Italia (1922–1945)

Fasistien valtaannousu

Aikakausi alkoi Fasci Italiani di Combattimento -järjestön pohjalta 7. marraskuuta 1921 perustetun Partito Nazionale Fascistan, kansallisen fasistipuolueen, vallankaappauksella. 20 000 puolueen jäsentä marssi 28. syyskuuta 1922 Roomaan ja sai kuningas Viktor Emanuel III:n suostumaan siihen, että Benito Mussolini tuli nimitetyksi pääministeriksi. Aluksi Partito Nazionale Fascista oli yhteistyössä myös muiden puolueiden kanssa sosialistista puoluetta lukuun ottamatta, johon suhtauduttiin jyrkän kielteisesti. Partito Nazionale Fascistan puheenjohtaja Mussolini oli ollut ensimmäisen maailmansodan aikana sosiaalidemokraatti, mutta joutunut syrjään siksi, että oli kannattanut Italian liittymistä ensimmäiseen maailmansotaan, mikä oli ollut sosiaalidemokraattien rauhanaatteen vastaista.

Vallan vakiinnuttaminen

Vallan keskittäminen tapahtui vaalilain muutoksella. Valtiopäiväedustaja Giacomo Acerbon ehdottamalla legge Acerbolla päätettiin, että puolue, joka sai 1/4 äänistä, sai 2/3 valtiopäiväpaikoista. Laki hyväksyttiin 18. marraskuuta 1923. Partito Nazionale Fascistan muiden samanhenkisten kanssa muodostama yhteistyövaaliliitto, La Lista Nazionale, kansallinen vaalilista, sai 6. huhtikuuta 1924 61,3 prosenttia äänistä. Sosialistijohtaja Giacomo Matteotti murhattiin 10. kesäkuuta 1924. Mahdollisuus yksipuoluevaltaan muodostui.
Vuonna 1925 Italiasta tehtiin yksipuoluemaa. Muut kuin fasistipuolue tulivat kielletyiksi. Vuonna 1923 perustettu Gran Consiglio del Fascismo, Italian suuri fasistineuvosto, koordinoi valtion politiikan 9. joulukuuta 1928 – 25. heinäkuuta 1943.

Talouspolitiikka

Fasistihallinto pyrki vakauttamaan maan taloutta ensimmäisen maailmansodan jälkeisestä tilanteesta. Fasistien kontrolloiman ammattiyhdistysliikkeen, hallituksen ja työnantajien välille pyrittiin muodostamaan neuvottelujärjestelmä, jotka estäisi työläisten lakkoilun.

Ulkopolitiikka

Ulkopolitiikassa johtoajatuksena oli Mare Nostrum, ”meidän meremme”. Tarkoituksena oli vahvistaa Italian kuningaskunnan asemaa kaikkialla Väli­merellä, mihin liittyi siirtomaiden hankkiminen Väli­meren rannoilta. Italia valloitti myös Abessinian 1935–1936 huolimatta maan kuninkaan Haile Selassien yrityksistä saada Kansainliiton maat tueksi vastustamaan valtausta.
Italia liittyi myös kolmen vallan sopimukseen ja oli aktiivinen myös pohjoisessa Keski-Euroopan asioissa. Tämä vei Italian mukaan toiseen maailmansotaan, johon se liittyi aluevaatimusten osoittamiseksi Ranskalle vasta sitten, kun Ranska oli jo melkein kukistunut saksalaisten hyökkäyksestä 1940.

Toinen maailmansota

Italia kävi sotaa Afrikassa Isoa-Britanniaa vastaan, mutta koska se alkoi jäädä häviölle, joutuivat saksalaiset tulemaan Afrikakorps-nimisenä joukkona tueksi.
Vuonna 1941 Italia ryhtyi hyökkäämään Albanian kautta Kreikkaan mutta tuli torjutuksi. Tämän vuoksi Saksa joutui hyökkäämään Jugoslaviaan ja Kreikkaan, mistä aiheutui operaatio Barbarossan myöhästyminen ainakin kahdella kuukaudella, mistä seurasi se, että hyökkäys joutui osittain aikaisempaa ankarammin Neuvostoliiton talven olosuhteiden vaivaamaksi ja pysähtyi marras–joulukuussa Moskovan taisteluun.
Vuonna 1943 Sisilian maihinnoususta alkaen fasistinen Italia joutui uhanalaiseksi yhdysvaltalaisten edetessä Etelä-Italiasta kohti pohjoista. Tämä johti Italian irrottautumiseen sodasta marsalkka Pietro Badoglion tekemän vallankaappauksen avulla. Italian kuningas antoi pidättää Mussolinin.
Saksalaiset pelastivat Mussolinin vankeudesta ja tekivät hänestä tukemansa uuden Italian sosiaalisen tasavallan valtionpäämiehen siksi ajaksi, kun Pohjois-Italia oli Saksan miehittämä ja kävi sotaa Italiaa ja liittoutuneita, pääasiassa yhdysvaltalaisia vastaan.