusministeriö alkoi jakaa Suomi-palkintoja ja vuosina 1993–1994 ne korvasivat valtion taidetoimikuntien myöntämät valtionpalkinnot. Vuoteen 1998 asti ministeriö jakoi myös Nuoren taiteen Suomi-palkintoja. Valtion taidetoimikuntien myöntämien valtionpalkintojen käytäntöön palattiin vuonna 1995, kuitenkin niin, että myös taidetoimikuntien omalle alalleen myöntämät palkinnot olivat vuosina 1995–1998 nimeltään Suomi-palkintoja. Vuodesta 1999 lähtien taidetoimikuntien myöntämät palkinnot ovat jälleen olleet nimeltään ko. taiteenalan valtionpalkintoja (esim. muotoilun valtionpalkinto). Opetus- ja kulttuuriministeriö jakaa edelleen Suomi-palkintoja. Lisäksi taiteen keskustoimikunta jakaa taiteen valtionpalkintoja ja lastenkulttuurin valtionpalkintoja, jotka voidaan myöntää myös muotoilun alalle.
Skottorpin linna

Skottorpin linna (ruots. Skottorps slott) on linna Laholmin kunnassa, Ruotsin Hallandissa. Se on alun perin valmistunut vuoden 1670 tienoilla, ja sen rakennutti Frans Joel Örnestedt. Tuolloisen rakennuksen suunnitteli arkkitehti Nicodemus Tessin vanhempi. Rakennuksessa kuningas Kaarle XI nai tanskalaisen Ulrika Eleonoran 6. toukokuuta vuonna 1680. Linnan nykyinen ulkoasu on peräisin vuosilta 1816-1828, ja siitä on vastannut arkkitehti Carl Fredrik Sundvall. Vuonna 1986 rakennus pääsi Ruotsin historiallisesti merkittävien rakennusten listalle.
Gérard Debreu

Elämänvaiheet

Debreu syntyi Calaisissa yrittäjäperheeseen. Hänen isänsä oli perinteisen ranskalaisen pitsikutomon omistajia. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon (Baccalaureate) juuri ennen toista maailmansotaa, jonka jälkeen hän muutti Auvergneen suorittamaan korkeampaan, niin sanottuun Grand École -yliopistoon valmistavia kursseja. Vuonna 1941 hänet hyväksyttiinkin Pariisin maineikkaaseen École Normale Supérieure -yliopistoon, jossa hän opiskeli matematiikkaa pääaineenaan. Yliopistossa hän sai runsaasti vaikutteita Nicolas Bourbaki -ryhmän aksiomaattisesta matemaattisesta lähestymistavasta. Debreun valmistautuessa loppukokeisiin hänet kuitenkin kutsuttiin Ranskan armeijan palvelukseen, ensin Algeriaan harjoitusleirille ja myöhemmin miehitysjoukkoihin Saksaan vuoteen 1945 saakka. Tutkinnon suorittaminen viivästyi näin vuodenvaihteeseen 1945–1946.
Valmistuttuaan Debreu kiinnostui yhä enemmän taloustieteestä ja erityisesti Leon Walrasin luomasta yleisen tasapainon teoriasta. Hän toimi vuosina 1946–1948 assistenttina Centre national de la recherche scientifique -laitoksessa (CNRS), joka on Ranskan suurin valtiollinen tutkimuskeskus. Näinä vuosina hän suuntautui yhä syvemmälle taloustieteen perusteisiin. Samoihin aikoihin Debreu solmi avioliiton Françoise Bledin kanssa. Parin esikoistytär Chantal syntyi vuonna 1946, ja toinen tytär, Florence, neljä vuotta myöhemmin 1950.
Vuonna 1948 Debreu sai yhdysvaltalaisen Rockefeller-stipendiaatin, jonka ansiosta hän saattoi vierailla monissa yliopistoissa niin Yhdysvalloissa kuin muun muassa Uppsalassa ja Oslossa. Vähän myöhemmin Debreu sai jo apulaisprofessuurin Chicagon yliopistossa, jossa hän työskenteli vuodesta 1950 lähtien viiden vuoden ajan tutkien yleisen tasapainon teoriaa. Tieteellisenä läpimurtona oli vuonna 1954 yhdessä Kenneth Arrowin kanssa julkaistu Existence of an Equilibrium for a Competitive Economy. Pian sen jälkeen hän sai viran Yalen yliopistosta, ja siellä ollessaan hän kirjoitti yhden tunnetuimmista julkaisuistaan, Theory of Value: An Axiomatic Analysis of Economic Equilibrium. Tässä tutkielmassa hän rakensi täydellisten markkinoiden teorialle aksiomaattisen perustan. Hän osoitti uudella lähestymistavalla välttämättömät ja riittävät ehdot markkinoiden tasapainolle. Tuona aikana Debreu tutki myös utiliteettiteoriaa, muun muassa karteesisissa tulojoukoissa määriteltyjen utititeettifunktioiden dekompositioita.
Vuonna 1960 Debreu siirtyi Kalifornian huippuyliopistoihin, ensin Stanfordiin vuosina 1960–1961 ja sen jälkeen taloustieteen professoriksi Berkeleyyn. Siellä työskennellessään hän sai myös vuonna 1983 myönnetyn taloustieteen Nobel-palkinnon. Berkeleyssä Debreu tutki ja opetti lopulta lähes 30 vuotta vuoteen 1991 saakka, jolloin hän vetäytyi emeritusprofessoriksi eläkkeelle, mutta jatkoi senkin jälkeen aktiivisesti taloustieteen tutkimusta ja luennointia. Osittain Debreun luoman hyvän tutkimusilmapiirin ansiosta Berkeleyn tutkijat ovat sen jälkeen saaneet useita muitakin taloustieteen Nobel-palkintoja: (John Harsanyi vuonna 1994, Daniel McFadden vuonna 2000 ja George Akerlof vuonna 2001). Debreu kuoli uudenvuodenaattona 2004 runsaan 83 vuoden iässä.
Sami Joensuu

