Tauno Palo

Perhetausta

Tauno Palon, syntymänimi Tauno Brännäs, vanhemmat olivat monttööri eli asentaja Lars Petter Brännäs ja Olga Andersson. Hänen syntymäkotinsa sijaitsi Hämeenlinnassa nykyisen Jaakonkadun numerossa 43. Tauno oli sunnuntailapsi ja perheensä kolmas lapsi. Taunolla oli vuonna 1904 syntynyt veli Gösta ja isosisko Alli. Äidinisä Antti Andersson toimi Hämeenlinnan alueella torpparina ja isänisä Johan Brännäs oli pietarsaarelainen urkumestari. Lars Brännäsin mukaan suku sai nimensä pietarsaarelaisesta niemestä, joka paloi. Lars ja Olga Brännäs työskentelivät Hämeenlinnan tupakkatehtaalla. Avioiduttuaan vuonna 1903 he asuivat jonkin aikaa Lars Brännäsin kotiseudulla Pietarsaaressa mutta palasivat pian Hämeenlinnaan. Gösta ja Alli oppivat puhumaan sekä suomea että ruotsia, Taunosta sen sijaan tuli suomenkielinen.
Brännäsin perhe muutti Helsingin Sörnäisiin alkuvuodesta 1912. Tauno Brännäsin kasvuympäristö oli runsasväkinen ja kansainvälinen. Isoveljen kanssa oli turvallista seikkailla lähikortteleissa. Lapsuuden kesiään Tauno vietti useimmiten Hämeenlinnan seudulla Luolajassa Antti-vaarinsa luona. Äidinisä oli merkittävä hahmo Taunon lapsuudessa, ja maalaisympäristö jätti hänen sieluunsa pysyvän jäljen, josta hän saattoi näyttelijän uransa aikana ammentaa voimaa roolihahmojensa tulkitsemiseen.
Brännäsit asuivat Helsingissä lyhyen aikaa Kirstinkadulla mutta ostivat kesällä 1915 osakehuoneiston Alppilan kaupunginosasta osoitteesta Porvoonkatu 15. Olga Brännäs sai työtä Fazerin makeistehtaalta, Lars Brännäs jatkoi asentajan työtään Helsingin Tupakkatehtaalla. Isänsä Tauno koki ”suurena järkäleenä”, johon hän suhtautui pelonsekaisella kunnioituksella. Äitiinsä hänellä oli läheisempi suhde. Omien sanojensa mukaan hän oli ”äidin poika” joka sai ”isältään ulkomuodon, mutta äidiltään hengen”. Tauno Palon lapsuudenkoti oli musikaalinen. Hänen lapsuutensa suosikkisävelmiä oli muun muassa Kotimaani ompi Suomi. Hän sai runsaasti musiikillisia vaikutteita äidiltään, joka lauloi monenlaisia lauluja sekä kotonaan että Pelastusarmeijassa. Isoveli Gösta puolestaan harrasti nyrkkeilyn ohella viulun- ja banjonsoittoa ja oli parikymppisenä mukana myös pienessä orkesterissa. Gösta Brännäs menestyi 1920-luvulla keskisarjan nyrkkeilijänä.

Suomen sisällissodan kuukaudet

Tauno Brännäs oli yhdeksänvuotias, kun Suomessa syttyi sisällissota. Kevään 1918 kauhuista hän näki painajaisia vielä elämänsä ehtoopuolellakin. Kotinsa lähellä sijainneessa metsikössä hän näki saksalaissotilaiden ruumiita ja lapsuuden leikkipaikalle Kallion koulun pihalle oli kasattu muodottomiksi palaneita ruumiita. Taunon kenties järkyttävimmät kauhukokemukset liittyivät Hämeenlinnaan, eritoten kasarmeihin ja Ahvenistoon, missä teloitettiin punaisia. Toisen lähteen mukaan painajaiset eivät liittyneet rintamatapahtumiin vaan isoveljen itsemurhaan vuonna 1928. 
Olga Brännäs pelasti Taunon serkun Ilmari Paasikiven punaisten käsistä, Taunon leikkitoveri Lauri Koskinen puolestaan soti vapaaehtoisena punaisten puolella, jäi vangiksi ja menehtyi vesipöhöön. Lars Brännäs pysyi sodassa puolueettomana, vaikka punaiset yrittivät saada Tarkk'ampujapataljoonassa koulutettua miestä puoliväkisin puolelleen. Brännäsin perhe ei leimautunut sodan kummankaan osapuolen kannattajaksi.

Kouluvuodet

Koulunkäynnistä Tauno Brännäs ei ollut kovin innostunut. Hänen opintonsa jäivät kansakoulun neljään luokkaan. Urheilua hän sen sijaan harrasti innokkaasti sekä koulussa että vapaa-aikanaan. Isoveljensä esimerkin mukaisesti hän harrasti nyrkkeilyä ja saavutti kohtalaista menestystä juniorisarjoissa 57-kiloisena. Lars ja Olga Brännäs eivät hyväksyneet kuopuksensa nyrkkeilyharrastusta lainkaan ja lopulta kielsivät sen häneltä tyystin. Myös Gösta Brännäs suhtautui kielteisesti pikkuveljensä nyrkkeilyinnostukseen. Ystäviensä tavoin nuori Tauno Brännäs kuului urheiluseura Kallion Pyrintöön, jossa hän harrasti sekä sisä- että ulkolajeja. Sisarensa Allin kautta Tauno harrasti myös teatteria Porvoonkadun ”pesutupateatterissa” ja koulunäytelmissä. Suomen Kansallisteatterissa tammikuussa 1918 ensi-iltansa saanut Prinsessa Ruusunen herätti hänessä kiinnostusta teatteritaidetta kohtaan.
Työelämään Tauno Brännäs siirtyi 13-vuotiaana. Hän aloitti juoksupoikana. Vuonna 1923 hän sai paikan Puolustusvoimien kemialliselta koelaitokselta Harakkasaaresta. Hän työskenteli siellä eri tehtävissä yhdeksän vuotta ja alkoi pitää laboratoriotyötä jo mahdollisena elämäntehtävänään.

Avioliitto

Tauno Palo avioitui näyttelijä Sylvi Sakin kanssa vuonna 1934. Liitosta syntyi kaksi poikaa, Pertti Palo (1934–2010) ja Martti Palo (1943–2009). Tauno Palolla oli liiton aikana rakkaussuhde näyttelijä Kyllikki Väreen kanssa, ja 1940-luvun lopulla alkoi suhde näyttelijä Kirsti Ortolan kanssa. Palon ja Sakin avioliitosta tuli ajan myötä lähinnä muodollinen, mutta se lopetettiin virallisesti vasta 1962, jolloin Palo avioitui Ortolan kanssa. Yhteinen lapsi, Jukka-Pekka Palo, oli syntynyt jo 1954. Palo ja Ortola tutustuivat toisiinsa 1940-luvun lopulla, kun Ortola aloitti näyttelijänopintonsa Helsingissä. Romanssi syttyi vuonna 1949, kun he tekivät yhdessä elokuvaa Rosvo-Roope, jossa Palo oli pääosassa ja Ortola oli balladissa mainittu ”Neito Viron rannikon”.
Vuonna 1955 Ortola teki irtioton suhteesta ja muutti Tampereelle Jukka-Pekan kanssa. Hän palasi Helsinkiin 1959. 1960-luvulla Palo-Ortolan perheellä oli kaksi asuntoa Helsingissä: suuri asunto taiteilijakoti Lallukassa ja tavanomainen perheasunto Merimiehenkadulla.

