google/wiki40b huggingface dataset:
Dazaifu Tenman-gū

Dazaifu Tenman-gū (jap. 太宰府天満宮) on šintolainen pyhäkkö Dazaifun kaupungissa Fukuokan prefektuurissa Japanissa. Se on rakennettu Sugawara no Michizanen haudalle ja se on yksi tärkeimmistä Michizanen kamille Tenjinille omistetuista pyhäköistä.
Pyhäkkö kattaa yli 12 neliökilometrin suuruisen alueen ja siihen kuuluu useita rakennuksia. Pyhäkön päähallin (honden) rakensi alun perin Yasuyuki Umasake vuonna 905 kaksi vuotta Michizanen kuoleman jälkeen. Fujiwara-klaani rakennutti suuremman hallin vuonna 919, mutta tuli tuhosi sen sisällissodan aikana. Nykyinen, Momoyama-kauden tyylinen rakennus on vuodelta 1591. Pyhäkön alueella on myös kaksi lampea, silta ja aarrehuone. Aarrehuoneessa säilytetään useita merkittäviä kulttuurikohteita ja yhtä kansallisaarretta, nimellä Kan’en (jap. 翰苑) tunnettua kalligrafista teosta.
Pyhäkkö tunnetaan myös 6 000 japaninaprikoosipuustaan (ume), jotka kuuluvat 167 eri lajikkeeseen. Yksi puista, Tobiume-nimellä tunnettu ume, kasvaa aivan päähallin oikealla puolella. Legendan mukaan puu kaipasi Michizanea niin paljon, että se nousi juuriltaan ja lensi Dazaifu Tenman-gūn pyhäkölle sen jälkeen kun Michizane oli lähtenyt maanpakoon Kiotosta.
Tuomaanristi

Tuomaanristi, vinoneliömäinen puusta vuoltu lasturisti on joulukoriste saaristoalueelta, lähinnä Korppoosta ja Iniöstä.
Joulukoristeen nimi viittaa apostoli Tuomaaseen. Tuomaan päivä (21. joulukuuta) aloittaa perinteisesti joulun ja silloin asetetaan suojelevat ristit oville tai ikkunoille. Esikuvana ovat olleet kirkkojen takorautaiset ristit.
Tuomaanristi eli lastukoristeinen risti muistuttaa muodollaan joulun kristillisestä sanomasta. Tervaristi maalattiin navetan oveen tai portin pieleen. Kotipiirin koristelu ristikuvioilla on hyvin vanhaa perua. Pohjanmaalta tunnetaan tapa asettaa männyt ristiin talon pihalle. 
Tuomaanristi on vähitellen 1930-luvulta lähtien levinnyt koko maahan. Ruotsissa on myös Tuomaanristiä muistuttava koriste Ansgarin risti, joka on saanut nimensä Pohjolan apostolin Ansgarin mukaan.
Radwa Ashour

Radwa Ashour (26. toukokuuta 1946 Kairo – 30. marraskuuta 2014) oli egyptiläinen kirjailija ja englannin kielen professori Kairon Ain Shams -yliopistossa.
Ashour syntyi kairolaisen lakimiesperheen tyttäreksi. Hän suoritti alemman korkeakoulututkinnon englannin kielessä Kairon yliopistossa vuonna 1967 ja ylemmän 1972 pääaineenaan vertaileva kielitiede. Vuonna 1975 hän väitteli tohtoriksi Massachusettsin yliopistossa Yhdysvalloissa aiheenaan afroamerikkalainen kirjallisuus.
Vuonna 1967 Ashour aloitti pitkän rupeamansa kairolaisessa Ain Shams -yliopistossa. Vuonna 1986 hänestä tuli englannin kielen ja vertailevan kielitieteen professori ja vuosina 1990–1993 hän johti yliopiston englannin kielen laitosta.
Ashour oli tunnettu poliittisesta aktivismistaan. Kun Egyptin presidentti Anwar Sadat pyrki normalisoimaan maan suhteita Israelin kanssa, Ashour oli mukana perustamassa yliopistoissa esiintyvän sionismin vastaista komiteaa. Myöhemmin Hosni Mubarakin presidenttikaudella Ashour oli mukana yliopistojen itsenäisyyttä ajavassa liikkeessä.
Radwa Ashour oli yksi toimittajista vuonna 2004 julkaistussa neliosaisessa hakuteoksessa arabiankielisistä naiskirjailijoista.  Hän on tutkinut myös William Blaken, Kahlil Gibranin ja palestiinalaisen Ghassan Kanafanin tuotantoa. Oman kaunokirjallisen uransa hän aloitti vasta 1980-luvulla. Vuoden 1983 muistelmia opiskeluvuosista Yhdysvalloissa seurasi esikoisromaani Hajar Dafi 1985. Hänen tunnetuin teoskokonaisuutensa on Granada-trilogia, joka julkaistiin 1994–1995.