Sami Joensuu (s. 10. toukokuuta 1973 Pyhäjoki) on turkulainen säveltäjä ja sanoittaja. 
Vuosina 2014-2018 Sami Joensuu oli Joensuu Riihimäki -yhtyeen laulaja-kitaristina ja lauluntekijänä. Yhtyeen lopetettua alkuvuodesta 2018 Joensuu on keskittynyt soolouraan. Ensimmäisen soololalbuminsa äänitykset Sami Joensuu sai valmiiksi alkuvuodesta 2019. 
Joensuu Riihimäki -yhtye julkaisi kolme albumia, Greetings From The Edge Of The World (2015), Where’s The Fire, John? (2016) ja Highwater (2017).
Joensuun ensimmäinen soolosingle Sä olit nainen ja minä mies julkaistiin 2008. Seuraavat julkaisut Kabaree ja Pohjanmaa julkaistiin 2012. Ensimmäinen single Blackbird tekeillä olevalta sooloalbumilta julkaistiin huhtikuussa 2018 ja alkuvuodesta 2019 julkaistiin toinen single You name it, joka tehtiin yhteistyössä kanadalaisen blues/jazzlaulaja Carolyn Fe kanssa.
Keväällä 2018 Sami Joensuu aloitti yhteistyön Kanadalaisen blues/ Jazzlaulaja/ näyttelijä, radiopersoona Carolyn Fe Trinidadin kanssa. Yhteistyössä syntyi laulu You name it. Miksaajana toimii kanadalainen Bernard M. Beninger, joka on toiminut muun muassa Cirque du Soleilin kanssa.
HMS Jupiter (1895)