Isyyskysymykset

Palon elokuvauran aikana liikkui huhuja, että hänellä olisi Pertin, Martin ja Jukka-Pekan lisäksi muitakin jälkeläisiä. Tunnetuin näistä kuulopuheista lienee väite, että vuonna 1940 syntynyt näyttelijä Esko Salminen olisi Tauno Palon poika. Salmisen äiti oli näyttelijä Kyllikki Väre (1912–1951) ja isä näyttelijä Unto Salminen (1910–1972).

Vanhuus

Viimeiset vuotensa Tauno Palo eli hiljaista elämää Helsingin Kulosaaressa. Tauno Palolla diagnosoitiin kurkkusyöpä vuonna 1980. Tuolloin röyhkeät sensaatiolehtien toimittajat tunkeutuivat jopa sairaalaan utelemaan häneltä tietoja sairaudesta, mutta Palo kielsi julkaisemasta haastatteluja ja valokuvia.
Tauno Palo sai elämäntyöstään Suomen Kulttuurirahaston tunnustuspalkinnon vuonna 1981.
Tauno Palo kuoli kurkkusyöpään toukokuussa 1982. Hänet on haudattu Helsinkiin Malmin hautausmaalle, kortteliin 1-32-318. Palo halusi nimenomaan tulla haudatuksi Malmille Hietaniemen taiteilijakukkulan sijaan, sillä Malmilla lepäävät myös hänen vanhempansa ja isoveljensä Gösta Brännäs.

Sörnäisten Työväennäyttämö avaa uran 1920-luvulla

Tauno Brännäsin näyttelijänura alkoi 1927, jolloin teatterinjohtaja Aarne Salonen kiinnitti hänet Sörnäisten Työväen Näyttämön iltanäyttelijäksi. Hänen ensimmäinen puheroolinsa oli rakastajan osa Sven Sandbergin arpajaisnäytelmässä 33 333 keväällä 1927. Brännäsin ensimmäinen suuri rooli oli yhteiskunnallisessa näytelmässä Työläisen tytär tammikuussa 1928. Brännäs näytteli seuraavan viiden työväennäyttämövuoden aikana muun muassa näytelmissä Punainen laukku, Reviisori ja Sankareita.
Sörnäisten Näyttämöllä syksyllä 1927 Brännäs tapasi ensi kerran Sylvi Sakin, joka näytteli Punaisessa laukussa Zofi-rouvaa. Brännäs ja Sakki kihlautuivat seuraavana vuonna. Toukokuussa 1928 teatteri jouduttiin sulkemaan, koska Vanha Vuorelan huvit purettiin asuntotuotannon tieltä. Taukoa jatkui uuden työväentalon valmistumiseen saakka joulukuuhun. Saman vuoden kesänä nyrkkeilijän urallaan alamäkeen joutunut Gösta Brännäs teki itsemurhan kotonaan Porvoonkadulla. Isoveli oli ollut merkittävä roolimalli ja auktoriteetti nuorelle Taunolle, suuri ihailun kohde isän ohella. Neljän vuoden ikäerosta huolimatta veljesten välit olivat läheiset, eikä Tauno Palo koskaan täysin toipunut veljensä kuoleman aiheuttamasta surusta. Olga Palo sairastui esikoisensa itsemurhan jälkeen ja kuoli 67-vuotiaana. Lars Palo kuoli 80-vuotispäivänään. 
Brännäsin työtovereita Työväennäyttämöllä olivat muun muassa Sasu Haapanen, Holger Salin, Lida Salin ja Emma Väänänen. Sörnäisten vuosinaan Brännäs jatkoi edelleen päivätyössään Kemiallisella koelaitoksella. Lapuan liikkeen aikana hän joutui puolustusministeriön pääesikunnan puhutteluun oman arvelunsa mukaan siksi, että työ kyseisen ministeriön alaisella koelaitoksella ja näyttämöharrastus työväen lavalla eivät eräiden mielestä sopineet yhteen.

Varusmiespalvelu ja teatterin vaihto

Tauno Brännäs astui maaliskuussa 1929 asepalvelukseen jalkaväkeen Uudenmaan rykmentin ensimmäiseen komppaniaan. Varsinainen armeija-aika kesti hänen osaltaan kolme kuukautta, jonka jälkeen hänet määrättiin vanhaan tuttuun tehtäväänsä Kemialliselle koelaitokselle. Kaikkiaan Brännäs palveli puolustusvoimissa vuoden päivät ja kotiutui täysin palvelleena. Hänen sotilasarvonsa palvelusajan päätyttyä oli sotamies. Helsingin määräydyttyä sijoituspaikaksi Brännäsille järjestyi toisinaan mahdollisuus tehdä muutama näytöskappale Sörnäisissä. Pahaksi onnekseen hän poistui erään kerran kasarmilta ilman lupaa näyttämöasioita hoitaakseen. Parin muun alokkaan ohella hän sai majuri Rutaselta asian vuoksi perusteellisen ripityksen. Asepalveluksen jälkeen Brännäs jatkoi työtään Kemiallisella koelaitoksella ja iltaisin hän näytteli Sörnäisten Näyttämöllä.
Sörnäisten Työväennäyttämöllä Brännäs sai teatterioppia Aarne Orjatsalolta, joka tuli näyttämön ohjaajaksi keväällä 1930. Orjatsalolta saatu opetus jäi Brännäsin ainoaksi näyttelijänkoulutukseksi. Erityisen tärkeitä Brännäsille olivat Orjatsalon puhetekniikan opetukset. Tauno Brännäsin alkuvuosien teatteriroolien joukossa ei ollut kansanhupailuja, vaan häntä käytettiin dramaattisiin rooleihin. Tosin useimmat draamat olivat helppotajuisia ja melodraamattisia. Esitetyt ulkomaiset farssit olivat pääasiassa saksalaista alkuperää ja niissä hän esitti useimmiten yläluokkaisia hahmoja. Syksyllä 1930 Sörnäisten Työväen Näyttämö muutti nimensä Helsingin Työväen Teatteriksi. Brännäsin ura Sörnäisten näyttämöllä päättyi huhtikuussa 1932.