Yksityiselämä

Vuonna 1970 Ashour avioitui palestiinalaisen runoilija Murid al-Barghuthin kanssa, ja he asuivat avioliittonsa aluksi lyhyen aikaa Kuwaitissa. Vuonna 1977 al-Barghuthi karkotettiin Egyptistä ja hän asettui Unkariin. Heidän poikansa Tamim El-Barghouti (s. 1977) on myös runoilija.
Vuoden lehtikuvat

Vuoden lehtikuvat on Suomen lehtikuvaajat ry:n jäsenilleen järjestämä kilpailu, jossa valitaan edellisen vuoden parhaat lehtikuvat useassa sarjassa sekä lisäksi vuoden lehtikuvaaja. Kilpailu on järjestetty vuodesta 1962. Kilpailun tarkoitus on koota menneen vuoden tapahtumien kuvia yhteen sekä tuoda esiin lehtikuvaajia ja edistää heidän tunnettavuuttaan. Vuoden nuoren lehtikuvaajan palkinnon myöntää Lehtikuvaajarahasto.
Vuonna 2015 kilpailu järjestettiin ensimmäistä kertaa Kuvajournalismi-nimellä.
Veskilais

Maantietoa

Järven pinta-ala on 33 hehtaaria. Saaria on yksi, ja sen pinta-ala on 1,35 hehtaaria. Vedenpinnan korkeus on keskimäärin 2,0 metriä meren pinnan yläpuolella. Sen lasku-uoma on Armioja, joka laskee Tammelaisin, Köönaaukin ja Kirikulahden kautta Itämereen. Järveen laskevat Armijõgi, Jaanigu kraavi ja pieniä ojia. Järven valuma-alueen laajuus on 40 neliökilometriä.
Järven suurin syvyys on noin metri. Järven rantaviivan pituus on 3,8 kilometriä ja sen rannat ovat ruovikkoa ja matalaa metsämaastoa. Sen pohjoispäässä sijaitsee kaksi kiinteistöä, joille tulee tie Kärdlasta tulevalta tieltä.

Järven luokittelu ja ekologia

Järvi on Vesipolitiikan puitedirektiivin (VPD) (viroksi Veepoliitika Raamdirektiivi, (VRD)) luokituksen (VRD 2) mukaan veden kovuuden osalta keskikova järvi, jonka vesimassa ei lämpötilakerrostu (viroksi keskmise karedusega kihistumata veega järv).
Järvi luokitellaan limnologisesti kasvillisuudeltaan rehevöityneeksi (viroksi makrofüüdijärv tai suurtaimerikas järv, MF), jolloin sekä pohja- ja rantakasvillisuus että kelluvalehtinen kasvillisuus kukoistavat. Tällaiset järvet ovat yleensä myös matalia.
Lännenpiivi

Koko ja ulkonäkö

Kooltaan lännenpiivi on 14–16 cm. Väritykseltään laji on pääosin tumman harmaa. Siivissä on vaaleita juovia, jotka ovat nuorilla linnuilla aikuisia kellertävämmät eivätkä yhtä selkeät. Nuoret linnut ovat myös väriltään hieman aikuisia tummempia. Lännenpiivin kurkku ja alavatsa ovat väritykseltään valkoiset. Ulkonäöltään lännenpiivi muistuttaa huomattavasti idänpiiviä (Contopus virens) ja ainoa tuntomerkki, jolla lajit voi varmasti erottaa toisistaan erityisesti talvehtimisalueilla on niiden kutsuääni.

