google/wiki40b huggingface dataset:
1,3-propaanidioli

Valmistus ja käyttö

1,3-propaanidiolia valmistetaan hydrolysoimalla akroleiinia, jolloin muodostuu 3-hydroksipropanaalia. 3-hydroksipropaanaalista 1,3-propaanidioli saadaan katalkyyttisellä vedytyksellä. Tämän prosessin saanto on kuitenkin huono, joten korvaavia synteesimenetelmiä on pyritty kehittämään. Tällainen on esimerkiksi etyleenioksidin hydroformylaatio rodiumfosfiinikatalyytin läsnä ollessa. 1,3-propaanidiolia käytetään 1,3-dioksaanien, polyestereiden ja eräiden muiden yhdisteiden valmistuksessa.
Jack Reacher: Paluu päämajaan

Juoni

Jack Reacheria syytetään 16 vuotta sitten tapahtuneesta murhasta. Reacher pakenee salaliittoa yhdessä majuri Susan Turnerin (Cobie Smulders) kanssa.

Tuotanto

Elokuvan edeltäjän Jack Reacher: Tappajan jäljillä ohjaaja Christopher McQuarrie ei ohjaa jatko-osaa aikatauluongelmien vuoksi, sillä hän osallistuu samanaikaisesti Mission: Impossible – Rogue Nation -elokuvan jälkituotantoon. 
Elokuvan kuvaukset alkoivat New Orleansissa Louisianassa 20. lokakuuta 2015.
Ofloksasiini

Vaikutusmekanismi ja käyttökohteet

Ofloksasiini estää bakteerien DNA-gyraasientsyymin toimintaa, minkä vuoksi DNA:n kahdentuminen ei onnistu eivätkä bakteerit pääse kasvamaan ja lisääntymään. Yhdiste on laajakirjoinen antibiootti ja tehoaa useisiin sekä grampositiivisiin että gramnegatiivisiin bakteereihin. Yhdisteen S-enantiomeeri on raseemista seosta 8–128 kertaa tehokkaampi ja sitä myydäänkin myös puhtaana enantiomeerina nimellä levofloksasiini. Ofloksasiinia voidaan käyttää muun muassa salmonellan, korvatulehdusten, virtsatulehdusten ja tippurin hoitoon.

Synteesi

Ofloksasiinin seitsenvaiheisen synteesin lähtöaine on 2,3,4-difluorinitrobentseeni. Ensimmäisessä vaiheessa yhdiste reagoi emäksisissä olosuhteissa muodostaen 2,3-difluori-6-nitrofenolia, jonka hydroksyyliryhmä alkyloidaan emäksisissä olosuhteissa klooriasetonin avulla kaliumjodidin toimiessa katalyyttinä. Muodostuva yhdiste reagoi vedytettäessä Raney-nikkelin toimiessa katalyyttinä muodostaen bentsoksatsiinijohdannaisen. Tämä johdannainen reagoi seuraavassa vaiheessa dietyylietoksimetyleenimalonaatin kanssa ja tämä johdannainen reagoi edelleen polyfosforihapon läsnä ollessa syklisoituen kinoliinirakenteiseksi yhdisteeksi. Kaksi viimeistä ofloksasiinin synteesin vaihetta ovat esterin hydrolyysi ja aromaattisen renkaan fluoriatomin korvautuminen reaktiolla N-metyylipiperatsiinin kanssa.
Neidonkenkä

Ulkonäkö ja koko

Neidonkengän kukka nousee 10–20 cm pitkän varren päähän. Varren tyvi on sipulinmuotoinen mukula. Kasvin ainoa lehti on ruodillinen, selväsuoninen ja pitkittäispoimuinen. Muodoltaan se on soikea tai pyöreähkö. Lehti on yläpinnaltaan tummanvihreä, alapinnaltaan sinipunertava. Lehti talvehtii vihreänä. Neidonkengän ainoa kukka on näyttävä, halkaisijaltaan 3–4 cm. Sen alin terälehti, labellum eli huuli muodostaa kelta-punakirjavan "tohvelin", jonka pohjalla on kaksi medetöntä valekannusta. Muut terälehdet tekevät vaaleanpunaiset "kruunun" tohveliosan päälle. Kukka on vaniljantuoksuinen. Kukinta-aika on touko-kesäkuussa.  Pölytys tapahtuu kimalaisten, pääasiassa kuningatarten, avustuksella, mutta kypsiä kotia tavataan vain harvoin. Neidonkenkä on täysin riippuvainen yhteiselämästä sienen kanssa.
Suomessa neidonkengän läheisin sukulainen on harajuuri (Corallorhiza trifida).