Suomen Kansallisteatterin rivinäyttelijäksi

Tauno Brännäs aloitti Suomen Kansallisteatterissa syksyllä 1932. Teatterin johtaja Eino Kalima ja ohjaaja Pekka Alpo olivat varta vasten tulleet Vallilaan katsomaan Brännäsiä, kun näyttelijä Eine Laine oli vihjannut hänestä Alpolle. Niin ikään Brännäs suomensi sukunimensä Paloniemeksi. Näyttelijäkollega Glory Leppänen ehdotti pitkän sukunimen lyhentämistä muotoon Palo, joka olisi helpompi ja iskevämpi. Tauno päätyi käyttämään yhdistelmänimeä Brännäs-Palo, kunnes hän seuraavana vuonna pelkisti nimensä muotoon Tauno Palo. Virallisesti Brännäsit muuttivat sukunimekseen Palon marraskuussa 1936. Myös Tauno Palon vanhemmat muuttivat nimensä Paloksi.
Palo aloitteli elokuvauraansa samaan aikaan kun hän siirtyi Kansallisteatteriin. Teatteriväki ei juuri arvostanut elokuvaa, joten Palon valkokangastehtävät lähinnä haittasivat hänen teatteriuraansa. Pidettiin epäsopivana, että elokuvien sankari olisi näytellyt pääosia kansallisella päänäyttämöllä.
Alkuun Tauno Palon roolit Kansallisessa olivat melko pieniä. Hänen debyyttinsä oli Olavi Klaunpoika kappaleessa Daniel Hjort elokuussa 1932. Tämän jälkeen seurasivat muun muassa Mikon rooli näytelmässä Anna Liisa, Maurice Galvoisier näytelmässä Neiti ja punakaartilainen Pennu Lauri Haarlan näytelmässä Kaksiteräinen miekka. Haarla tyrmäsi Palon suorituksen suorin sanoin. Seuraavana vuonna Palo näytteli muun muassa kappaleessa Vain ihmisiä sivistysseuran puheenjohtajaa ja voutia Ludvig Holbergin klassikossa Jeppe Niilonpoika. Keväällä 1934 Palo oli yksi seitsemästä veljeksestä, Timo, Aleksis Kiven klassikkonäytelmässä. Niin ikään Kiven näytelmässä Nummisuutarit hän näytteli Kristoa syksyllä 1934. Syyskesällä 1935 Palo oli mukana Kansallisteatterin näyttelijöiden Lapin-kiertueella kumppaneinaan Henny Waljus, Emmi Jurkka, Aku Korhonen, Yrjö Tuominen ja Uuno Montonen. Näytelmänä oli Kevään hurmiossa, jota oli esitetty Kansallisessa kaudella 1934–1935.
Keväällä 1937 Kansallisteatterissa esitettiin Sankarihusaari, jota on pidetty taiteellisesti kenties arvokkaimpana laulunäytelmänä, mitä Suomessa Oopperan ulkopuolella on esitetty. Palolla oli kappaleessa miespääosa Háry Jánoksena. Mary Hannikainen oli naispääosassa, ja molemmat suoriutuivat osistaan kohtalaisesti. Yleisövastaanotto laulunäytelmälle oli kuitenkin penseä. 
1930-luvun puoliväliin mennessä Tauno Palo oli valkokankaan suurin suomalainen tähti, mutta hänen teatteriroolinsa olivat kevääseen 1938 saakka ainoastaan sivuosia. Kansallisteatteriin tehtiin 1930-luvun jälkipuoliskolla henkilöstömuutoksia, kun kaksi suurta näyttelijää Jaakko Korhonen ja Aarne Leppänen kuolivat varhain. Uusiksi näyttelijöiksi palkattiin Jalmari Rinne ja Jorma Nortimo vuonna 1936 sekä Eino Kaipainen ja Wilho Ilmari vuonna 1937.

Teatterin tähtinäyttelijäksi

Tauno Palon nousu merkittäväksi näyttelijäksi Suomen Kansallisteatterissa alkoi keväällä 1938 ja huipentui kaudella 1938–1939. Hänen ensimmäinen taiteellisesti merkittävä pääroolinsa oli Aino Kallaksen näytelmässä Bathseba Saarenmaalla tammikuussa 1938. Syksyllä 1938 Palo esiintyi laulunäytelmässä Pieni hovikonsertti yhdessä Mary Hannikaisen ja Sointu Kouvon kanssa, kappaleen musiikki sai kriitikoilta nuivahkot arvostelut. Kirvesmies Melicharin osa vankiladraamassa Numero 72 marraskuussa 1938 jatkoi Palon taiteellista läpimurtoa, varsinainen pääosa teoksessa oli Kaisu Leppäsen näyttelemällä vangilla numero 72.
Alkuvuonna 1939 Palolla oli Pepin osa näytelmässä Pieni hajuvesikauppa ja hän sai yleisöltä huikeita suosionosoituksia. Palo kunnostautui teatteriuransa alkuvuosina myös muissa samantyyppisissä koomisissa sivurooleissa. Helmikuussa 1939 Palon taiteellisten voittojen sarja jatkui. Hänellä oli kaksoisrooli Calderónin runonäytelmässä Elämä on unta, jossa hän näytteli prinssi Segismundoa ja torniin teljettyä hirviötä. Näytöskappale sai kriitikoilta myönteiset arvostelut. Niin ikään keväällä 1939 Palolla oli miespääosa Mika Waltarin teokseen perustuvassa näytelmässä Ihmeellinen Joosef, vastanäyttelijänä oli Kyllikki Väre, joka oli aloittanut Kansallisteatterissa samana vuonna kuin Palo. Näytelmä ei kuitenkaan tyydyttänyt teatterin johtoa.
Syksyllä 1939 Palolla oli pääosa Chopin-näytelmässä Vieraantunut sydän. Chopinin roolissaan Palo sai näyttää näyttelijäntaitonsa laaja-alaisuuden tulkitsemalla onnistuneesti elämänsä loppua lähestyvän säveltäjämaestron olemuksen ja elekielen haurauden. Chopin oli Tauno Palon viimeinen näyttämötyö ennen talvisotaa. Sotakuukausien ajaksi Kansallisteatterin toiminta keskeytettiin, mutta välirauhan (1940–1941) ja jatkosodan (1941–1944) aikana näytäntökaudet jatkuivat säännöllisinä.

Elokuvauran alku

Tauno Brännäs päätyi elokuva-alalle puolivahingossa juuri kun äänielokuvat tekivät tuloaan. Joulukuussa 1930 Brännäsin näyttelijätoveri Kaarina Saarto haki roolia elokuvaan ja esitteli omia teatteriroolikuviaan Sarastus-yhtiön johtaja Hugo Stenlundille ja ohjaaja Kalle Kaarnalle. Kaarna innostui valokuvassa olevasta vastanäyttelijästä Brännäsistä ja pyysi Saarron kautta häntä tulemaan koekuvauksiin. Koekuvauksien jälkeen Kaarna pyysi Brännäsiä miespäärooliin elokuvaan Jääkärin morsian (1931). Elokuva tuotettiin aluksi kokonaan mykkäelokuvana, mutta kesken kuvausten siitä päätettiin tehdä puolittain äänielokuva. Näin ollen puherepliikit näytettiin väliteksteinä, mutta ääniraitaan lisättiin tehosteita, taustamusiikkia ja muutamia lauluja.
Saman vuoden elokuussa alettiin kuvata varsinaista äänielokuvaa Kuisma ja Helinä (1932), jossa Brännäs näytteli pääroolia kasakkapäällikkönä. Elokuvan taiteellista arvoa alensivat Brännäsin heikko ratsastustaito ja väritön vastanäyttelijä Iris Knape-Jäderholm. Samaisena syksynä Brännäs näytteli Työväenteatterin 30-vuotisjuhlanäytöksessä saman kappaleen näyttämöversiossa. Elokuvaversio sai ensi-iltansa kaksi viikkoa teatteriversion jälkeen ja elokuvan vastaanotto oli huomattavasti heikompi kuin näytelmän. Muutaman vuoden kuluttua sai ensi-iltansa Fennica-Filmin komedia Helsingin kuuluisin liikemies (1934), joka antoi Tauno Palolle lisää näyttelijäkokemusta, mutta se ei ollut hänen uralleen merkittävä elokuva.