Levinneisyys ja elinympäristö

Lännenpiivi pesii Pohjois-Amerikassa Yhdysvalloissa ja Kanadassa. Levinneisyysalue ulottuu Alaskasta etelään Kanadan läpi Minnesotaan ja Kaliforniaan. Lisäksi laji pesii myös Keski-Amerikassa Meksikosta Hondurasiin. Laji on pitkän matkan muuttaja ja talvehtii Etelä-Amerikassa pohjois- ja länsiosissa. Kesällä lajia tavataan monenlaisista metsistä. Suosittuja ovat havumetsät sekä mäntyä ja tammea kasvavat sekametsät. Talvisin lajia tavataan trooppisista metsistä ja niiden reunamailta sekä pelloilta, ruohomailta ja tiheiköistä. Lännenpiivin talvehtimisympäristöt sijaitsevat yleensä alle 1 000 metrin korkeudella merenpinnasta.

Elintavat

Lännenpiivit lähtevät talvehtimisalueiltaan huhti-toukokuussa ja ensimmäiset linnut lähtevät etelään elokuussa ja loputkin viimeistään lokakuun lopulla. Laji on todennäköisesti yömuuttaja. Lajin pesimäkausi kestää toukokuusta heinäkuun puoleenväliin. Koiras puolustaa reviiriään laulamalla erityisesti aamuisin ja iltaisin. Lajin pesä sijaitsee oksanhaarukassa. Pesä on muodoltaan kuppimainen ja rakennetaan heinistä, sammaleesta ja lehdistä. Naaras munii kahdesta neljään valkoista munaa, joissa on ruskeita tai sinisiä pilkkuja. Naaras hautoo munia noin kahden viikon ajan ja koiras osallistuu kuoriutuneiden poikasten ruokintaan hyönteisillä.
Ravintonaan lännenpiivit käyttävät lentäviä hyönteisiä, kuten kärpäsiä, ampiaisia, mehiläisiä, kovakuoriaisia ja perhosia. Laji istuu oksalla ja syöksyy nopeasti ilmassa lentävän hyönteisen kimppuun ja palaa takaisin samalle oksalle ruokailemaan. Toisinaan lännenpiivi pyydystää ruokaa myös oksilta tai korkeasta ruohikosta.
Speedy Gonzales – noin 7 veljeksen poika

Vastaanotto

Speedy Gonzales oli Suomen elokuvateattereissa 305 816 katsojallaan vuoden 1970 kolmanneksi katsotuin elokuva Akselin ja Elinan ja Naisenkuvien jälkeen.
Keltaherttuakala

Koko ja ulkonäkö

Keltaherttuakala kasvaa 15 cm pitkäksi. Se on muuten keltainen, mutta silmän ympärillä on sinistä.

Alkuperä

Keltaherttuakala on kotoisin Fidžiltä ja Tahitilta.

Käyttäytyminen

Keltaherttuakala ei sovi yhteen muiden keisarikalojen kanssa. Se voi myös näykkiä kivikoralleja ja simpukoita.

Vesiolot ja ravinto

Keltaherttuakala syö luonnossa lähinnä levää. Sopiva lämpötila-alue on 24–28 °C.
Etelä-Korean talous

Teollisuus

Etelä-Korean merkittävimmät luonnonvarat ovat kivihiili, grafiitti, volframi, molybdeeni ja lyijy sekä vesivoimapotentiaali.  Etelä-Korean teollisuuden merkittävimmät tuotteet ovat elektroniikka, autot, kemikaalit, laivat ja teräs. Merkittävää toimintaa on myös tietoliikenteen alalla. Maan teollinen tuotanto kasvoi vuonna 2010 16,6 %.