Levinneisyys

Neidonkenkää tavataan pohjoisella havumetsävyöhykkeellä Ruotsin keski- ja pohjoisosista Venäjälle, Koreaan, Kiinaan ja Japaniin saakka, sekä laajalti myös Pohjois-Amerikassa. Kaikkialla laji on suhteellisen harvinainen. Ruotsista Venäjään ja ehkä Kiinaan asti tavataan muunnosta C. bulbosa var. bulbosa, Kaukoidässä sen korvaa pidempikannuksinen C. bulbosa var. speciosa. Pohjois-Amerikan kasvit jaetaan kahteen muunnokseen, C. bulbosa var. americana ja C. bulbosa var. occidentalis.
Suomessa neidonkengän esiintymät ovat keskittyneet toisaalta Kemin-Rovaniemen seudulle, toisaalta Koillis-Kuusamoon. Kaikkiaan Lapin ja Oulun lääneistä tunnetaan parisataa kasvupaikkaa. Etelä- ja Keski-Suomesta neidonkengän kasvupaikkoja tunnetaan vain muutamia, joilta usealta se on hävinnyt.

Elinympäristö

Tavallisimmin neidonkengän tapaa kalkkiseutujen vanhoista kuusimetsistä, mutta se kasvaa myös männiköissä, lehdoissa ja lettokorvissa. Neidonkengän kasvupaikkojen suurimpana uhkana ovat metsien avohakkuut ja auraus. Niitä ovat tuhonneet myös pellonraivaus sekä rakentaminen. Monia esiintymiä on tuhoutunut yrityksissä siirtää kasveja puutarhoihin sekä kasvien keruun seurauksena.
Turun lentoasema

Historia

Turun ensimmäinen lentoasema oli 1920-luvulla Ruissalon saareen rakennettu vesilentoasema, josta liikennöitiin Tukholmaan. Maalentokoneisiin siirryttäessä uuden maalentoaseman perustaminen tuli aiheelliseksi, mutta Ruissalon maaperän ja kustannussyiden takia suunnitelmat muuttuivat, ja Suomen ensimmäinen siviililentoasema, Artukaisten lentokenttä avattiin  vuonna 1935. Artukaisista lennettiin Tukholmaan, Helsinkiin, Poriin sekä Vaasaan. Artukaisten maalentoasema palveli vuoteen 1955, jonka jälkeen lentotoiminta siirtyi Turun, Maarian ja Ruskon rajalle rakennetulle uudelle lentoasemalle. Vuonna 1957 lentoasema-alueen Maariaan ja Ruskoon kuulunet osat liitettiin Turun kaupunkiin. 
Uusi lentoasema ja myöhemmin paranneltu kiitotie vastasivat lentoliikenteen kehittyviin tarpeisiin. 1990-luvun alussa valmistui rahtiterminaali ja vuosituhannen vaihteessa matkustajaterminaalia laajennettiin. Rahtitoimintaa lentoasemalla vilkastutti entisestään toisen rahtiterminaalin valmistuminen vuonna 2003.
2000-luvun alusta lähtien lentoaseman alueelle on kehitetty LogiCity-nimellä tunnettua logistiikkakeskusta.
Turun lentoasemaa ovat kohdanneet monenlaiset vaikeudet, kuten Pomponrahkan Natura-aluekiista lentoaseman eteläpuolella, matkustajaliikenteen kasvun pysähtyminen ja reittiyhteyksien lakkauttaminen. Viime vuosien aikana lentoasema on osoittanut kuitenkin elpymisen merkkejä erityisesti vilkkaan rahtitoiminnan sekä lentoasema-alueen tehokkaan markkinoinnin ansiosta.
Lentoaseman ympäristölupa odottaa ratkaisua. Pomponrahkan Natura-alue on kuivunut ja sieltä on hävinnyt kiiltosirppisammal. Lentoaseman jatko on vaatinut hallitukselta poikkeuslupaa Natura-alueen olosuhteiden heikentämiseen.
Syksyllä 2014 Finavia sulki terminaali 2:n öljyvuodon takia, jonka takia halpalennot siirtyivät pääterminaaliin. Kesällä 2015 Finavia päätti terminaali 2:n purkamisesta öljyvuodon aiheuttaman vahingon suuruuden takia, siirtäen halpalennot pääterminaalin alakerran remontoituihin tiloihin.