Tähtipari Tauno Palo ja Ansa Ikonen

Vuonna 1933 Suomen elokuvakenttä muuttui, kun Erkki Karu erosi Suomi-Filmistä ja perusti kilpailevan Suomen Filmiteollisuuden. Karun tilalle tullut Risto Orko ohjasi suuren menestyksen saavuttaneen Siltalan pehtoorin (1934), minkä rohkaisemana Suomi-Filmi palkkasi toiseksi vakituiseksi ohjaajakseen nuoren Valentin Vaalan. Tässä vaiheessa Tauno Palo ei ollut vielä suuri elokuvatähti, vaikka hän olikin näytellyt jo kolmessa elokuvassa. Kesällä 1935 Vaala aloitti uuden elokuvan kuvaukset, jonka miespääosassa olisi Palo. Naispääosan esittäjäksi Vaala valitsi elokuvauraansa aloittavan 21-vuotiaan Ansa Ikosen. Syntynyt elokuva Kaikki rakastavat (1935) oli 25-vuotiaan Vaalan edustaman uuden sukupolven tapa kuvata ihmisiä ja lähestyä yleisöä ilman näyttämöteatterin painolastia.
Elokuvan suosion myötä tähtipari Palo ja Ikonen palkattiin seuraavan vuoden talvena kuvattuun romanttiseen komediaan Vaimoke (1936). Kuvauksissa oli mukana myös sankariparin kiusanhenkeä esittävä Tauno Palon vaimo Sylvi Palo. Elokuva sai sekä yleisön että kriitikoiden kehut. Menestykselle haluttiin välittömästi jatkoa ja niinpä Miehekettä (1936) alettiin kuvata jo loppukesästä. Ikonen olisi halunnut siirtää kuvausten alkamista muutamalla viikolla eteenpäin, koska hän oli lähdössä Kansallisteatterin näyttelijöiden kanssa Moskovaan. Vaala ei suostunut vaan valitsi uuden elokuvan pääosaan amerikansuomalaisen Tuulikki Paanasen. Palolla ei ole Vaimokkeessa juuri repliikkejä, joten hänen kohdallaan huumori on vähäeleistä. Vastaavasti Miehekkeessä hänen roolinsa on aktiivinen johdattelija.
Vaala suunnitteli roolittavansa Palon ja Ikosen rakastavaisiksi myös Koskenlaskijan morsiameen (1937), mutta hän muutti roolitusta ennen kuvausten alkua. Tällä kertaa Palo ei näytellyt yksiviivaista romanttista sankaria vaan hän tulkitsi vahvan luonneroolin mielenhäiriöisenä Juhanina. Naispääosan näytteli Ansa Ikonen.
Palo näytteli Suomi-Filmille vielä ohjaaja Risto Orkon uudelleenfilmatisoimassa Jääkärin morsiamessa (1938), tosin eri roolia kuin alkuperäisessä versiossa. Uudesta elokuvaversiosta tuli aiempaa versiota tunnetumpi.

Elokuvayhtiön vaihto

Suomi-Filmin ja Suomen Filmiteollisuuden kamppailu johti siihen, että jälkimmäisen johtaja Toivo Särkkä palkkasi näyttelijöitä ja kuvaajia kilpailijaltaan. Tauno Paloa filmiyhtiön vaihtaminen houkutti lähinnä sen vuoksi, että se avasi tien ulkomaanmatkaan. Hän esitteli yhdessä Jorma Nortimon kanssa Särkälle kevättalvella 1938 suunnitelman, jonka mukaan parivaljakko saisi etukäteen tarvittavan rahasumman ulkomaanmatkaa varten. Särkkä suostui sopimukseen kunhan molemmat henkilöt olisivat loppukesän käytettävissä kuvauksiin Suomen Filmiteollisuudelle. Ulkomaanmatkan jälkeen Palo näytteli kolmessa perättäisessä elokuvassa: Eteenpäin – elämään (1939), Helmikuun manifesti (1939) ja Jumalan tuomio (1939). Hänen urakehitykselleen elokuvayhtiön vaihdos merkitsi takaiskua. Särkän ohjaustyyli suosi perinteistä teatraalista tapaa, jonka soveltuvuutta elokuvamaailmaan pidetään kyseenalaisena.
Elokuvassa Eteenpäin – elämään Palon vastanäyttelijänä nähtiin niin ikään Suomi-Filmiltä Suomen Filmiteollisuuteen siirtynyt 22-vuotias Regina Linnanheimo. Asetelma ei toiminut heidän ensimmäisessä Suomen Filmiteollisuudelle tehdyssä elokuvassaan, jossa he näyttelivät keski-ikäisiä ihmisiä. Historiallisessa draamassa Helmikuun manifesti Palolla ja Linnanheimolla oli vastaavantyyliset roolit. Elokuva oli paatoksellisen isänmaallinen ja sai hyvän yleisömenestyksen. Arvi Pohjanpään oikeusalin ympärille sijoittuva draamanäytelmä Jumalan käskynhaltija vuodelta 1937 sai kahta vuotta myöhemmin Palon tähdittämän elokuvaversion Jumalan tuomio. Kesällä 1939 Palo näytteli edellisvuoden tapaan kolmessa elokuvassa, jotka ehdittiin pääosin kuvata ennen syksyn ylimääräisten kertausharjoitusten alkua. Viimeiset kuvat otettiin muutamaa päivää ennen talvisodan alkua.
Keskeiset Tauno Palon uraa avittaneet elokuvatuottajat olivat Suomi-Filmin Risto Orko ja Suomen Filmiteollisuuden Toivo Särkkä. Palo näytteli kumpaisenkin yhtiön tuotannoissa, ja hänellä oli hyvät välit sekä Orkoon että Särkkään.

Hella Wuolijoen näytelmien elokuvasovitukset

Salanimellä kirjoittaneen vasemmistolaiskirjailijan Hella Wuolijoen näytelmät herättivät voimakkaita mielipiteitä puolesta ja vastaan ja keräsivät yleisöä 1930-luvun Suomessa. Erityisesti 1936 ensi-iltansa saanut Niskavuoren naiset ja sitä seuranneet näytelmät saivat suuren yleisömenestyksen Helsingin Kansanteatterissa. Suomi-Filmi osti Niskavuoren naisten filmausoikeudet vuodenvaihteessa 1937, jonka jälkeen hankittiin vaiheittain muidenkin Wuolijoen menestysnäytelmien filmausoikeudet. Vaala aloitti Niskavuoren naisten (1938) ohjaamisen kevättalvella, mutta sen kuvaukset venyivät vuoden loppuun asti, joten yhteiskunnallinen komediaelokuva Juurakon Hulda (1937) valmistui nopeammin.
Palo näytteli miespääosan komediassa Juurakon Hulda. Siitä tuli Suomi-Filmin siihen asti menestynein elokuva. Nimiosan näytteli Irma Seikkula. Vastaavasti Niskavuoren naiset on vakavampi elokuva. Palo näytteli hankalana roolina pidettyä Aarnea, joka potee identiteettikriisiä voimakastahtoisten naisten keskellä. Rooli sai syvyyttä Palon karismasta. Niskavuoren naisten myötä Palon seitsemän elokuvan yhteistyö ohjaaja Vaalan kanssa jäi toistaiseksi. Vaala oli Palon alkuaikojen elokuvauran ja ammatillisen kehityksen suunnannäyttäjä. Hän tuki Paloa siinä ettei tämä suhtautuisi uraansa liian vakavasti. Lisäksi Vaala neuvoi Paloa välttämään turhaa älyllisyyttä ja luottamaan ohjaajan näkemykseen.
Vuosina 1938–1957 kuvattiin kaikkiaan viisi Wuolijoen näytelmiin perustuvaa Niskavuori-elokuvaa. Palolla oli miespääosa niistä neljässä. Niskavuoren naisia seurasi Vaalan ohjaama Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946), jossa Palo näytteli Aarnen isää, Juhania. Vastanäyttelijänä oli Emma Väänänen. Vuonna 1954 Palo teki paluun Niskavuorelle Edvin Laineen Niskavuoren Aarnessa, jossa hän näytteli jälleen Aarne Niskavuorta. Neljännen kerran Palo nähtiin Niskavuorella 1957, jolloin hän näytteli Aarnen velipuolta ja Juhanin vanhinta poikaa, Juhani Mattilaa Laineen filmatisoinnissa Niskavuori taistelee.

Talvisota keskeyttää uran

Talvisodan syttyessä marraskuussa 1939 teatterit joutuivat sulkemaan ovensa. Palo vei vaimonsa ja poikansa evakkoon maaseudulle ja muutti näyttelijä Uuno Laakson luo, joka asui yksin Lallukan taiteilijakodissa. Sodan alkupäivinä hän kuljetti suuren joukon vanhuksia ja lapsia evakkoon Luopioisiin. Joulukuun puolivälissä Palo sai komennuksen Jyväskylään sijoitettuun ilmatorjuntapatteriin. Siellä hän toimi pääasiassa patterinpäällikön autonkuljettajana.

