google/wiki40b huggingface dataset:
William Richard Mead

William Richard Mead (William R. Mead, "Bill" Mead, 29. heinäkuuta 1915 Aylesbury, Britannia – 20. heinäkuuta 2014 Buckinghamshire, Britannia) oli brittiläinen maantieteilijä. Mead toimi maantieteen professorina University College Londonissa vuosina 1966-1981 ja oli myös maantieteen laitoksen esimies. Meadin tutkimuksellisen kiinnostuksen kohteina olivat Skandinavian maat ja etenkin Suomi.
Meadille myönnettiin vuonna 2003 Turun yliopiston kunniatohtorin arvo "tunnustuksena hänen pitkästä ja edelleen aktiivisena jatkuvasta työstään suomalaisen maantieteen tutkimuksen edistämiseksi ja anglosuomalaisen tieteellisen yhteistyön kehittämiseksi".
Mead jatkoi tieteellistä työskentelyä korkeaan ikään. Pohjoismaisten maantieteilijöiden konferenssissa Turussa 8.–11.6.2009 hän piti konferenssin päätöspuheen ja vuonna 2014 hän julkaisi suomalaisen tutkimusmatkailijan Pehr Kalmin Lontoon päiväkirjan englanniksi.
David Jordan

David Keith Jordan (s. 13. syyskuuta 1985 Barnet, Lontoo) on englantilainen laulaja-lauluntekijä.
Jordanin äiti on kotoisin Montserratin saarelta Karibialta ja isä Kalkutasta, Intiasta. Jordan on kirjoittanut pop-rock-lauluja 11-vuotiaasta asti. Hänen musiikillinen idolinsa oli nuorempana Prince. Ensimmäiset yhdeksän vuottaan Jordan asui Pohjois-Lontoossa, mutta vanhempiensa eron jälkeen hän muutti hänen isoäitinsä luokse Enfieldiin.
Vuonna 2007 Jordan teki levytyssopimuksen Mercury Recordsin kanssa ja hänen esikoisalbuminsa Set the Mood ilmestyi myöhemmin samana vuonna.
Immasenjärvi

Maantietoa

Järven pinta-ala on 64 hehtaaria, se on 1,5 kilometriä pitkä ja 850 metriä leveä. Sillä on yksi saari, jonka pinta-ala on 0,11 hehtaaria.  Järvi on luodattu ja siitä on julkaistu syvyyskartat. Järven tilavuudeksi on saatu 1,6 miljoonaa kuutiometriä eli 0,0016 kuutiokilometriä. Sen keskisyvyys on 2,5 metriä ja suurin syvyys on 4,7 metriä. Sen rantaviivan pituus on 4,9 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Harjunjoen–Lappalanjärven alueella (14.18), jonka Immasenjärven–Ruokojärven alueeseen (14.183) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 67,2 metriä mpy.
Sinirinta

Koko ja ulkonäkö

Sinirinta on 13–15 cm pitkä. Koiraalla on sininen kurkkulappu, jonka keskellä on Pohjois-Euroopassa pesivillä svecica-alalajin koirailla ruosteenpunainen täplä. Muilla alalajeilla täplä on punainen, tai se puuttuu kokonaan. Naarailla kurkun kuviointi vaihtelee. Useimmilla naarailla kurkussa on vain mustien pilkkujen muodostama kaari kellanvalkealla pohjalla. Joillain naarailla on kuitenkin rinnassa sinistä sekä musta ja ruosteenpunainen, rinnan yli kulkeva vyö. Ne naaraat, joilla on rinnassa eniten sinistä, voivat muistuttaa koiraita.
Sinirinnalla on kaikissa puvuissa selvä, valkoinen silmäkulmanjuova, sekä laajat ruosteenpunaiset pyrstön tyvilaikut.
Sinirinnan kutsuääni on kuiva ja epäpuhtaasti maiskahtava "trak". Hätääntyneenä se päästää lisäksi kivitaskumaista, viheltävää "hiit"- ääntä, ja toisinaan leppälintumaista "hyit"-ääntä. Sinirinnan laulu on voimakasta ja kirkasta, ja se alkaa usein kuuluvalla "zry"- tai "zri-zri-zrytt"-äänellä kiihtyen ja ryöpsähtäen nopeasti melodisiksi, sointuviksi ja kitiseviksi ääniksi. Lauluun sekoittuu usein taitavia matkintoja, ja sinirintaa kutsutaan myös "Lapin satakieleksi".
Vanhin suomalainen rengastettu sinirinta on ollut 5 vuotta 11 kuukautta 29 päivää vanha. Euroopan vanhin on ollut ruotsalainen vähintään 8 vuoden 10 kuukauden ikäinen yksilö.
Sinirinnan sulkasato alkaa heinäkuun puolivälissä ja kestää 41 vuorokautta, päättyen keskimäärin 24. elokuuta.