Liikenneyhteydet lentoasemalle

Lentoasema sijaitsee valtatien 9 ja kantatien 40 tuntumassa. Turun satamaan on matkaa noin kymmenen kilometriä ja Turun rautatieasemalle kahdeksan kilometriä. Turun paikallisliikenne eli Föli liikennöi arkisin ja lauantaisin keskimäärin 15 minuutin vuorovälillä, sekä sunnuntaisin keskimäärin 30 minuutin vuorovälillä reitillä lentoasema – linja-autoasema – keskusta – satama. Terminaalin edestä saa taksin kaikkina vuorokaudenaikoina.

Vaaratilanteet

25. lokakuuta 2017 CityJetin operoima Scandinavian Airlinesin lento Tukholmasta Turkuun menetti laskeutumisessa hallinnan. Lentokone lähti oikea kylki edelle luisuun loskaisella kiitotiellä. Tähän syynä oli, ettei koneen vauhti hiljentynyt odotetulla tavalla. Koneessa oli 88 matkustajaa ja neljä miehistön jäsentä. Tapahtumasta ei aiheutunut henkilövahinkoja, mutta kone lähetti mayday-hätäkutsun. Onnettomuustutkintakeskus suoritti tapahtumasta tutkinnan ja lopullinen raportti julkaistiin vuosi tapahtuman jälkeen. OTKES antoi neljä eri suositusta, jotta vastaavat tapahtumat voidaan välttää.
Central District

Central District on Botswanan hallinnollisista alueista suurin. Sen pinta-ala on 142 302 neliökilometria, vuoden 2006 asukasluku oli 582 394 ja pääkaupunki on Serowe. 
Alueen nähtävyyksiin kuuluvat kalliomaalaukset ja monet rautakautiset jäänteet.
Casey Cott

Casey Morton Cott (s. 8. elokuuta 1992 Michigan, Yhdysvallat) on yhdysvaltalainen näyttelijä. Hänet tunnetaan parhaiten Kevin Kellerin roolista jännityssarjassa Riverdale. Hänen isoveljensä on Broadway-näyttelijä Corey Cott.

Aikainen elämä ja koulutus

Cott syntyi vuonna 1992, keskimmäisenä lapsena Rick Cottille, joka on sijoituspäällikkö ja entinen taisteilija ilmavoimissa, hänen äitinsä on Lori Cott.  Cott kasvoi Chagrin Fallasissa, Ohiossa nuoremman siskonsa ja veljensä kanssa, valmistui, hän valmistui Chagrin Falls High Schoolista. Hän kävi Bostonin yliopistoa kaksi vuotta, ennen kuin päätti opiskella näyttelemistä, hän siirtyi Carnegie Mellon School of Drama ja valmistui vuonna 2016.