Palvelus

Alus myytiin romutettavaksi 1920.
Tuula Juvonen

Tuula Juvonen on suomalainen yhteiskuntatieteilijä, joka on erikoistunut sukupuolentutkimukseen ja queer-tutkimukseen. Hän toimii sukupuolentutkimuksen yliopistolehtorina Tampereen yliopistossa. Hän on ollut vierailevana professorina Hampurin yliopistossa 2006 ja Jyväskylän yliopistossa 2007–2009.
Juvonen on väitellyt Tampereen yliopistosta sosiaalipolitiikan oppiaineesta vuonna 2002, ja hänen väitöskirjansa käsitteli homoseksuaalisuutta koskevien merkitysten ja uskomusten rakentumista Suomessa 1950- ja -60-luvuilla. Juvonen on haastatellut homoseksuaaleja mm. siitä, millaista oli elää aikana, jolloin homoseksuaalisuutta kutsuttiin ”ruotsalaistaudiksi”, ja se oli rikos, joten homoseksuaalisesti suuntautuneet joutuivat elämään piilossa. Kustannusyhtiö Vastapaino julkaisi väitöskirjan kirjana nimeltä Varjoelämää ja julkisia salaisuuksia.
Juvonen sai vuonna 2012 Tampereen yliopiston Hyvän opettajan -palkinnon.
Martunin piiri

Martunin piiri (armeniaksi Մարտունու շրջան, ven. Мартунинский район, Martuninski raion) on paikallishallintoalue virallisesti Azerbaidžaniin kuuluvassa, mutta de facto itsenäisessä Vuoristo-Karabahin tasavallassa. Sen pinta-ala on 951,2 neliökilometriä. Asukkaita on 23 200 henkeä (vuonna 2005).
Vuoristo-Karabahin autonomiseen alueeseen kuulunut piiri on perustettu vuonna 1930. Armenialaisten osuus piirin väestöstä laski 93,6 prosentista vuonna 1939 79,3 prosenttiin vuonna 1979. Samaan aikaan azerien osuus nousi 4,6 prosentista 19,8 prosenttiin.
Vuoristo-Karabahin sodan jälkeen armenialaiset liittivät Martunin piiriin myös varsinaisen Azerbaidžanin puolelta vallattuja alueita. Neuvostoaikaisen piirin itäisin osa on azerien miehittämä. Nykyisellään piiri rajoittuu luoteessa ja lännessä Vuoristo-Karabahin tasavallan Askeranin piiriin, etelässä Hadrutin piiriin sekä idässä ja koillisessa Azerbaidžaniin. Hallinnollinen keskus on Martunin kaupunki, josta on 50 kilometriä tasavallan pääkaupunkiin Stepanakertiin. Asukkaista 99,8 % on armenialaisia.
Neuvostoliittoinstituutti

Neuvostoliittoinstituutti oli vuosina 1947–1992 toiminut Suomen opetusministeriön alainen valtion tutkimuslaitos, jonka tehtävä oli koordinoida ja suorittaa Neuvostoliittoon liittyvää tieteellistä tutkimusta ja edistää Suomen ja Neuvostoliiton välistä tieteellistä ja sivistyksellistä yhteistyötä. Ensimmäisen kerran instituutista säädettiin lailla vuonna 1947 sotien jälkeiseen Suomen ja Neuvostoliiton suhteiden uudelleenjärjestelyyn liittyen. Instituutista tuli 1970-luvulla osa Suomen virallista ulkopolitiikkaa. 
Jälkeenpäin, 1990- ja 2000-luvuilla esitettiin näkemyksiä, että Neuvostoliittoinstituutti ei voinut alun jälkeen harjoittaa varsinaista Neuvostoliiton tutkimusta eli länsimaistyyppistä sovjetologiaa, koska tällainen ei sopinut Neuvostoliitolle eikä Suomen virallisen ulkopolitiikan linjaan. 
Neuvostoliiton hajottua instituutin toimintaa jatkoi Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti, jonka toiminnassa painottui asiantuntijuuden ja julkaisutoiminnan lisäksi kirjastopalvelujen tarjoaminen venäjäksi ja muilla entisen Neuvostoliiton kielillä. Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti lakkautettiin vuonna 2012, ja sen toimintaa jatkoi Cultura-säätiö. Lisäksi vuonna 1996 perustettiin Helsingin yliopiston yhteyteen Aleksanteri-instituutti, jonka tehtäväksi annettiin Venäjää ja itäistä Eurooppaa koskevan tutkimuksen ja opetuksen koordinointi, jotka olivat aikaisemmin ainakin osittain kuuluneet Neuvostoliittoinstituutille.
Neuvostoliittoinstituutti toimi Helsingissä, vuodesta 1975 omissa tiloissaan Eiran Armfeltintiellä, joka oli lähellä Tehtaankadulla sijainnutta Neuvostoliiton suurlähetystöä. Venäjän ja Itä-Euroopan instituutti muutti vuonna 1993 tilastokeskuksen entisiin tiloihin Annankadulle. Instituutin johtajana jatkoi Neuvostoliittoinstituuttia 1980-luvulta lähtien johtanut Valdemar Melanko.
Annapoliksen konventti