Maatalous

Etelä-Korean tärkeimmät viljelystuotteet ovat riisi, juurekset, ohra, vihannekset ja hedelmät. Karjatuotannon tärkeimmät tuotteet ovat nautakarja, siat, kanat, maito ja munat. Lisäksi maassa harjoitetaan kalastusta.

Taloushistoria

1950-luvulla maa oli yksi Aasian köyhimmistä maista. Toisen maailmansodan päätyttyä maa peri siirtomaatalouden, joka oli suunniteltu lähes ainoastaan Japanin laajentumispolitiikkaa varten. Suuri osa maan infrastruktuurista tuhoutui vuosina 1950–1953 käydyssä Korean sodassa, ja sodan jälkeen maa jäi riippuvaiseksi Yhdysvaltain antamasta taloudellisesta avusta.
Kenraali Park Chung-heen sotilasvallankaappauksen jälkeen vuonna 1962 Korean tasavalta aloitti sarjan kunnianhimoisia viisivuotissuunnitelmia taloutensa kehittämiseksi. Talouden painopiste siirtyi ulkomaankauppaan Japanin-suhteiden normalisoinnin myötä vuonna 1965, mitä seurasi investointi- ja kauppabuumi. Nopea laajentuminen ensin kevyeen ja sitten raskaaseen teollisuuteen seurasi 1960- ja 1970-luvuilla. Tänä ajanjaksona maan talous kasvoi keskimäärin 8,6 % vuodessa. Valtavaa kasvua on usein kutsuttu "Han-joen ihmeeksi", Han-joen ollessa maan pääkaupungin Soulin läpi virtaava joki. 1980- ja 1990-luvuilla talouden kasvu jatkui maan muuntautuessa pääasiassa tekstiilien ja kenkien viejästä tärkeäksi autojen, elektroniikan, laivojen ja teräksen sekä myöhemmin korkeateknologisten laitteiden kuten näyttöjen, matkapuhelinten ja puolijohteiden valmistajaksi.
Eteläkorealainen malli, jossa suurien ja kansainvälisesti kilpailukykyisten yhtiöiden kasvua tuetaan vero- ja rahoituspolitiikan avulla, johti sukujen kontrolloimien valtavien konglomeraattien syntyyn. Nämä yhtiöt, jotka tunnetaan nimellä chaebol, kukoistivat Parkin hallinnon aikana. Joistain yhtiöistä, kuten Hyundaista, Samsungista, Daewoosta ja LG:stä tuli kansainvälisiä suuryrityksiä. Nykyään maa on näiden avulla noussut maailmantalouden biljoonaluokkaan, ja sen bruttokansantuote on 1 180 miljardia dollaria.
Vuoden 1997 Aasian talouskriisin jälkeen maan talouselämä on muuttunut kuitenkin huomattavasti massiivisten konkurssien ja hallituksen tekemien uudistusten myötä. Kriisi paljasti maan taloudessa pitkäaikaisia heikkouksia, kuten valtavat ulkomaiset lainat ja kurittoman taloussektorin. Nämä johtivat kahteen suureen talouden uudelleenjärjestelyyn, ensin vuonna 1997 ja toisen kerran vuonna 1999 Daewoon romahdettua.
Maa selvisi vuosien 1997-1998 Aasian talouskriisistä Maailmanpankin tuella, mutta vuoden 2008 maailmanlaajuinen lama pysäytti Koreankin talouskasvun.
Emile Berliner

