Arabien–Israelin konflikti

Konfliktin alku

Suurin osa juutalaisista, jotka olivat jo antiikin aikana jakautuneet ympäri maailman diasporaan, pitää nykyistä Israelin ja Palestiinan aluetta ja erityisesti Jerusalemia erityisessä arvossa niiden uskonnollisen ja historiallisen merkityksen vuoksi. Siksi kautta aikojen juutalaisia on hakeutunut asumaan niille tienoille. Alueen väestön pääosa on kuitenkin modernin historian ajan ennen toista maailmansotaa ollut islaminuskoisia arabeja.
1900-luvulla juutalainen muuttoliike alueelle voimistui sionismin myötä. Alueen ensin ottomaaniset ja sitten brittiläiset hallitsijat pyrkivät vaihtelevasti kontrolloimaan muuttoliikettä, mutta eivät pystyneet estämään jännitteiden syntymistä juutalaisten ja arabien välille. Näihin jännitteisiin sekoittuivat kolonialismin vastaiset paineet ja alueen ihmisten itsehallintovaatimukset.
Vuonna 1945 päättyneen toisen maailmansodan aikana juutalaiset kohtasivat vainoa ja hävitystä natsien käsissä ympäri Eurooppaa. Tämä voimisti juutalaisten haluja ja vaatimuksia oman kotimaan saamiseksi sekä myös vastakaikua näille vaatimuksille. Toisaalta sodan jälkeen siirtomaavallat alkoivat vetäytyä merentakaisilta alueiltaan ja britit ilmoittivat aikomuksekseen antaa Palestiinalle itsehallinnon.
Voimistuneen muuttoliikkeen ja lähestyvän itsenäistymisen seurauksena arabien ja juutalaisten välinen konflikti kuitenkin kärjistyi niin voimakkaasti, ettei yhteinen hallinto vaikuttanut mahdolliselta. Niinpä YK päätyi 1948 suunnitelmaan, jonka mukaan brittien vetäydyttyä Palestiinan alue jaettaisiin arabien ja juutalaisten hallitsemiin erillisiin valtioihin tavalla, joka suurin piirtein noudatteli alueen silloista väestörakennetta.
Alueen juutalaisten hallinto hyväksyi YK:n suunnitelman, arabien ei, samoin kuin ei yksikään arabimaa. Israel julistautui itsenäiseksi ja arabimaat kokosivat laajan liittokunnan Israelia vastaan: Egypti, Libanon, Syyria, Transjordania sekä Irak julistivat sodan Israelille. Syttyi Israelin itsenäisyyssota, tai kuten sitä arabiaksi nimitetään, katastrofi (nakba, النكبة) ja Palestiinan pakolaisuus.

Syitä konfliktin jatkumiseen

Monesti arabien ja Israelin konflikti nähdään islamin ja juutalaisuuden taisteluna. Toisten mielestä uskonto on vasta toissijainen, mutta konfliktia kiihdyttävä tekijä.
Juutalainen Israel ja islaminuskoiset arabit kiistelevät muun muassa pyhistä paikoista. Näin ollen monet arabit haluavat tuhota Israelin. Toisaalta Israelin uskonnollisessa äärioikeistossa on liikkeitä, joiden mielestä sekä Länsiranta että Gaza tulisi liittää Israeliin ja muodostaa uudestaan "Daavidin Israel". Jerusalem on sekä juutalaisten, kristittyjen että muslimien pyhä kaupunki. Näin ollen sekä arabit että Israel ovat vaatineet Jerusalemia tai ainakin osaa siitä itselleen. Molempia osapuolia tyydyttävään jakoon ei ole päästy.
Toinen syy konfliktin jatkumiseen on myös erilaisten kansojen taistelu alueen resursseista kuten viljellystä maasta ja vedestä. Palestiinalaiset haluavat lopettaa alueensa miehityksen ja perustaa Länsirannalle ja Gazaan oman valtionsa. Kun Israel perusti siirtokuntia Golanille, Gazaan ja Länsirannalle, se valtasi arabeilta maata vastoin YK:n julkilausumia. Israeliin muuttaa jatkuvasti juutalaisia, ja palestiinalaisten väestönkasvu on nopeaa. Vesi on Lähi-idässä niukka luonnonvara, mikä lisää Israelin halua pitää Länsirannan tietyt alueet hallinnassaan. Golan hiertää Israelin ja terrorismia tukevan Syyrian välejä. Kauempana oleva Iran taas tukee Syyriaa. Näin konflikti pysyy laajana, mikä vaikeuttaa sen ratkaisua.
Konfliktia vaikeuttavat molemmin puolin poliittiset ääriliikkeet. Ne ovat vakava uhka Israelin turvallisuudelle, mutta ne saattavat olla pahoissakin riidoissa myös keskenään. Esimerkiksi Gazan aluetta hallitseva Hamas on riidoissa maltillisen Fatahin kanssa. Hamasin tavoitteena on vieläkin Israelin tuhoaminen. Israel ei ole tähän päivään mennessä pystynyt estämään kaikkia terrori-iskuja, mikä onkin käytännössä mahdotonta.
Konfliktiin antaa oman lisänsä myös erilaisten poliittisten ja muiden ryhmien keskinäiset kiistat Israelissa, Palestiinassa ja arabimaissa. Esimerkiksi Israelissa kannatetaan enemmän sitä poliittista ryhmää, joka suosii kovia otteita terrori-iskuja tekeviä palestiinalaisia kohtaan. Israelissa on tällä hetkellä vallassa oikeistoeliitti, johon kuuluvilla on usein tausta maan puolustusvoimissa tai muissa turvallisuusorganisaatioissa. Tämä eliitti näkee Israelin turvallisuuden puolustamisen lähinnä sotilaallisena puolustamisena, ei diplomaattisena. Rauhanliike on Israelissa laaja, mutta tällä hetkellä se ei ole saanut riittävää kannatusta. Aiemmin vuosikymmeniä vallassa olleessa Työväenpuolueessa on ristiriitoja siitä, miten konflikti pitäisi ratkaista: voimalla vai neuvottelemalla. Tämä on johtanut myös puolueen hajoamiseen. Gazassa puolestaan Hamas surmaa tai muuten painostaa niitä, jotka arvostelevat sen politiikkaa.