Välirauhan aika

Rauhan tultua Suomen Kansallisteatteri aloitti jälleen näytökset huhtikuusta lähtien. Välirauhan kausi 1940–1941 oli taloudellisesti menestykäs teatterille. Tässä vaiheessa Tauno Palo oli jo tunnustettu ja monipuolisuudestaan kuulu näyttämötaiteilija. Palolla oli vuoden aikana ainoastaan neljä roolia, mutta vastaavasti hän näytteli kolmessa elokuvassa. Välirauhan aikana sai ensi-iltansa kesällä 1939 kuvattu elokuva SF-paraati (1940). Se oli eräänlainen matkailumainoselokuva vuoden 1940 Helsingin olympialaisia varten, mutta siitä tulikin ”viimeisen viattomuuden ajan” taltiointi. Revyyelokuvassa esitellään Helsingin parhaita puolia ja ensimmäisen tasavallan arkkitehtonisia saavutuksia. Ansa Ikosen ja Tauno Palon tähdittämän SF-Paraatin ikivihreitä musiikkikappaleita Potkut sain ja Nuoruuden sävel esitettiin heidän yhteiskiertuillaan vielä vuosikymmenten ajan.
Tammikuussa 1941 sai ensi-iltansa edelliskesänä kuvattu, Toivo Särkän ohjaama Kulkurin valssi (1941), joka keräsi siihen asti korkeimman yleisön, noin puolitoistamiljoonaa katsojaa. Elokuva tarjosi kansalle todellisuuspakoista lohdutusta talvisodan ja jatkosodan välissä. Palon vastanäyttelijänä nähtiin jälleen Ansa Ikonen ja Regina Linnanheimolla oli elokuvassa sivuosa. Kulkurin valssi merkitsi Palolle mahdollisuutta hyödyntää koko taiteellista osaamistaan; siinä on paitsi vaativaa luonnetulkintaa, myös runsaasti laulukohtauksia. Elokuva on korostetusti nimenomaan Tauno Palon tähtiesiintyminen, sillä Ikonen tulee tarinaan mukaan vasta elokuvan puolivälin tienoilla. Lauluna Kulkurin valssi oli Palolle tuttu jo lapsuusvuosilta. 
Huhtikuussa 1941 tuli ensi-iltaan niin ikään Särkän ohjaama yltiöromanttinen Kaivopuiston kaunis Regina (1941). 1800-luvun puolivälin Helsinkiin sijoittuvassa elokuvassa Palon lemmittyä näytteli Regina Linnanheimo. Elokuva sai arviolta 760 000 katsojaa. Sota-ajan tapaan Kaivopuiston kaunis Reginakin on tyylipuhtaasti todellisuuspakoinen melodramaattinen pukuelokuva.

Jatkosodan viihdytyskiertueet

Jatkosodan syttyminen kesäkuussa 1941 keskeytti aluksi Palon siivilityöt. Päämaja oli huomannut jo talvisodassa viihdyttämisen tarpeellisuuden ja niinpä ensimmäinen viihdytyskiertue järjestettiin jo heinäkuussa. Sotilasarvoltaan kersantti Palo työskenteli viihdytyskiertueilla ja asemiesilloissa sekä siivilityössään Kansallisteatterissa. Palo kuului osana Kansallisteatterin näyttelijöihin, kun seurue kiersi lähellä rintamalinjoja ja ajautui ajoittain vaaraan neuvostoliittolaisten pommikoneiden takia. Palo kuului suosittujen asemiesiltojen vakioesiintyjiin. Iltamia järjestettiin ympäri Suomea, muun muassa Helsingissä, Äänislinnassa, Tampereella, Oulussa ja Kuopiossa. Rintamalla asemiesiltoja saattoi kuunnella suorina radiolähetyksinä. Illoissa esiintyi toisinaan myös ulkomaisia tähtiä, kuten Zarah Leander, Ilse Werner ja Sickan Carlsson.
Jostain syystä Tauno Paloa ja monia hänen kollegoitaan alettiin sotavuosina pitää vakoilijoina. Oudon huhun alkuperä ei selvinnyt Palolle koskaan. Hänen serkkunsa Lasse Autere kysyi kerran junassa: ”Tauno, pojat puhuvat aivan tosissaan, että sinä olet vakooja. Etkö voisi kirjoittaa heille jotakin?”. Palo raapusti jostain repäisemälleen paperinpalalle: ”Tämä maa ei koskaan sortua saa. Tauno Palo.”

Jatkosodan aikaiset elokuvat

Joulun alla 1941 sai ensi-iltansa pääosin edelliskeväänä kuvattu Onnellinen ministeri (1941), jonka käsikirjoituksen pohjana oli saksalainen laulunäytelmä. Mainostoimistomaailmaan sijoittuvassa elokuvassa Palo esittää vauhdikkaasti näytelmällisen kappaleen Raitiovaunulaulu. Niin ikään välirauhan aikana kuvattiin Onni pyörii (1942). Se pyrki toistamaan edellisvuonna menestynyttä Kulkurin valssia, mutta käsikirjoittaja Mika Waltari kirjoittikin aivan toisenlaisen tarinan. Uudessa elokuvassa ei ollut fantasiaa eikä loistoa ja 33-vuotiaan Palon näyttelemä orpokodin kasvatti kärsi epäuskottavuudesta. Toisaalta elokuva nosti ikivihreiden joukkoon Tatu Pekkarisen sanoittaman ja Matti Jurvan säveltämän laulun Väliaikainen. 
Musikaalinen Onnellinen ministeri sai jatkoa ruotsalaiselokuvan suomalaisversiosta Avioliittoyhtiö (1942). Birgit Kronströmin ja Palon musiikkianti jää yhteen duettoon ja elokuva on rakenteltaan edeltäjäänsä hajanaisempi. Loppuvuodesta ensi-iltansa sai Puck (1942), joka alkaa romanttisena komediana, liikkuu farssin puolella ja päätyy melodraamana. Elokuva on epätasainen ja eräänlainen harjoitustyö seuraavaan suuren elokuvaan. Seuraavan vuoden syyskuussa valkokankaille tuli jälleen suuri eskapistinen melodraama, Stefan Zweigin novelliin pohjautuva Valkoiset ruusut (1943). Häikäisevän varmalla kädellä tehdyn elokuvassa Palon vastanäyttelijänä toimi Helena Kara.
Kesällä 1943 Keuruulla kuvattiin Vaivaisukon morsian (1944), jossa nähtiin Palon vastanäyttelijänä jälleen Ansa Ikonen. Palon kohtaukset kuvattiin ennen sateiden alkamista, mutta talviset loppukohtaukset saatiin valmiiksi vasta marraskuussa. Saman vuoden kesällä Palo siirtyi takaisin Suomi-Filmiin peräti 25 000 markan kuukausipalkalla. Hänen kuukausipalkkansa Kansallisteatterissa oli 5 900 markkaa. Palo oli miespääosassa seikkailuelokuvassa Herra ja ylhäisyys (1944), joka kuvattiin Nummelan hiekkakuopilla. Kuvauspaikalle oli lavastettu kokonainen meksikolaiskaupunki. Se jäi Palon viimeiseksi sota-ajan elokuvaksi, sillä kevättalvella 1944 Neuvostoliitto aloitti suurpommituksensa ja kesällä Palo siirrettiin kokonaan Puolustusvoimien palvelukseen.

Toisen maailmansodan jälkeen

Palo sai ihailijoiltaan jatkuvasti ja usein myös häiritsevästi huomiota sotavuosien menestyselokuviensa jälkeen. Kotonaan Palo ei vastannut itse puhelimeen häiriköiden vuoksi. Hänen kotiovelleen ilmestyi tuon tuostakin nimikirjoitusten metsästäjiä.