Ura

Cott aloitti näyttelijänuransa esiintymällä paikallisessa Ohion teatterissa, esiintyen Bloody Bloody Andrew Jackson ja Romeo ja Julia, muiden joukossa.  Siirtyessään Pittsburghin kouluun, hän osallistui alueen teatteriesitykseen, kun hän esiintyi samanaikaisesti yliopiston teatterissa.  Hän esiintyi vuoden 2014 tuotannossa Parade New Hazlett teatterissa Pittsburghissa, jossa hän näytteli useiden Carnegie Mellon luokkalaisten kanssa, sekä tuotti Small Engine Repair Barebone Production. Elokuussa 2016 hän näytteli Mosesta ensi-illassa Stephen Schwartzin musiikkiprojektissa, lavastajana Egyptin prinsissä Bay Street teatterissa Sag Harbor, New Yorkissa, vastassa Shuler Hensley ja John Cariani.
12. maaliskuuta 2016, viimeisenä vuotena CMU:ssa, Cott näytteli Kevin Kelleriä the CW jännityssarjassa Riverdale perustuen kirjaan nimeltä Archie Comics. Hahmona Kevin on huomattava, koska hän on historian ensimmäinen avoimesti homo Archie Comicsissa.  Cott aloitti Facebook videon ja julkaisi sen faneilleen maaliskuussa 2017, että hän alun perin kuunteli Archie Andrewsiä ja Jughead Jonesia. Hän tuli sarjaan mukaan toisella kaudella. 
12. maaliskuuta 2018 SXSW festivaaleissa, Cott ilmoitti tulevasta roolistaan elokuvassa The Mascot, jonka on kirjoittanut ja ohajnnut Matthew Perkins. Cott näyttelee pääroolia Nick Shepherd. Kuitenkin vuonna 2019 elokuvan tuotanto on pysähtynyt.  Vuonna 2018 Cott otti osaa kuvaten elokuvaa All the Little Things We Kill, jossa hän näytteli Trever Olssonia.
NRP Aldebaran (P1152)

Palvelus

Alus on poistettu palveluksesta 1974.
Aino Havukainen

Aino-Maria Havukainen (s. 5. joulukuuta 1968 Rauma) on suomalainen lastenkirjailija, kuvittaja ja sarjakuvantekijä. Hänet tunnetaan muun muassa Tatu ja Patu -kirjojen tekijänä yhdessä miehensä Sami Toivosen kanssa.
Havukainen valmistui graafiseksi suunnittelijaksi Lahden Muotoiluinstituutista vuonna 1992 ja ryhtyi freelanceriksi vuonna 1996. 
Havukainen on kuvittanut Sami Toivosen kanssa muun muassa Sinikka ja Tiina Nopolan kirjoittamat Risto Räppääjä -kirjat.
Kokonaan Havukaisen ja Toivosen omaa tuotantoa ovat Tatusta ja Patusta kertovat lastenkirjat, joista etenkin Tatun ja Patun Suomi (2007) nousi suosituksi ja sai Finlandia Junior -palkinnon vuonna 2007. Tatu ja Patu -kirjoja on käännetty monille kielille. Kahdeskymmenes Tatu ja Patu -kirja, nimeltään Tatu ja Patu, elämä ja teot, ilmestyi kesällä 2018. Maailmankatsomuksellisista syistä Havukainen ja Toivonen eivät ole teettäneet hahmoistaan oheistuotteita muutamia palapelejä ja lautapelejä lukuun ottamatta. 
He ovat julkaisseet myös teokset Vauhtiässät Max & Olivia (1997), Veera lääkärissä (1999), Veera ja menopelit (2000) sekä Veera ja maatalon eläimet (2001).
Nykyään Havukainen ja Toivonen pitävät Veera ja maatalon eläimet -kirjaansa vanhentuneena, koska se antaa maataloudesta aiheettoman idyllisen kuvan. 
Vuonna 2001 Havukainen ja Toivonen saivat Rudolf Koivu -palkinnon kuvituksista kirjoissa Veera ja menopelit sekä Risto Räppääjä ja Nuudelipää. Vuonna 2006 he saivat Kaarina Helakisa -palkinnon. Vuonna 2010 Suomen tietokirjailijat ry myönsi Havukaiselle ja Toivoselle Tietopöllö-palkinnon Tatu ja Patu -kirjasarjasta. Havukainen ja Toivonen ovat olleet ehdolla Astrid Lindgrenin muistopalkinnon saajiksi vuosina 2009, 2010 ja 2016.
Havukainen ja Toivonen asuvat lastenkirjailija Mauri Kunnaksen lapsuudenkodissa. Heillä on kaksi tytärtä.
Pekka Ylihurula

Pekka Ylihurula on Suomen ensimmäisen kauppapankin S-Pankin toimitusjohtaja. Aiemmin hän työskenteli Sampo Pankissa muun muassa Itä-Suomen aluejohtajana. Koulutukseltaan Ylihurula on MBA (Master of Business Administration).
Arvi Karvonen