Levinneisyys

Sinirintaa tavataan pesivänä Pohjois- ja Keski-Euroopassa, Espanjassa sekä Keski-, Itä- ja Pohjois-Aasissa ja Alaskassa. Talvehtivana sitä esiintyy Etelä-Euroopassa, Afrikan pohjois- ja keskiosissa, Lähi-Idässä sekä Aasian eteläosissa. Euroopassa arvioidaan elävän 13,5–23,4 miljoonaa yksilöä, ja lajin kannankehitys on vakaa. Sinirinta on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomessa sinirinta pesii pohjoisessa Metsä- ja Tunturi-Lapissa. Suomen kannaksi arvioidaan 30 000–80 000 pesivää paria. Suomen pesimäkanta on taantunut, ja sinirinta luokitellaan Suomessa silmälläpidettäväksi, kun se vielä vuoden 2000 uhanalaisuusluokituksessa luokiteltiin elinvoimaiseksi.

Elinympäristö

Sinirinta pesii Pohjois-Euroopassa pajukoissa ja kosteissa tunturikoivikoissa. Muualla Euroopassa laji pesii kosteikkojen ja jokien kosteilla rannoilla, joilla kasvaa pensaita, ruovikkoa ja leppää. Joskus sitä tavataan myös vuoristoisemmissa ja kuivemmissa ympäristöissä.

Lisääntyminen

Sinirinta tekee pesänsä varvikkoon tai pensaan suojaan. Naaras munii touko-heinäkuussa 5–7 ruskeapilkkuista, harmaanvihertävää munaa. Se hautoo niitä 13–14 vuorokautta. Poikaset pysyvät pesässä 14 vuorokautta.

Ravinto

Sinirinta käyttää ravinnokseen hyönteisiä, hämähäkkejä, matoja, marjoja ja siemeniä.

Erityistä

Sinirinta on Lapin maakuntalintu.
Hjortspring-vene

Hjortspring-vene on muinainen vene, jonka maatyöläiset löysivät ja nostivat ylös 1880-luvulla turvesuosta Hjortspring Mosesta Alsin saarella, Jyllannin niemimaan itäpuolella. Vasta 1920-luvulla arkeologit saivat vihiä veneestä. Kanootti-tyyppinen vene on limilaidoitettu, ja sillä on ollut pituutta noin 19 metriä, mutta vain 14 metriä on säilynyt. Leveyttä sillä on 2 metriä. Veneessä oli mahdollisesti 22–24 hengen miehistö, jotka meloivat. Vene, jonka painoksi on arvioitu 550 kiloa, on tehty lehmuksesta. Radiohiilimittauksella vene on ajoitettu noin vuoteen 350 eaa. Sekä perässä että keulassa on kiinteä ohjausairo.

Löytö

Turvesuosta löydetyistä palasista on koottu teräksisen tukirungon avulla vene, jota säilytetään Tanskan kansallismuseossa Kööpenhaminassa. Veneestä löydettiin aseita ja muita sotatarvikkeita, kuten 131 kelttiläistyyppistä neliskulmaista puukilpeä, 33 puusta leikattua kilven kupuraa, 138 rautaista keihäänkärkeä ja kymmenen miekkaa, pieni määrä kauriin sarven palasia ja jäänteitä rengashaarniskasta. Aseiden suuren määrän vuoksi ajatellaan, että vene on upotettu uhrina. Vene on hyvin samantyyppinen kuin pronssikauden skandinaavisissa kalliopiirroksissa kuvatut veneet. Vene on myös vanhin tunnettu limilaidoitettu alus. Laitalautoja on kaksi kappaletta, ja ne ovat koko veneen mittaiset. Laudat on sidottu yhteen niinisidoksilla ja punoksin laudoissa olevien reikien avulla. Mitään metalliosia ei ole käytetty. Saumat on tiivistetty tervatulla villalla. Kaaripuut on tehty joustavista mutta tukevista oksista, ja ne on kiinnitetty pohjalautaan. Laitoja yhdistivät ja rakennetta tukevoittivat kiinteät penkit. Laidat kohoavat noin 70 senttiä kölistä. Venetyyppi on helppo käsittää nopeakulkuiseksi ja ketteräksi sota-alukseksi, jolla vietiin iso joukko sotureita kohteeseen. Laivan kulkusuunta voidaan symmetrisen rakenteen vuoksi vaihtaa nopeasti melojien kääntyessä ympäri. Keulan ja perän kaksoispuurakennetta ei ole pystytty selittämään.
Ben Parker