Teatterityöt

Olojen normalisoituessa Palo palasi Suomen Kansallisteatteriin puolentoista vuoden tauon jälkeen. Keväällä 1945 Palolla oli pääosa dalmatialaisen Marin Držićin komediassa Tuhlaripoika, mutta harjoitusaika jäi kovin lyhyeksi ja roolisuorituksesta tuli heikonlainen. Seuraavana syksynä hän taasen onnistui maankiertäjän roolissaan romanialaisessa näytelmässä Vaalien aattona. Hänen tulkintaansa pidettiin lähes ihmeteltävänä, teknisesti varmana ja ilmaisultaan rikkaana. Niin ikään syyskaudella 1945 Palo sai merkittävän roolin prinssi Eerikinä August Strindbergin näytelmässä Kustaa Vaasa. Yleisen käsityksen mukaan Palo oli tuolloin saavuttanut täyden kypsyytensä luonteenkuvaajana. Huugo Jalkanen arvioi: ”Palo ilmensi Eerikin psykopaattisuuden niin puhuvin piinatun sielun ilmein ja elein, että hänen esityksensä kasvoi väkevän ekspressiiviseen tehoon. Tällä tutkielmallaan hän kohosi luonnenäyttelijän tasolle, ja tämä luomus saa katsojan odottamaan häneltä jatkoa psykologisen luonnetulkinnan alalla.” Myös Nils Lüchoukin ja Eino Krohn kehuivat Palon luonnetutkielmaa. Vuonna 1946 Palo kunnostautui mainiona Ventti-Villenä Mika Waltarin komediassa Omena putoaa. Tulevina vuosina Ventti-Villestä muodostui jonkinlainen koominen myytti. Palo itse piti kyseisestä roolista. Hänellä oli selkeä näkemys Villestä, mutta vaikeuksia löytää keinot roolin toteutukseen. Vasta viimeisessä kenraaliharjoituksessa hän huomasi luikahtavansa roolin sisään. Ventti-Ville oli myös kaupallinen menestys ja takuuvarma naurupommi. Palo osasi karrikoida roolinsa sopivan hienovaraisesti ja sai komiikkaa irti hahmonsa pienimmistäkin liikkeistä ja eleistä. Ventti-Villen elokuvaversiosta Palo ei ollut yhtä innostunut, hänen mielestään Villeen liitetty rakkaustarina hajotti koko hahmon.

Elokuvatyöt

Heti kotiutumisensa jälkeen marraskuussa 1944 Palo ryhtyi kuvaamaan Ilmari Unhon elokuvaa Kolmastoista koputus (1945). Kuvausolosuhteet olivat niukat ja näyttelijät joutuivat tuomaan kuvauspaikoille omat lakanansa ja huopansa. Seuraavan kesän Palo piti vapaata kuvauksista johtuen perhe-elämänsä ongelmista ja elokuvatuottajien vaikeuksista saada raakafilmiä ulkomailta.
Palon 1940-luvun loppupuolen merkittäviä elokuvasuorituksia olivat muun muassa miespääosa elokuvassa Loviisa – Niskavuoren nuori emäntä (1946) ja nimiosa elokuvassa Rosvo-Roope (1949). Ansa & Tauno -elokuvien ketju jatkui Edvin Laineen ohjaamalla teoksella Laitakaupungin laulu vuonna 1948.

1950-luku

Tauno Palolla oli 1950-luvulla enemmän elokuvarooleja kuin edellisellä vuosikymmenellä. Sankariosat alkoivat vaihtua elämää kokeneen miehen rooleihin, ja hänen roolityönsä olivat aiempaa useammin sivuosia. Teatterityö nousi entistä merkittävämmäksi hänen taiteilijanurallaan. Kolme viimeistä Ansa & Tauno -elokuvaa saivat ensi-iltansa 1950-luvulla. Yksityiselämässään Palo seurusteli Kirsti Ortolan kanssa, pariskunnalle syntyi poika 1954. Virallisesti Tauno Palo oli edelleen avioliitossa Sylvi Palon kanssa.

Elokuvatyöt

Helmikuussa 1950 tuli ensi-iltaan Matti Kassilan ohjaama Ansa & Tauno -elokuva Professori Masa. Samana vuonna Palolla oli Isoo-Antin rooli Ilmari Unhon pohjalaiskuvauksessa Härmästä poikia kymmenen. Palo sai suorituksestaan parhaan miespääosan Jussi-palkinnon. Vuonna 1953 Palo näytteli lemmenparia itseään 26 vuotta nuoremman Armi Kuuselan kanssa elokuvassa Maailman kaunein tyttö. Satakunnan Kansa arvioi Palon suoritusta: ”Kovin setämäiseltä hän jo alkaa vaikuttaa, varsinkin Armin hehkeän nuoruuden rinnalla.”
Vuosikymmenen puolivälissä Palon elokuvaroolit alkoivat vaihtua ensirakastajasta iäkkäämmän miehen rooleihin. Niitä hän tulkitsi esimerkiksi kolmessa Kassilan ohjaamassa komediaelokuvassa. Hänellä oli vanhan tuomarin osa elokuvassa Hilmanpäivät (1954). Taunon ja Ansan viimeisessä yhteisessä komediaelokuvassa Isän vanha ja uusi (1955) Palo oli viisikymppinen arkkitehti, joka oli jättänyt vaimonsa Hillevi Lagerstamin näyttelemän nuoren naisen tähden. Elokuvassa Kuriton sukupolvi (1957) Palo on puolestaan hauskassa ”homeisen ukon” roolissa. William Markuksen ohjaamassa komediassa Neiti talonmies (1955) Palo näytteli Nelly Lovénia vastaan asetelmana nuori nainen rakastuu vanhempaan mieheen ja vastoinkäymisten jälkeen onni kukoistaa.
Edvin Laineen Väinö Linna -filmatisoinnissa Tuntematon sotilas (1955) Palo näytteli majuri Sarastietä. Vaikka hahmo ei kuulu ”aika velikultien” ydinjoukkoon, se on jäänyt mieliin erityisesti kohtauksesta, jossa Sarastie kuulee ja rankaisee Lammioon suivaantunutta Rokkaa. Jack Witikan palkituissa teoksissa Nukkekauppias ja kaunis Lilith sekä Mies tältä tähdeltä Palo näytteli sivuosia. Viimeinen Ikosen ja Palon yhteiselokuva Ratkaisun päivät sai ensi-iltansa lokakuussa 1956. Vuonna 1959 Palolla oli kaksoisrooli elokuvassa Kovaa peliä Pohjolassa, jossa hänen vastanäyttelijänään nähtiin Suomen Neito, sittemmin television pääkuuluttajana tunnetuksi tullut Teija Sopanen.

1960-luku

1960-luvulla Palosta oli tullut kansallinen instituutio. Hänen valkokangasuransa päättyi 1961. Myöhemmin 1960-luvulla hän näytteli muutamissa televisioelokuvissa. Yhteistyö Ikosen kanssa jatkui televisiossa ja näytelmäkiertueella. Vuonna 1969 julkaistiin omaelämäkerta Käsi sydämellä.