Arvi Aleksanteri Karvonen (29. syyskuuta 1888 Sakkola – 17. helmikuuta 1969) oli säveltäjä ja musiikkipedagogi. Hän suoritti Helsingin lukkari-urkurikoulun vuonna 1908, opiskeli Helsingin Filharmonisen seuran orkesterikoulussa vuosina 1909–1910, Helsingin Musiikkiopistossa vuosina 1911–1914 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1927. Hän toimi opettajana, kuoronjohtajana ja kanttori-urkurina oppikouluissa, kirkkomusiikkiopistossa ja vuosina 1927–1956 Sibelius-akatemiassa (vuodesta 1950 lehtorina). Vuosina 1921–1922 hän työskenteli musiikinopettajana Suomi-Opistossa Hancockissa Yhdysvalloissa, vuosina 1931–1951 Sibelius-Akatemian opettajayhdistyksen puheenjohtajana sekä vuosina 1927–1945 Helsingin Pasilan kirkon urkurina. 
Arvi Karvonen sävelsi mm. kaksi urkusonaattia, neljä kantaattia sekä hengellisiä kuorolauluja. Hän julkaisi mm. oppikirjan  Säveltapailun oppijakso I–II (1946–1947), Sibelius-Akatemian 75-vuotishistoriikin (1957) sekä tutkielmia ja artikkeleja musiikin alalta eri julkaisuihin.
Aristide Cavaillé-Coll

Aristide Cavaillé-Coll (4. helmikuuta 1811 – 13. lokakuuta 1899) oli ranskalainen urkujenrakentaja.

Elämäkerta

Ranskan merkittävimmän urkujenrakentajan isoisä Jean-Pierre Cavaillé syntyi vuonna 1743 ja avioitui 1767 espanjalaisen Marie-Françoise Collin kanssa. Liitosta syntyi Toulousessa vuonna 1771 Dominique-Hyacinthe. Espanjalaisen tavan mukaan pojan sukunimeksi tuli Cavaillé-Coll. Dominique avioitui Jeanne Autardin kanssa ja asettui Montpellier’hen. Avioliitosta syntyivät pojat Vincent 1808 ja Aristide 1811.
Aristide Cavaillé-Coll siirtyi 1833 Gioacchino Rossinin ehdotuksesta Pariisiin ja rakensi isänsä ja veljensä kanssa lähes 500 urut pääasiassa Ranskaan, mutta myös Belgiaan, Alankomaihin ja muualle. Tunnetuimpia sijaintipakkoja ovat Pariisin Notre-Dame, Saint-Sulpice, Sainte-Clotilde, Église de la Madeleine ja La Trinité. Urkureina toimineet romantiikan ajan säveltäjät Louis Vierne, Charles-Marie Widor, César Franck, Camille Saint-Saëns ja Alexandre Guilmant sekä uudemman ajan säveltäjät Jehan Alain ja Olivier Messiaen ynnä monet muut ovat säveltäneet erityisesti Cavaillé-Coll-uruille.

Cavaillé-Coll-uruista

Cavaillé-Coll huomasi, että käytettäessä suurempaa ilmanpainetta, jota hänen äänikertansa tarvitsivat, koskettimen painaminen tuli lähes ylivoimaiseksi useampien äänikertojen ollessa kytkettynä. Englantilainen Charles Barker oli keksinyt pneumaattisen vahvistimen, niin sanotun Barker-koneen, joka käytti ilmanpainetta venttiilin avaamiseen. Cavaillé-Coll paransi tätä usealla tavalla.
Cavaillé-Coll-uruissa äänikerrat on jaettu ryhmiin. Jeux de fond sisältää oktaaviäänikertoja jalkaluvuiltaan 32, 16, 8, 4, 2 ja näiden avulla sadaan neutraali perusrekisteröinti. Jeux de combinaison sisältää kvinttiäänikertoja kuten 5 1/3 ja 2 2/3, terssiäänikertoja kuten 3 1/5 sekä kertaavia kuoroäänikertoja. Näitä ei periaatteessa käytetä yksinään, vaan ne yhdistetään eli kombinoidaan perusäänikertoihin, jolloin saadaan plenosointi. Ranskalaisten urkujen kertaavat kuorot (Fourniture) ovat yleensä matalampia ja vähäkuoroisempia kuin vastaavien saksalaisten. Anches tarkoittaa kieliäänikertoja, ja ne jäljittelevät orkesterin klarinetteja, fagotteja, trumpetteja ja pasuunoita. Niitä voidaan käyttää sellaisenaan sooloäänikertoina tai yhdistää antamaan plenolle täyteläisyyttä. Cavaillé-Collin uruissa urkuri voi kytkeä päälle tai pois kokonaisen ryhmän yhdellä napinpainalluksella.
Marko Kitti