Emile (alun perin Emil) Berliner (20. toukokuuta 1851 Hannover – 3. elokuuta 1929) oli saksalais-yhdysvaltalainen keksijä, joka kehitti gramofonin, levysoittimen edeltäjän. Hän osallistui myös puhelimen ja mikrofonin varhaiseen kehitystyöhön ja kehitti uudenlaisen kevyen helikopterin moottorin.
Emile Berliner siirtyi kotikaupungistaan Hannoverista New Yorkiin 19-vuotiaana, koska ei saanut kykyjään vastaavaa työtä ja samalla hän myös vältti Saksan–Ranskan sodan (1870–1871). Muutaman dollarin kanssa Yhdysvaltoihin saapunut Emile oli käynyt kouluja 14-vuotiaaksi, mutta hän oli ahkera ja kunnianhimoinen. Töitä hän oli tehnyt sukunsa kangaskaupassa. Yhdysvalloissa hän siirtyi Washingtoniin ja aloitti lyhyttavarakaupan myyjänä. Vuonna 1873 hän aloitti fysiikan ja sähkötekniikan iltakurssit New Yorkin Cooper-instituutissa. Ensimmäisen patenttihakemuksensa hiiltä sisältävästä puhelinlähettimestä hän teki vuonna 1877 työskennellessään Bell Telephone Companyllä. Kyseessä oli maailman ensimmäinen mikrofoni.
Edison oli kehittänyt fonografin vuonna 1877 eli kaksitoista vuotta ennen kuin Berliner esitteli gramofonin vuonna 1889. Edisonkaan ei ollut ensimmäinen, joka esitteli äänentoistolaitteiston. Jo vuonna 1857 oli keksitty fonoautografi ja vuonna 1877 ennen Edisonia oli markkinoille tullut paleofoni. Ennen gramofonia, kuultiin vielä vuonna 1881 grafofoni. Edisonin fonografi oli luonut äänitemarkkinoita. Gramofonin ja fonografin kesken alkoi ensimmäinen formaattisota, joita äänite alalla nähtiin 1900-luvun lopulla useita. Edisonin laitteen ääni oli parempi kuin gramofonin ja sylinterillä pyörimisnopeus säilyi vakiona äänitteen loppuun toisin kuin levyllä, jonka spiraaliradalla neulan nopeus muuttui loppua kohden. Gramofoni kuitenkin voitti sodan, koska levyjä pystyttiin helposti valmistamaan suuria määriä puristamalla ja levyjen varastointi vei vähemmän tilaa kuin fonografin rullien. Gramofonilevyformaatti säilyi 70 vuotta, aina siihen saakka kun vinyylilevy vei markkinat.
Tolminc

Tolminc on slovenialainen lehmänmaitojuusto.
Tolminc-juustoa valmsitetaan Tolminin kaupungin ympäristössä Slovenian puoleisilla Alpeilla lähellä maan Italian vastaista rajaa. Historiallisissa lähteissä juustonvalmistus alueella mainitaan ensimmäisen kerran 1200- ja 1300-luvuilla. Tuolloin juustolla maksettiin veroja. Tolminc-nimellä juusto mainitaan ensimmäisen kerran 1756, jolloin sitä oli myynnissä Videmin kaupungissa nykyisin Italian puoleisessa Udinessa. Nykyisin paikalliset maanviljelijät valmistavat juustoa lehmänmaidosta pienillä meijereillä ja kesäisin myös vuoriniittyjen laidunalueilla. Juustolla on myös Euroopan unionin nimisuojajärjestelmän mukainen suojattu alkuperänimitys.
Juustoa valmistetaan joko täysmaidosta, tai osittain kuoritusta maidosta. Juustomassa muodostuu, kun maitoon lisätään juoksute. Valmistuva juustomassa pilkotaan ja se lämmitetään noin 45°C lämpötilaan. Juusto muotitetaan, puristetaan ja suolataan suolaliuoksessa, minkä jälkeen se kypsyy vähintään kahden kuukauden ajan.
Valmiit juustot painavat 3–5 kiloa. Juuston kuori on keltainen ja tasainen. Rakenteeltaan juusto on kovaa. Juuston maku kasvaa kypsymisajan mukaan.
Vääpeli Mynkhausen

Arviot

Aikalaisarvioiden ryöppy oli lähes järjestään kielteinen. Myöhemmässä arviossa todetaan, että täysi-ikäiset heittäytyvät siinä pojankoltiaisiksi. Sitä pidetään sotilasfarssin halpana muunnelmana mutta ymmärretään jossain määrin. Vaikka se on hyvin lapsellinen, siinä on kuitenkin menevä rytmi.