Annapoliksen konventti oli Marylandin Annapoliksessa syyskuussa 1786 järjestetty kokous, joka edelsi Yhdysvaltain perustuslain säätämistä. Kokoukseen osallistui viiden osavaltion edustajia, jotka pohtivat valtioliittoa vaivanneiden ongelmien ratkaisemista. Sitä olivat edeltäneet Marylandin ja Virginian edustajien aiemmat kokoukset, joissa oli selvitelty mahdollisuuksia parantaa liikenneoloja Potomac-joella. Annapoliksen konventissa Alexander Hamilton esitti murskaavaa arvostelua maassa vallitsevasta poliittisesta kaaoksesta, joka johtui vahvan keskushallituksen puuttumisesta. Konventti päätyi siihen tulokseen, että kansallisia taloudellisia kysymyksiä ei olisi mahdollista ratkaista kunnolla tekemättä muutoksia maan silloisena perustuslakina toimineisiin konfederaatioartikloihin. Koska kokous ei katsonut itsellään olevan valtuuksia muutoksista päättämiseen, se esitti kaikille osavaltioille kutsun lähettää edustajansa seuraavana vuonna Philadelphiassa järjestettävään laajempaan kokoukseen. Tästä kokouksesta tuli perustuslaillinen konventti, joka laati Yhdysvalloille sen nykyisen perustuslain.
Le Bourget-du-Lac

Nähtävyyksiä

Kunnan nähtävyyksiä on linna Château du Bourget. Linna on rakennettu 1200-luvulla, ja se on nykyään raunioitunut. Linna oli vuosina 1285-1434 Savoijin kreivien tärkein asuinpaikka.
Hopealuoti

Tarut

Tunnetuin taikaolento, joka on haavoittuvainen hopealuodeille, on ihmissusi. Ihmissuden haavoittuminen hopealla on alun perin peräisin Gévaudanin pedosta kertovasta legendasta, jossa jättiläismäisen suden saa lopulta ammuttua henkilö, joka on ladannut aseensa hopealuodeilla.
Useissa traditioissa hopeaa pidetään metallina, joka on tekemisissä kuun ja sielun kanssa. On todennäköistä, että nämä mielleyhtymät ovat luoneet legendan hopealuodeista.

Populaarikulttuuri

Populaarikulttuurissa tunnettu esimerkki on Yksinäinen ratsastaja, joka käytti aseessaan hopealuoteja.

Oikeat hopealuodit

Käytännössä, vaikka hopea on lyijyä kevyempää, se soveltuu luodin raaka-aineeksi. Se on riittävän kovaa vastustamaan kovan nopeuden aiheuttamaa hankausta piipun sisäpinnassa, toisin kuin lyijy. Osumavaikutukset eivät vastaa täysvaippaluoteja. Hopealuoti ei yleensä pirstaloidu tai muuta muotoaan edes kiväärinopeudella ja luoti tunkeutuu syvemmälle. Korkean sulamispisteen ja kovuuden takia, lyijyluoteja vastaavien hopealuotien tekeminen vaatii kehittyneemmät valu- ja muotoilutekniikat. Raakaluoti voidaan valaa pinch-tekniikalla, mutta noin 1 000 °C lämpötila on välttämätön, jotta saadaan valamiseen riittävä juoksevuus.