Marko Kitti (s. 11. heinäkuuta 1970 Turku) on suomalainen kirjailija. Hän asuu ja työskentelee Maltalla. Aikaisemmin hän työskenteli Eastbournessa Englannissa. 
Kitin vanhemmat ovat Tenho Kitti ja Toini Santikko.
Marko Kitti oli ehdokkaana Runeberg-palkinnon saajaksi vuonna 2009 teoksellaan Meidän maailma.{
RN Falco (1919)

Palvelus

Alus myytiin Espanjalle 6. tammikuuta 1939.
Evi Sachenbacher-Stehle

Maastohiihto

Sachenbacher-Stehle kiersi hiihdon maailmancupia kaudesta 1998–1999 lähtien. Maailmancupissa hän on saavuttanut kaksi henkilökohtaista osakilpailuvoittoa. Palkintopallisijoituksia hänellä on kaikkiaan kaksitoista. Maailmancupin kokonaispisteissä hän on sijoittunut neljänneksi kausilla 2002–2003 ja 2005–2006.
Ensimmäisen arvokisamitalinsa Sachenbacher-Stehle saavutti 1999 Ramsaun MM-kisoissa, missä hän saavutti viestistä pronssia. 2002 Salt Lake Cityn olympialaisista hän saavutti kultamitalin viestistä ja hopeaa sprintistä. Kymmenen kilometrin yhdistelmäkisassa hän oli 18:s ja 15 kilometrin vapaalla 12:s. Val di Fiemmen MM-hiihdoista 2003 hän saavutti jälleen viestikultaa ja saavutti takaa-ajokilpailusta hopeamitalin. Sprinttikisassa hän oli viides ja 30 kilometrin vapaalla kuudes.
2006 Torinon olympialaisista Sachenbacher-Stehle saavutti hopeaa viestistä, oli viides parisprintissä, 13:s 30 kilometrin vapaan kisassa ja 20:s 10 kilometrin perinteisellä. Kisojen aikana hän sai viiden vuorokauden kilpailukiellon korkeiden hemoglobiiniarvojen takia. Sachenbacher-Stehlen mukaan vaihtelevat veriarvot johtuvat geneettisistä syistä.
2007 Sapporon MM-hiihdoista Sachenbacher-Stehle saavutti hopeaa viestistä ja parisprintistä yhdessä Claudia Künzel-Nystadin kanssa. 15 km:n matkalla hän oli neljäs, 10 km:n matkalla kuudes ja 30 km:n matkalla kymmenes. Liberecin MM-kilpailuissa 2009 hän hiihti toisen osuuden Saksan saadessa viestihopeaa. Sprintissä hän oli seitsemäs ja 15 km:n matkalla kymmenes.
Vancouverin olympialaisissa 2010 hän voitti Nystadin kanssa parisprintissä kultaa ja viestijoukkueen mukana hopeaa. 30 km:n perinteisellä hän sijoittui neljänneksi, yhdistelmäkilpailussa 11:nneksi ja 10 kilometrin vapaan hiihtotavan kilpailussa 12:nneksi. Oslon MM-kilpailuissa 2011 hän oli sekä yhdistelmäkilpailussa että 30 kilometrillä kolmastoista.