Juoni

Professori Visaoksan (Eero Roine) perheessä on komento siirtynyt työtään alati tekevältä isältä äidille (Martta Kontula), tyttärelle ja kolmelle pojalle, joista kaksi (Reiska, jota näyttelee Vili Auvinen, ja Masa, jota näyttelee Rauno Kuosmanen) on kuritonta. Vanhin poika Pekka (Matti Kuusla) opiskelee. Ulla-sisaren (Sirkka-Liisa Wilén) aika menee seurusteluun diplomaatiksi aikovan Herbertin (Tarmo Manni) kanssa. 
Professori lähtee työmatkalle, ja hän patistaa poikkeuksellisesti perheensä kenraali-veljensä (Toppo Lehto) maatilalle, joka hänkään ei saa perhettä toimimaan. Vasta vanha asetoveri, vääpeli Ryynänen (Reino Valkama) saa pojat kiinnostumaan kalastuksesta, työnteosta, opiskelusta. Hän käyttää täkynä kertomuksia omasta ja kenraalin sankaruudesta. Juttujen takia vääpeliä kutsutaan kuulun saksalaisen seikkailijan paroni von Münchhausenin mukaan vääpeli Mynkhauseniksi.
Emännöitsijä Maalin (Elsa Turakainen) on rakastunut kenraaliin. Vääpeli kosiskelee emännöitsijää itse sen verran, että piintynyt vanhapoikakenraali lopulta kosii Maalinia. Ullakin huomaa miehisen luutnantti Jussi Kehän (Kullervo Kalske) olevan parempi valinta kuin luihu ja omituinen diplomaatinalku.
Dongnaen piiritys

Taistelun kulku

Kukistettuaan Busanin sekä Dadaejinin linnoituksen japanilaiset jatkoivat matkaansa kohti Soulia. Matkalla he kohtasivat Dongnaen linnoituksen, joka oli rakennettu vahvaan paikkaan kukkulan päälle ja joka hallitsi Souliin vievää päätietä.
Japanilaisten ensimmäisen divisioonan komentaja Konishi Yukinaga yritti suostutella korealaisia avaamaan heille vapaan tien Kiinan valtaamiseksi. Dongdaen korealaisia johtanut Song Sanghyǒn kieltäytyi vaatimuksesta ja totesi ”minun on helppoa kuolla, mutta vaikea antaa teidän päästä läpi.” Japanilaiset hyökkäsivät linnoitukseen ja kukistivat tämän, mitä seurasi Busanin kaltaiset veriteot hävinneitä korealaisia sekä siviileitä kohtaan.
Salmanassar III

Salmanassar III (858–824 eaa.) oli muinaisen Assyrian valtion kuningas, Assurnasirpal II:n poika. Hän oli isänsä tavoin suuri valloittaja ja laajensi selvästi Assyrian alaa.
Salmanassar III nousi valtaan 858 eaa., ja hän valtasi 855 eaa. tärkeän Eufratin ylityspaikan, missä sijaitsi Bit Adinin aramealaiskuningaskunta. Salmanassarin valloituksen jälkeen Bit Adinin pääkaupunkiin Til Barsipiin asetettiin assyrialaishallinto. Turvattuaan Eufratin Salmanassar suuntasi hyökkäyksensä länteen.
Salmanassarin eteneminen pysäytettiin 853 eaa. Qarqarin taistelussa. Hän kohtasi siinä liittouman, jossa olivat mukana useita Levantin kuningaskuntia. Liittoumaa johti Damaskoksen aramealainen kuningas Hadadezer. Salmanassar joutui neljästi taistelemaan Levantin liittoumaa vastaan, mutta hän onnistui kukistamaan sen vasta vuonna 845 eaa. Voitettuan Damaskoksen Salmanassar jatkoi sotatoimiaan muualla ja hyökkäsi muun muassa Anatoliassa sijainneeseen Urartuun.
Babylonian kanssa Salmanassar oli rauhassa. Assyrian ja Babylonian välinen rauhanaika pohjautui Salmanassarin isoisoisän Adad-Nirari II:n tekemään rauhansopimukseen, jonka Salmanassar uudisti. Sopimuksen mukaan Assyrian piti tulla tarvittaessa auttamaan Babyloniaa, ja Salmanassar kunnioitti sopimusta, kun Marduk-zakir-šumi I pyysi apua kapinaan, jota johti hänen veljensä. Salmanassar onnistui palauttamaan Marduk-zakir-šumin takaisin valtaistuimelle.
Salmanassarin pitkän hallintokauden loppua väritti vakavat sisäiset konfliktit, jotka käynnistyivät 826 eaa. Tiedot kapinan yksityiskohdista ovat hatarat, mutta ne liittyivät todennäköisesti vallanperimykseen ja ne käynnisti Salmanassarin poika Assur-danin-pal. Salmanassar kuoli kaksi vuotta myöhemmin ja jätti vallan toiselle pojalleen Shamshi-Adadille, joka kukisti Assur-danin-palin kapinan vasta neljä vuotta myöhemmin.
Kaiken teoria