Kielikuvat

Aikoinaan merkittävät lääkkeet, kuten salvarsan ja penisilliini on nähty "hopealuoteina."
Asiantuntijat käyttävät usein termiä kyynisesti hillitäkseen järjettömiä odotuksia. Esimerkiksi lääkärit sanovat monesti viimeisimmistä ihmedieteistä, etteivät ne ole "mitään hopealuoteja."
Marttyyriluettelo

Marttyyriluettelo on luettelo katolisen kirkon pyhimyksistä heidän syntymäpäivänsä mukaisessa järjestyksessä. Paikallisissa marttyyriluetteloissa on vain paikallisen kirkon marttyyrit, mutta niihin on saatettu lisätä naapurikirkkojen marttyyrejä. Useita paikallisia marttyyriluetteloita on saatettu yhdistää, ja niihin on voitu liittää nimiä kirjallisista lähteistä.
GP-5

Historia

Alun perin GP-5 suunniteltiin suojaamaan kantajaa radioaktiiviselta ydinlaskeumalta ja kylmän sodan aikana naamareita toimitettiin useimpiin väestönsuojiin. Puolassa kokeiltiin, kykeneekö naamari oikeasti suojaamaan ABC-tilanteessa. Naamari suoritui melko hyvin ja todettiin, että GP-5 kykenee suojaamaan tällaisessa tilanteessa 24 tunnin ajan. GP-5 tuli tunnetuksi sen laajasta käytöstä Tšernobylin ydinvoimalaonnettomuudessa.

Keräily

GP-5 on erittäin suosittu kaasunaamari keräilijöiden keskuudessa edullisen hintansa, sekä ensimmäistä- ja toista maailmansotaa jäljittelevän tyylinsä ansiosta (pyöreät linssit). Naamaria maahantuo Suomeen Varusteleka.

Asbesti ja GP-5

Vuonna 2013 asbestilaboratorio löysi suodattimen puuvillakerroksesta 7,5 prosenttia asbestia.
On väitetty suodattimen olleen suunniteltu niin, että asbestia ei tule sisäänhengittäessä, jos suodatin ei ole vain vaurioitunut.
A-molliasteikko

A-molliasteikko on A:sta alkava sävelasteikko, johon kuuluvat lähtökohtaisesti sävelet A, H, C, D, E, F, G tai Gis sekä A. Se on C-duurin rinnakkaismolli, ja sen muunnossävellaji on A-duuri.
Luonnollisessa a-mollissa ei ole ylennettyjä eikä alennettuja säveliä, eikä a-mollissa ole kiinteää etumerkkejä. Molliasteikon seitsemäs sävel, a-mollissa G, kuitenkin usein korotetaan, jolloin saadaan harmoninen molli, jossa tämä korotettu sävel on johtosävelenä. Niinpä harmonisen a-mollin johtosävel on Gis.
A-mollin peruskolmisointu on a-mollisointu, johon kuuluvat sävelet A, C ja E. A-mollin subdominanttisointu on d-mollisointu ja dominanttisointu E-duurisointu, joka sisältää korotetun johtosävelen Gis.
Kuten C-duuri, myös A-molli on yksi yleisimpiä sävellajeja.
 A-molliasteikko
Robert Newton

Robert Newton (1. kesäkuuta 1905 Shaftesbury, Dorset, Englanti – 25. maaliskuuta 1956 Beverly Hills, Kalifornia, Yhdysvallat) oli brittiläinen teatteri- ja elokuvanäyttelijä.
Newton oli suosittu näyttelijä sekä teatterissa että valkokankaalla parin vuosikymmenen ajan. Hän aloitti uransa teatterissa, ja hänen elokuvauransa alkoi vuonna 1937, jolloin hänet nähtiin Kuningatar Elisabet -elokuvassa yhdessä maamiehensä, näyttelijä Laurence Olivierin kanssa. Vuonna 1939 hän teki sivuosasuorituksen Alfred Hitchcockin elokuvassa Jamaica Innin rannikkorosvot (1939), ja hänet nähtiin myöhemmin mm. elokuvissa Oliver Twist (1948), Salainen aarresaari (1950) ja Maailman ympäri 80 päivässä (1956).
Newtonin tunnetuin roolisuoritus oli merirosvo 'Pitkä John' Silverin osa elokuvissa Salainen aarresaari (1950) ja Pitkä John Silver (1954). Vuonna 1953 hänet nähtiin Richard Burtonin ja James Masonin ohella elokuvassa Erämaan rotat.
Menestyksekkäästä urastaan huolimatta Newtonin uraa varjosti hänen vaikea alkoholiongelmansa, minkä vuoksi hän menehtyi vain 50-vuotiaana. Newton toimi eräänlaisena roolimallina näyttelijä Oliver Reedille ja etenkin rumpali Keith Moonille.
Jaakkiman Sanomat

