Thaimaan kulttuuri

Thaimaan kulttuuri on saanut paljon vaikutteita Intiasta, Kiinasta ja muista Kaakkois-Aasian maista. Keskeistä nyky-Thaimaan identiteetille on theravada-buddhalaisuus, joka kulkeutui Ceylonilta 1200-luvulla. Thaimaassa harjoitettuun buddhalaisuuteen on sekoittunut piirteitä ja tapoja brahmalaisuudesta , vanhoista henkiuskonnoista ja esi-isien palvonnasta. Keskeinen yhdistävä tekijä näissä on ajatus jälleensyntymisestä. Islamilla on vankka sija etenkin muslimivaltaisissa etelän maakunnissa, joiden asukkaat ovat sukua malaijeille. 
Maan rajojen sisällä asuu valtaväestön thaiden ohella lukuisia vuoristolaiskansoja (chao khao), joita on yhdeksän virallisesti tunnustettua heimoa, tunnetuimpina hmongit, lisut, lasut, mienit, akhat ja karenit. Monet vähemmistökansallisuuksista ovat levittäytyneet ympäröivien Myanmarin, Laosin, Kambodžan tai Malesian alueelle yli valtakunnanrajojen ja ovat säilyttäneet perinteiset tapansa huolimatta thaiyhtenäiskulttuurin suuresta vaikutuksesta. Thaimaan koillisosan, Isanin, thai-laot muodostavat kolmasosan maan väestöstä. Kiinalainen vähemmistö on suuri ja vaikutusvaltainen ryhmä varsinkin Bangkokin alueella.

Buddhalaisuus, kuningas ja munkkilaitos

Nykyaikaisen mediakulttuurin läpitunkema maa kunnioittaa edelleen vanhoja perinteitä, kuningasta, munkkeja ja valtauskontoa theravada-buddhalaisuutta, joita pidetään yhteiskunnan tukipilareina. Buddhalaisen opin tutkimuskeskukset ja hengelliset laitokset, watit, ovat jokaisen yhteisön ja kylän keskeisimpiä paikkoja, jotka huolehtivat myös sairaista ja köyhistä.
Valtakunnan lippua pidetään suuressa arvossa, ja kansallislaulu soitetaan radiossa ja televisiossa päivittäin klo 8.00 aamulla ja 18.00 illalla. Vielä aivan hiljattain oli yleistä, että hymni kuulutettiin rautatieasemilla, kylien keskustoissa ja pikkukaupungeissa katujen varsilla olevista kaiuttimista, mutta Bangkokissa ja muissa suuremmissa keskuksissa tapa on hävinnyt. Hymnin soidessa kansa seisahtuu kuuntelemaan kansakunnan tunnusta. Elokuvateattereissa ennen jokaista näytäntöä noustaan samoin ylös kunnioittamaan hallitsevaa monarkkia, kun kuninkaallinen tunnuslaulu Phra Barami soitetaan ennen elokuvan alkua.

Sosiaaliset perinnäistavat

Thaimaassa kättelyn sijasta liitetään kädet yhteen kuin rukouksessa ja nostetaan käsivarret ylös lähelle kasvoja. Samalla voidaan taivuttaa ylävartaloa tai päätä kumarrusta muistuttavalla tavalla. Tätä kutsutaan termillä wai. Iäkkäille ja korkea-arvoisemmille osoitetaan kunnioitusta syvemmällä wailla, sillä Thaimaa on edelleen luokkayhteiskunta, jossa jokainen tietää asemansa hierarkiassa. Tietyt ruumiinosat ovat toisia arvokkaampia ja puhtaampia. Pää on kaikkein pyhin, ja siihen koskemista tulee välttää. Jalkapohjat on pidettävä istuessa sivulla, ja kengät on riisuttava astuttaessa thaikotiin tai temppeliin. Thait arvostavat hillittyä käytöstä (chai jen) ja puhtautta, sekä hyvää konservatiivista pukeutumista. Olkapäitä tai sääriä paljastavia vaatteita ei tulisi julkisesti käyttää. Nudismi on tiukasti pannassa, eikä vastakkaisten sukupuolten välisiä tunteita ole totuttu näyttämään avoimesti. Käsikädessä kulku miehen ja naisen kesken on edelleen tabu vanhempien ihmisten keskuudessa, vaikka nuoret ovatkin omaksuneet vapaampia länsimaisia tapoja.

Musiikki

Perinteinen thaimusiikki-instrumentti on metallofoneihin tai gamelansoittimiin lukeutuva ksylofonia etäisesti muistuttava ranat, jonka taitajia ja opettajia pidetään suuressa arvossa. Klassisen musiikin asemaa pitää Thaimaassa pi phat, mutta modernimpi syvien kansankerrosten luk thung kerää suurimmat kuuntelijamäärät niin radiosoittojen kuin myydyn musiikin määrällä mitattuna. Länsimaisesta rockmusiikista on Thaimaassa kehittynyt melodinen kitarasäesteinen string (Sek Loso) ja kantaa ottava phleng phya chiwit, jonka pani alulle Caravan. Protestilauluun rinnastettavan lajityypin tunnetuin popularisoija on Carabao. Länsimainen taidemusiikki ei toistaiseksi ole saanut Thaimaassa merkittävää jalansijaa.

Kirjallisuus

Ensimmäinen thaiksi kirjoitettu tunnettu dokumentti on peräisin Sukhothain kuninkaan Ramkhamhaengin aikana pystytetystä piirtokirjoituksesta no. 1 vuodelta 1283 tai 1292. Ensimmäisenä runoteoksena pidetään itse kuninkaan kirjoittamaa Suphasit Phra Ruangia ('kuningas Ruangin mietelauseita'). 1300-luvulla kuningas Li Thai kirjoitti proosateoksen Traiphum Phra Ruang (Phraruangin kolme maailmaa'). Ayutthayan kaudella kirjallisuus, etenkin runot, olivat suosittu taiteen laji, mutta kirjallisuus tuhoutui kaupungin mukana 1767. Kuningas Narain aikana nirat-tyyliksi kutsuttu runomitta kehittyi huippuunsa. Lajityypin mestariteoksena pidetään Khlong Kamsuan Siprat -nimistä teosta.
Rattanakosinin (Bangkokin) kaudella Chao Phraya Phra Khlang kirjoitti ensimmäisen proosamuotoisen thairomaanin. Thaimaan kansalliskirjailijaksi nostettu, Shakespeareen verrattu Sunthorn Phu (1786–1855) käytti mestariteoksensa, eeppisen runoelman Phra Aphaimanin kirjoittamiseen yli kaksikymmentä vuotta.
1900-luvulla nimekkäitä kirjailijoita ovat olleet prinssi Akat Damkoeng, jonka Lakhon haeng chiwit ('elämänmeno') julkaistiin 1929, Si Burapha, jonka tärkein teos on Songkhram chiwit ('elämän taistelu') ja Dokmai Sot, jonka teos Phu dii ('jalot ihmiset') käsittelee paikallisen ja länsimaisen kulttuurin yhteentörmäystä.
Toisen maailmansodan jälkeen kirjallisuutta on käytetty usein politiikan ja kritiikin välineenä. Kukrit Pramoj kirjoitti selvästi antikommunistisen romaanin Phai daeng ('punainen bambu'). 1970-luvulla nousevan opiskelijaliikkeen suosikkirunoilijan aseman sai Angkhan Kanlayanaphong. Kriittistä yhteiskunnallista analyysia nähtiin Chit Phumisakin postuumisti julkaistussa teoksessa Fighter of a New Generation (thaiksi นักรบของคนรุ่นใหม่, 1974).