Teatterityöt

Vuonna 1963 Palon teatteriuraa oli kestänyt 35 vuotta. Sitä hän juhlisti Georg Büchnerin näytelmällä Dantonin kuolema. Näytelmä oli yleisömenestys. Kauppalehti kirjoitti: ”Tauno Palo ei tavanomaisia juhlanäytännön mainostamisia tarvitse – hänen juhlakatsomonsahan myytiin loppuun jo ajat sitten.” Lehden mukaan Palo totesi näyttelijäntyönsä keskeisimmäksi asiaksi: ”On löydettävä ihminen kaikista rooleista.” Sole Uexküll arvioi Helsingin Sanomissa: ”'Kansallisena instituutiona juhlituksi tuleminen ja Dantonin rooli ovat kaksi kovin raskasta tehtävää yhteensatutettaviksi; se tuskin oli loppuunharkittua, tuskin työn arviointi juhlaensi-illan perusteella on oikeudenmukaistakaan?” Marraskuussa 1965 Kiven Nummisuutarit palasi Kansallisteatterin näyttämölle. Palolla oli tässä tuotannossa Nikon rooli. Seuraavan vuoden alussa hän näytteli jälleen tohtori Astrovia Vanja-enossa.
Vuonna 1961 Palo ja Ikonen kiersivät Suomea Ansa Ikosen 25-vuotistaiteilijajuhlan merkeissä komedialla Keisarinna. Palon ja Ikosen yhteistyö jatkui 1966–1967, jolloin he olivat vakioesiintyjinä Yleisradion uudessa televisiotuotannossa Tullaan tutuiksi. Vuonna 1968 Palo teki kiertueen 40-vuotisen näyttelijänuransa juhlistamiseksi. Näytelmänä oli Leo Lenzin Rakkautta ristiin rastiin. Kiertueella olivat mukana Ansa Ikonen, Elli Castrén ja Martti Palo. Juhlakiertuetta jatkettiin edelleen kesällä 1969.

1970-luku

Palo jäi Suomen Kansallisteatterista eläkkeelle 64-vuotiaana kesällä 1973. Vuosina 1972–1975 hän levytti useita musiikkikappaleita ja teki vihdoin yhteisen albumin Ansa Ikosen kanssa. Kesäisin hän matkusteli puolisonsa kanssa ympäri Eurooppaa, eräs heidän suosikkimaistaan oli Italia.
1970-luvulla Palo oli mukana kolmessa Kansallisteatterin näytelmässä: Särkelä itte (1970), Miten haluatte (1972) ja Kristiina (1973). Ensin mainitussa hänellä oli nimiosa Julius Särkelänä. Helsingin Sanomat kirjoitti: ”Tauno Palo jaksoi ensi-illassa vetää koko mahdottoman kaaren ärjyvästä kuparihärjästä lapsekkaasti kesyyntyvään ja sitten herrastuvaan uudesti syntyneeseen Särkelään komeasti. Hänen juhlapuheestaan ei tullut farssia, vaan loppujakson pelastaja hauskasti eriteltynä komediatyönä.” Myös Uusi Suomi arvioi Palon Särkelä-tutkielman taiteelliseksi voitoksi. Palon joutsenlaulu Kansallisen lavalla oli sivuosa kauppias Allertsina August Strindbergin näytelmässä Kristiina. Se oli Kyllikki Forssellin 25-vuotisjuhlanäytäntö. Aamulehti arvioi Palon sivuroolin ”mieleenpainuvaksi työksi kaiken pysähtyneisyyden keskelläkin”. 
Ajatus uudesta Ansa & Tauno -elokuvasta putkahti esiin 1970-luvulla. Vuosikymmenen puolivälissä Risto Jarvan kerrottiin olleen kiinnostunut yhteistyöstä, mutta se kariutui sopivan käsikirjoituksen puuttumiseen ja lopulta Jarvan varhaiseen kuolemaan 1977.
Palon oli määrä esiintyä Turun Kaupunginteatterissa näytelmässä Ihmisen hinta vuonna 1976, mutta hänen terveydentilansa oli siinä määrin heikentynyt, että suunnitelma kaatui.

Elokuvien naisvastanäyttelijät

Ansa Ikonen ja Tauno Palo tapasivat toisensa ensi kerran Koiton Näyttämöllä, mutta työtovereita heistä tuli vasta kesällä 1935. Tuolloin alettiin kuvata elokuvaa Kaikki rakastavat. Kaikkiaan Palo ja Ikonen tekivät kaksitoista yhteiselokuvaa vuosina 1935–1956; komedioita, draamoja ja musiikkielokuvia. Suomalaiset saattoivat elää omia ilojaan ja surujaan suosikkipari Ansan ja Taunon kautta. Ikonen oli turvallinen naapurintyttöhahmo, koko kansan Ansa, mikä nosti hänet Palon keskeisimmäksi vastanäyttelijäksi, vaikka moni muukin suosittu näyttelijätär nähtiin useassa elokuvassa Palon lemmittynä. Ansa Ikonen ja Tauno Palo olivat Suomen ensimmäinen tähtipari, asetelma oli klassinen: tumma mies ja vaalea nainen. Kaikki rakastavat oli perustana tulevien vuosien Ansa ja Tauno -myytille. Elokuvan mainoskuvasta tuli ikoninen: Nuoruutta ja elämänuskoa uhkuvassa mustavalkokuvassa Palo ja Ikonen loikoilevat nurmella kesän vehreydessä ja ratkovat ristisanatehtävää. Nuorten kasvojen hehkeyttä on korostettu onnistuneella valaistuksella. Kuvasta tehtiin eräänlainen uusintaversio toiseksi viimeisen Ansa & Tauno -elokuvan yhteydessä vuonna 1955. Ikosen ja Palon tulkitsemat hahmot saivat toisensa kahdeksassa elokuvassa, mutta neljä tuotosta päättyi niin ikävästi, että valkokankaiden suosikkipari jäi ilman yhteistä tulevaisuutta ennakoivaa loppusuudelmaa.
Eräät aikalaiset olivat sangen varmoja, että Palo ja Ikonen olivat pariskunta myös yksityiselämässään. Palo joutui tuon tuostakin vastaamaan ohikulkijoiden kysymyksiin ”Ansa-rouvan” kuulumisista. Ikonen kuvaili suhdettaan Paloon: ”Elämänikuinen ystävyys on paljon arvokkaampi kuin hetken romanssi.” Paloa ja Ikosta pyydettiin usein esiintymään yhdessä eri tilaisuuksiin. Sotavuosina he kävivät viihdyttämässä kasarmeilla ja joukko-osastoissa. Lisäksi he tekivät sairaalakäyntejä vaikeasti haavoittuneiden luo.
Tauno Palo näytteli myös Regina Linnanheimon parina useissa elokuvissa, kuten Suotorpan tyttö (1940), Kaivopuiston kaunis Regina (1941), Onni pyörii (1942) sekä Herra ja ylhäisyys (1944). Helena Kara ja Palo muodostivat parin elokuvissa Puck (1942), Valkoiset ruusut (1943), Rosvo-Roope (1949) ja Hän tuli ikkunasta (1952). Birgit Kronström ja Palo nähtiin lemmenparina elokuvissa Onnellinen ministeri (1941), Avioliittoyhtiö (1942) ja Amor hoi! (1950). Palon muita kuuluisia vastanäyttelijöitä vuosikymmenten vieriessä olivat muun muassa Ella Eronen, Elina Pohjanpää ja Anneli Sauli.

Elokuvasankaruus

Yleensä Palo oli naispuolisiin vastanäyttelijöihinsä nähden romanttisen sankarin roolissa, kuten Arnold Kulkurin valssissa. Muutamissa elokuvissa, kuten Hilja, maitotyttö ja Vaivaisukon morsian, hänen roolihahmonsa oli kuitenkin seksuaalisesti epävakaa. Eräät hahmot edustivat puolestaan machismoa, kuten nimiosa Rosvo-Roopessa. Elokuvauransa loppuvaiheessa Palo näytteli toisinaan ikääntymistä ja seksuaalisen energiansa menettämistä vastaan taistelevia miehiä, kuten teoksissa Isän vanha ja uusi ja Tulipunainen kyyhkynen.
Vaikka Palo profiloitui heti elokuvauransa alusta sankarien ja rakastajien tulkitsijaksi, hän itse ei pitänyt sankarirooleista. Hänen piti alati keksiä uusia tapoja sanoa ”minä rakastan sinua” ja etsiä aiheeseen tuoretta näkökulmaa. Tämä turhautti häntä. Sankariosat vaikuttivat myös Palon ulkonäköön, varsinkin hiustyylin osalta: hänen luonnonkiharat hiuksensa suoristettiin kuvauksia varten.