Ampumahiihto

Ampumahiihdon maailmancupissa Sachenbacher-Stehle kilpaili ensimmäisen kerran Pokljukassa joulukuussa 2012. Hän kilpaili lajissa myös Sotšin talviolympialaisissa 2014. Sotšissa hänen paras sijoituksensa oli alun perin yhteislähdön neljäs sija, mutta hän antoi kisoissa metyyliheksamiinia sisältäneen dopingnäytteen ja hänen suorituksensa yhteislähtökilpailussa hylättiin. Sachenbacher-Stehle sai tapauksesta alun perin kahden vuoden kilpailukiellon, mutta hän valitti kilpailukiellostaan urheilun kansainväliseen vetoomustuomioistuimeen, joka lyhensi kilpailukiellon kuuden kuukauden pituiseksi. Kiellon lyhentämistä perusteltiin näytteiden käsittelyvirheellä ja urheilijan syyllisyyden minimaalisuudella. Sachenbacher-Stehlen mukaan hän sai kiellettyä ainetta saastuneesta teestä.
Sachenbacher-Stehle ilmoitti uransa lopettamisesta marraskuussa 2014.
Manjira

Manjïrà (manjeera) on perinteinen intialainen lyömäsoitin. Yksinkertaisimmassa muodossaan manjira on kaksi pientä symbaalia, joita soitetaan niitä rytmisesti yhteen lyömällä. Soitin tunnetaan myös nimillä: manjeera, taal, jalra, khartàl sekä kartàl.
Manjira-symbaaleja käytetään usein intialaisessa kansanmusiikissa sekä esim. bhajan- ja qawwali-musiikkityyleissä. Niitä käytetään myös erilaisissa uskonnollisissa seremonioissa. Soitin on hyvin vanhaa perua, se löytyy kuvattuna vanhimmissakin intialaisissa temppeleissä.
Manjira valmistetaan yleensä pronssista, messingistä, tai kupari-sinkki -seoksesta. Soittimen keskellä on reikä josta symbaalit yleensä ovat toisiinsa kiinnitettynä (joko narulla tai kuparilangalla). Eri kokoisilla symbaaleilla saadaan aikaiseksi eri korkuisia kilahduksia. Myös eri kohtaa lyömällä saadaan aikaiseksi eri korkuisia ja kirkkaudeltaan erilaisia ääniä. Joskus manjira koostuu lyhyehköstä koristellusta puisesta kappaleesta, jonka molempiin päihin on upotettu kaksi symbaalia. Tätä soitinta kutsutaan myös nimellä khartal.

Manjira gujaratilaisessa kansanmusiikissa

Manjira on tärkeä soitin mm. gujaratilaisessa kansanmusiikissa sekä alueen marathinkielisessä kansanmusiikissa. Maharashtrassa soitin tunnetaan nimellä Taal (टाळ). Alkujaan manjiraa soitettiin jumalaa kunnioittavan Aartin aikana. Gujaratissa manjira on tärkeä soitin mm. bhajan-, santvani- ja dayro-musiikkityyleissä.
Vaikka Manjira on vain pieni metallisoitin, on sillä keskeinen rooli esimerkiksi klassisessa intialaisessa Jugalbandhi-yhtyesoitannassa. Manjiran soittaminen ei ole helppoa, vaan se vaati paljon Abhyasaa, eli harjoittelua, sekä syvällistä tietämystä intialaisen klassisen musiikin rytmeistä eli taaloista.
Manjiran soittajaa ei useimmiten huomata samaan tapaan kuin muita intialisia soittajia, esimerkiksi tablan, mridangamin tai shehnain soittajia. Esimerkiksi Gujaratissa on hyvin harvoja tähän soittimeen erikoistuneita soittajia.
Juan Manuel Bordeu

Alkuvaiheet

Bordeu kilpaili ennen Formula 1:iä monissa Euroopan kilpailuissa, mm. Monacossa, Italiassa sekä Ruotsissa, jossa hän voitti vuoden 1960 Kanonloppet -kilpailun.

Paluu pienempiin autoluokkiin

Formula 1:sten jälkeen Bordeu palasi Etelä-Amerikkaan ajamaan Turismo Carretera Argentina -sarjaa, jossa voitti mestaruuden vuonna 1966.