Perinnelehti

Jaakkiman Sanomat on nykyisten Lahdenpohjan, Jaakkiman ja Lumivaaran, mutta nykyään myös Sortavalan seudun perinteitä ja karjalalaista kulttuuria vaaliva pitäjälehti. Pitäjälehden kustantaja on Jaakkiman Seudun perinneyhdistys ry, jonka jäseninä ovat alueen säätiöt Jaakkima-Säätiö, Lumi-Säätiö ja pitäjäyhdistykset Jaakkimalaisten seura ry ja Lumivaara-Seura ry Etelä-Pohjanmaalla sekä Etelä-Suomen Lumivaaralaiset ry ja Suur-Jaakkimalaiset ry Helsingin seudulla. Alueen sukuseuroista Kaartisten sukuseura ry on kustannusyhdistyksen jäsen.
Perinnelehti ilmestyy 6 kertaa vuodessa, parillisten kuukausien 8. päivänä, 20-sivuisena tabloid-lehtenä. Lehden levikki on 2200 kpl. Lehden kotisivulla julkaistaan makupaloja paperilehdestä ja tärkeimmät ajankohtaistiedot, lukijamatkoista ja kustantajayhdistysten toiminnasta sekä alueen kyläkirjahankkeista. Lehden kotisivulta löytyy myös tietoa alueen sukuseuroista ja linkit pitäjäsivuille.
Mircea Eliade

Mircea Eliade (13. maaliskuuta (J: 28. helmikuuta) 1907 Bukarest – 22. huhtikuuta 1986 Chicago) oli romanialainen uskontotieteilijä, kirjailija, filosofi ja Chicagon yliopiston professori.
Eliaden ajatteluun vaikuttivat mm. uskontotieteilijät Rudolf Otto ja Gerardus van der Leeuw. Hänen uskontotieteelliset tutkimuksensa koskivat mm. joogaa, šamanismia ja varhaiskantaisia uskontoja ja lineaarista ja syklistä aikakäsitystä. Hänen metodinsa oli vertaileva uskontotiede ja uskontofenomenologia. Tieteellisen työn ohella Eliade toimi myös lehtimiehenä ja kirjailijana. Mircea Eliaden teoksia on suomentanut Teuvo Laitila.

Uskontofenomenologia

Uskontofenomenologian tarkoitus on tutkia uskonnollisia kokemuksia ja ymmärtää uskonnollisen kokemuksen ominaispiirteitä. Sen tarkoituksena ei ole ensisijaisesti selittää niitä vaan pyrkiä tutkimaan millaisena uskonnollinen ihminen uskonnolliset kokemukset kokee. Kyseessä on ihmistieteiden metodologiaan kuuluva ymmärtämisen metodi.

Ikuisen paluun myytti

Mircea Eliade tarkastelee kirjoissaan ikuisen paluun myyttiä. Eliaden mukaan eripuolella maailmaa vaikuttavia myyttejä yhdistävä tekijä on "ikuinen paluu".

Pyhä ja profaani

Mircea Eliade on kuuluisa käsitteiden pyhä ja profaani eli arkipäiväinen tuomisesta uskontotieteeseen.
Uskonnollinen ihminen saavuttaa rituaalin avulla kokemuksen pyhyydestä ja pitää tätä pyhää varsinaisena todellisuutena. Pyhä todellisuus on myyttistä todellisuutta, joka tavoitetaan rituaalin eli uskonnon harjoittamisen avulla. Uskonnollinen todellisuuskäsitys on siis myyttinen ja se todellistuu rituaalissa ja on ymmärrettävissä vain sen kautta. Rituaalin kautta myös havaittava maailma voidaan pyhittää, jolloin se koetaan uskonnollisesti merkityksellisenä. Rituaalissa myytti konkretisoituu ja "myyttinen alkuaika" palaa osaksi nykyhetkeä.