Radiotyö

Palo oli mukana useissa radiokuunnelmissa 1930–1950-luvuilla. Yleensä hän teki kuunnelmia maanantaisin, kuten muutkin Radioteatteriin kuulumattomat näyttelijät. Maanantait olivat vapaapäiviä teatterista. Enimmillään näillä maanantaikuunnelmilla arvioitiin olleen puolitoista miljoonaa kuuntelijaa. Yleisradion äänitearkiston mukaan Palon radiodebyytti oli kuunnelma Mökin ja syksyn poika vuonna 1938. Samana vuonna hän esitti ylioppilas Lassea Suomisen perhe -kuunnelmassa. Suosikkipari Ansa & Tauno esiintyivät yhdessä kuunnelmissa Kaksintaistelu ateljeessa (1938) ja Pohjalaisia (1954), jossa Palo tulkitsi Jussin ja Ikonen Maijan osan. Vuonna 1949 Palo tulkitsi sotamies Beckmannin roolin Wolfgang Borchertin näytelmässä Ovien ulkopuolella. Suoritus arvioitiin yhdeksi Radioteatterin siihenastisen historian parhaista. Juhani Ahon romaaniin perustuvassa Juhassa (1950) Palo esitti Shemeikkaa. 1960-luvulla Palo esiintyi muutamassa kuunnelmassa. Vuonna 1968 hän luki näytelmästä Omena putoaa Ventti-Villen monologin.

Vuodet 1934–1951

Tauno Palo oli uransa aikana myös melko aktiivinen levylaulaja. Hänen levytysuransa jakautui kahteen kauteen: 1934–1951 ja 1967–1975. Kaikkiaan hän levytti noin 85 raitaa. Ensilevytys ”Tuulikki” on vuodelta 1934. Sen hän teki Dallapén solistina. Debyyttisingleä myytiin tuhatkunta kappaletta. Singlen B-puolesta, ”Miksi poistuit luotani”, tuli eräs vuoden 1934 menestystangoista. Jenkka nimeltä ”Tuohinen sormus” (1934) antoi lisäpotkua Palon laulajanuralle. Huomattava osa Tauno Palon 1930-luvulla levyttämistä lauluista oli tunteellisten kappaleiden sijasta nimenomaan reippaita jenkkoja, kuten ”Hulivilipoika”, ”Kun heili mun petti” ja ”Sinä semmoinen, minä tämmöinen”.
Palo oli 1930-luvulla erittäin suosittu iskelmien tulkitsija, mikä näkyi Yleisradion saaman toivepostin määrässä. Kuulijat yksinkertaisesti rakastivat häntä. Ansa Ikosen ja Tauno Palon suositut musiikkielokuvat synnyttivät lukuisia menestyssävelmiä. Erityisen tärkeä tässä suhteessa oli SF-paraati (1940), jota on pidetty jopa kaikkein huomattavimpana suomalaisena filmimusikaalina. Kansansuosikeiksi kohosivat muun muassa sellaiset ikivihreät iskelmät kuten ”Potkut sain”, ”Ah, ethän tiedä”, ”Nuoruuden sävel” ja ”Näenhän valoisan taivaan”. Vaimokkeen (1936) nimisävelmän levytti Palon sijasta Arvi Tikkala. Miehekkeessä (1936) Palo esitti tangon ”Marjatta”. Vuonna 1942 Palo levytti Birgit Kronströmin kanssa Georg Malmsténin sävellyksen ”Shampanjakuhertelua”. Samana vuonna hän levytti viulun ja kitaran säestämänä laulelman ”Soittoniekka”. Vuonna 1948 Tauno Palo levytti useita sävellyksiä, kuten ”Laulava sydän”, joka liittyi samannimiseen elokuvaan. 1950-luvulla Palon levylaulajan ura hiipui. Hän levytti tuolloin ainoastaan kaksi musiikkikappaletta: ”Tukkilaisjenkka” ja ”Pohjolan valkea kesäyö” vuonna 1951.

Vuodet 1967–1975

Nuori tenori, joka 1930-luvun liian korkealle sovitetuissa levytyksissä kuulosti pahimmillaan kastraattisopraanolta, kypsyi vuosikymmenien saatossa elämää nähneeksi laulelmatulkiksi. Palo palasi levystudioille vuonna 1967, jolloin hän levytti suositun sodanvastaisen laulun ”Ruusu on punainen” sekä muun muassa kappaleet ”Porlammin iltalaulu” ja ”Rakkauden tuli”. Seuraavana vuonna hän levytti neljän musiikkikappaleen EP:n, jonka tunnetuin laulu oli ”Rosvo-Roope”. Vuonna 1972 julkaistiin albumi Kulkurin kannel, joka nosti esille Tauno Palon laulelmatulkitsijana. Tältä levyllä ovat muun muassa kappaleet ”Erotessa” ja ”Suvisia suruja”. Vuonna 1974 Tauno Palo ja Ansa Ikonen tekivät yhteisalbumin Ansa & Tauno, jolla he lauloivat vanhoja elokuvasävelmiään, kuten ”Kulkurin valssi”. Sitä ennen he olivat levyttäneet yhdessä ainoastaan kaksi kappaletta: ”Nuoruuden sävel” ja ”Potkut sain” marraskuussa 1940. Elokuvauriensa jälkeen Palo ja Ikonen esiintyivät myös yhteisillä laulukeikoilla. Viimeiset levytyksensä Palo teki vuonna 1975. Hän lauloi silloin Dallapé-orkesterin 50-vuotisjuhlalevylle muutaman kappaleen, muun muassa jo vuonna 1934 levyttämänsä tangon ”Mä ruusun tumman” (Miksi poistuit luotani).
Tauno Palo suhtautui itse melko vähättelevästi laulajanuraansa, jota hän luonnehti jälkeenpäin seuraavasti: ”Enhän minä mikään laulaja ole, en ole itseäni koskaan pitänyt sellaisena. Olen kyllä aina pitänyt laulusta, se on hieno asia. Mutta todelliset laulajat ovat aivan eri luokkaa − minä vain vähän rallattelin...”

Filmografia

Tauno Palo oli mukana yli 60 näytelmäelokuvassa, useimmiten pääosassa. Kaikki olivat mustavalkoelokuvia. Merkintä 1 tarkoittaa, että elokuva on julkaistu DVD:nä, 2 tarkoittaa VHS-julkaisua. BD tarkoittaa Blu-ray-julkaisua, teräväpiirron taso ilmenee sen yhteydessä mainitussa numero-kirjainyhdistelmässä. Finnkino Oy on julkaissut myös useita Tauno Palo -kokoelmia, joista kullakin on neljä tai viisi Palon tähdittämää elokuvaa.

Muistaminen

Helsingin Kalliossa sijaitsee Palon mukaan nimetty Tauno Palon puisto, jossa on kuvanveistäjä Kain Tapperin toteuttama Tauno Palon muistomerkki vuodelta 1993. Puisto sai nykyisen nimensä vuonna 1997. Yleisradion vuonna 2004 järjestämässä Suuret suomalaiset -äänestyksessä Palo valittiin 55. suurimmaksi suomalaiseksi.