Kaiken teoria on teoreettisen fysiikan etsimä teoria, joka selittäisi ja yhdistäisi kaikki fysikaaliset ilmiöt. Teoria kattaisi kaikki neljä perusvuorovaikutusta eli gravitaation, sähkömagneettisen vuorovaikutuksen, vahvan vuorovaikutuksen ja heikon vuorovaikutuksen. Nämä on gravitaatiota lukuun ottamatta onnistuttu jossakin määrin yhdistämään standardimalliksi kutsuttavassa teoriassa.
Kaiken teoriaa on etsitty vuosikymmeniä. Albert Einstein oli ensimmäinen, joka otti elämäntehtäväkseen teorian kehittämisen. Hän piti suurimpana ongelmana yleisen suhteellisuusteorian ja sähkömagnetismin yhdistämistä. Nykyfysiikalle päänvaivaa tuottavat kvanttimekaniikan ja yleisen suhteellisuusteorian toisistaan poikkeavat selitykset maailmankaikkeudesta.
Kaikki fyysikot eivät edes pidä varmana, että perusteita yksittäiselle kaiken selittävälle teorialle ylipäänsä olisi olemassa.
Ehdokkaita kaiken teorian pohjaksi ovat muiden muassa supersäieteorian eri muunnelmat sekä ajatus, jonka mukaan kaikkeudessa on muitakin ulottuvuuksia kuin nykyään tunnetut kolme tilaulottuvuutta ja yksi aikaulottuvuus.
Slovenian lippu

Slovenian lippu (sloveeniksi zastava Slovenije) on Slovenian tunnus vaakunan ja hymnin ohella. Se hyväksyttiin käyttöön otettavaksi 2. maaliskuuta 1990 jolloin Slovenia oli vielä entisen Jugoslavian osavaltio. Slovenian lippu Jugoslavian osavaltiona oli samankaltainen väreiltään ja kuvioltaan, mutta siinä oli keskiössä suuri viisisakarainen punainen tähti, joka oli reunustettu keltaisella ääriviivalla, jotta se erottuisi alaosan punaisesta palkista. Lipun tähti poistettiin ja korvattiin alueellisella vaakunalla, joka sijoitettiin lähelle tangon puoleista yläkulmaa. Itsenäistymisen myötä 24. kesäkuuta 1991 alueellinen vaakuna muuttui kansalliseksi vaakunaksi.
Slovenian kansallislipun värit ovat ylhäältä lukien: valkoinen, sininen ja punainen. Lippu on väreiltään Venäjän lipun kaltainen, joskin sen erottaa kansallisvaakunasta ja lipun kokosuhteista, jotka ovat 1:2. Vaakunakuviossa kuvataan kolmihuippuista Slovenian ”Triglav-vuorta”, joka on maan korkein kohta. Vuoren tausta on sininen, ja alaosassa kulkee kaksi aaltoviivaa, jotka kuvaavat Adrianmerta ja maan jokia. Sinisessä taustassa on kolme kuusikulmaista keltaista tähteä, jotka ovat 1300- ja 1400-luvuilla Sloveniaa hallinneen Celjen kreivien (Sloveniaksi Grofje Celjski) vaakunatunnukset.
 Lipun värit ovat panslavistiset, mutta niitä samoja käytettiin myös vanhassa vaakunassa ja niitä pidettiin jo kansallisina väreinä ennen kuin ne järjestettiin lipun väreiksi vuonna 1848, kun kansallisuusaate levisi Euroopassa. Lipun värien järjestys on saanut vaikutteita Venäjän lipusta. 
Lippu pidettiin osana Slovenian osavaltioidentiteettiä, kun maa oli osa Jugoslaviaa. Vuonna 1945 lippuun sijoitettiin punainen tähti, joka oli näin tunnuksena Slovenian sosialistiselle tasavallalle. Itsenäisyyden jälkeen tähti poistettiin ja korvattiin eri paikkaan asetetulla kansallisvaakunalla. Lippu uudistettiin virallisesti 27. kesäkuuta 1991.
Siviilialusten lippu ja valtiolippu ovat saman kaltaisia kansallislipun kanssa, mutta niiden kokosuhde on 2:3.  Sotalaivaston lippu puolestaan on erilainen, sillä sen värit ovat: valkoinen, sininen ja keltainen.  Mutta lippu on kuitenkin samassa suhteessa kuin kansallislippu ja ns. trikolori.
Annan perhe