Kilpauran jälkeen

Bordeu lopetti uransa vuonna 1973 ja siirtyi Argentiinan urheilun hallinnon puolelle. Hän toimi myös FISA Maailman moottoriurheilujärjestön Argentiinan delegaattina kuolemaansa 1990 saakka.
Jermaine

Historia

Jermaine perustettiin vuonna 2003. Alkuperäiseen kokoonpanoon kuuluivat laulaja-kitaristi Petri "Pete" Mäkelä, basisti Tuomas Lammi ja rumpali Petri "Pete" Valkiala. Vuoden 2004 keväällä ryhmään liittyi internet-ilmoituksen avulla kitaristi Antti "Andy" Loponen. Vuoden 2004 elokuussa ilmestyi yhtyeen ensimmäinen omakustanne-EP, None of Us Live in Glass Houses. Levyn avausraita Boston Massacre valittiin Duudsoni Elämää-tv-sarjan tunnuskappaleeksi. Samana vuonna syntyi myös samasta kappaleesta Jan-Niclas Janssonin ohjaama musiikkivideo.
Vuoden 2005 huhtikuussa Jermaine julkaisi toisen demo-EP:nsä Post Whatever. Ville Salminen ja Jani-Petteri Ylikangas ohjasivat musiikkivideon levyn avausraidasta Goodbye Sign. Video valittiin vuonna 2005 FST:n pohjoismaiselle videolistalle useaksi viikoksi, sen noustessa parhaimmillaan sijalle 2. Video kuvattiin suurimmaksi osin Tampereen Aleksanterin kirkossa.
Vuoden 2005 lopussa Jermaine allekirjoitti levysopimuksen Indie Jones-nimisen levy-yhtiön kanssa. Ensimmäinen julkaisu tätä kautta oli 11. marraskuuta 2005 julkaistu CD-single nimeltä "Metro Sky". Se oli myös Jermainen ensimmäinen virallinen julkaisu, ja sisälsi myös Goodbye Sign-videon. Toinen CD-single "The Snipers" julkaistiin 31. toukokuuta 2006. Listasijoitus oli 8 Suomen virallisella singlelistalla. Kappale valittiin myös Poko Rekordsin julkaisemalle kokoelmalle.
Jermainen debyyttialbumi Knives Out äänitettiin Antto Tuomaisen tuottamana huhti-kesäkuun aikana 2006. Se julkaistiin 6. syyskuuta 2006 Indie Jonesin kautta. Mukana on The Snipersin lisäksi uudelleen äänitetyt "Goodbye Sign" ja "Boston Massacre", sekä kahdeksan ennen kuulematonta kappaletta. Knives Out -levyn kolmas raita "More Than Meets the Eye" oli YleX-radiokanavan X-Ryhmä-ohjelman tehobiisinä viikolla 36/2006. Yhtye myös vieraili ohjelmassa haastateltavana 29. elokuuta.
Vuonna 2007 Jermaine esiintyi mm. Provinssirockissa, Tammerfestissä sekä lämmitteli Apulanta-yhtyettä Tullikamarin Pakkahuoneella ja Tavastia-klubilla. Yhtye oli myös mukana Tampereella järjestetyssä Lost in Music-festivaalissa. Tämä esiintyminen nähtiin myös televisiossa YLE Extra-kanavalla.
Indie Jones lopetti toimintansa vuonna 2007, jonka jälkeen Jermaine solmi levytyssopimuksen GAEA Recordsin kanssa. Yhtyeen toinen pitkäsoitto Hope Dies Last äänitettiin elokuussa 2007 ja julkaistiin vuonna 2008. Hope Dies Last noteerattiin YleXillä viikon albumina, ja siltä julkaistut singlet Finders Keepers ja Keep a Secret saivat paljon soittoa YleX-radiokanavalla, kun taas Note to Self-kappaleesta tehty video näkyi MTV Finlandilla ja Voicella.
Jermainen kolmas albumi, Jonas Olssonin tuottama Jermajesty ilmestyi 3.3.2010. Levyn ensimmäinen single Don't Be a Stranger soi ahkerasti YleXillä ja sai myös Pete Mäkelän ohjaaman musiikkivideon jatkokseen.