Juoni

Anna ja Gilbert Blythe perheineen asuvat nyt Kotikunnas-nimisessä talossa kuvitteellisessa Glen St. Maryn kylässä Prinssi Edwardin saarella ja heillä on yhteensä viisi lasta teoksen alkaessa: Jem, Walter, kaksoistytöt Nan ja Di sekä Shirley. Teoksen kuluessa syntyy myös kuudes ja parin viimeiseksi jäävä lapsi Rilla. Ajallisesti teoksessa on hypätty seitsemän vuotta eteenpäin siitä, mihin Anna omassa kodissaan -teoksessa jäätiin. 
Tässä kirjassa kirjasarjan päähenkilö Anna itse jää melko sivuosaan, kuten on myös asian laita sarjan seitsemännessä ja kahdeksannessa osassa Sateenkaarinotkossa ja Kotikunnaan Rilla -teoksissa. Sen sijaan kertoja antaa enemmän tilaa Annan lasten edesottamuksille ja seikkailuille.
Thure Hellström

Thure Adolf Hellström (30. toukokuuta 1880 Koiviston maalaiskunta – 23. joulukuuta 1946 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti, joka tunnetaan suunnittelemistaan rautatieasemista. Hellström valmistui arkkitehdiksi Polyteknillisestä opistosta 1905, ja työskenteli vuodesta 1906 lähtien tie- ja vesirakennushallituksen palveluksessa. Vuonna 1927 hän siirtyi arkkitehdiksi rautatiehallitukseen, jossa Hellström työskenteli vuoteen 1940 saakka.
Vuonna 1906 Hellström voitti rakenteilla olevien ratojen asemista järjestetyn arkkitehtikilpailun, jonka jälkeen kymmeniä rautatieasemia toteutettin hänen suunnitelmiensa mukaisesti rataosilla Kemi–Rovaniemi, Joensuu–Nurmes, Seinäjoki–Kaskinen, Perälä–Kristiinankaupunki, Pieksämäki–Savonlinna ja Jyväskylä–Pieksämäki. Hellströmin varhaiskauden asemarakennukset edustivat jugend-tyylisuuntausta. 
Hellström on todennäköisesti suunnitellut myös 1920-luvulla valmistuneiden rataosien uusklassistiset asemarakennukset. Lisäksi hän on tehnyt tyyppipiirustukset, joita on käytetty rakennettaessa pysäkkirakennuksia rataosille Oulu–Kontiomäki, Joensuu–Varkaus sekä Pori–Haapamäki Myöhemmin 1930-luvulla Hellström suunnitteli suurempia asemarakennuksia, kuten Hämeenlinnan, Malmin, Kuopion, Riihimäen, Porin ja Lahden rautatieasemat.