Historia

Nuoruudessaan Ben Parker toimi karnevaalin sisäänheittäjänä New Yorkin Coney Islandilla. Työsuhteensa aikana Ben kiinnostui May Reillystä, kauniista mutta naiivista naisesta joka eli vanhempiensa kanssa Brooklynissä, kuten Benkin. May sen sijaan oli ihastunut itsevarmaan ja räikeään Johnny Jeromeen – jolla näytti olevan aina paljon rahaa, jopa laman aikana. Ben Parker teki parhaansa varoittaakseen Maytä, että Jeromella ei ollut hyvä mielessä, mutta nainen kuunteli vain omia hölmöjä unelmiaan.
Eräänä iltana Jerome tuli Mayn luokse pyytäen häntä karkaamaan kanssaan. Kun May yritti valita, Ben Parker ilmoitti että Johnny oli juuri varastanut kultasepänliikkeen. Kun poliisit saapuivat, se iski Mayhyn kovasti – ja hän antoi sinä iltana sydämensä viisaalle ja luotettavalle Benille.
Kun Ben ja May olivat menneet naimisiin, Benin nuorempi veli ja käly, Richard ja Mary Parker – molemmat hallituksen agentteja – lähetettiin suorittamaan peitetehtävää. Antaen ainoan lapsensa Peterin Benin ja Mayn huomaan, Richard ja Mary lähtivät maasta, eivätkä palanneet koskaan.
Ben ja May adoptoivat Peterin ja kasvattivat hänet kuin oman poikansa, antaen eräänä päivänä Hämähäkkimiehen puvun pukevalle pojalle ehdotonta rakkautta ja järkkymätöntä tukea. Vaikka he olivat vanhempia kuin useimmat vanhemmat ja eivätkä koskaan rikkaita, he pärjäsivät säästäen missä pystyivät.
Benistä tuli veljenpoikansa paras ystävä ja he olivat erottamattomat. Hänen yrittäessään lisätä ujon ja ystävättömän Peterin itsetuntoa, Ben löysi vanhan laatikollisen sarjakuvia ullakolta ja antoi ne nuorelle miehelle välittämättä Mayn huolesta siitä, miten niiden väkivalta vaikuttaisi herkkään poikaan. Ben ei koskaan tiennyt että hän oli inspiroinut Hämähäkkimiehen syntymän.
Eräänä kohtalokkaana iltana murtovaras eksyi Parkerien taloon – ja vaikka hän ampui Benin, hän ei voinut tappaa Benin vaikutusta teini-ikäiseen Peteriin. Jopa kuolemassa Ben antoi Peterille yhden kaikenkattavan säännön: suuri voima tuo mukanaan suuren vastuun.
Vuosia myöhemmin mestarivelho Tohtori Outo lävisti ulottuvuuksien rajan ja antoi Peterille mahdollisuuden viettää viisi minuuttia Ben-setänsä kanssa, jolloin vanhus antoi vielä yhden viisauden. Ben opetti Peterin hyväksymään tapahtuneet ja olemaan riittävän rohkea olemaan tyytyväinen itseensä. Peter puolestaan halusi pyytää anteeksi sedältään osaansa hänen kuolemassaan ja Ben vakuutti veljenpoikansa, ettei sitä tarvittu.

Elokuvat

Elokuvissa Ben-setää on esittänyt Cliff Robertson.
John Österholm

John Emil Österholm (5. lokakuuta 1882 Tammisaari – 16. marraskuuta 1960 Helsinki) oli poliitikko, joka toimi RKP:n kansanedustajana vuodesta 1919, kunnes sai vapautuksen sairauden takia 15. syyskuuta 1960. Hänen tilalleen tuli RKP:n Torsten Aminoff. Österholm osallistui 46 valtiopäiville ja oli Suomen pitkäaikaisin kansanedustaja. Hän sai kouluneuvoksen arvonimen vuonna 1943.
Österholm oli Helsingin ruotsalaisen työväenopiston johtajana vuosina 1923–1950. Hän toimitti pitkään Västra Nyland -lehteä.
78-vuotiaaksi elänyt Österholm oli presidentin valitsijamiehenä vuosina 1925, 1931, 1940, 1943 ja 1950. Hän osallistui Suomen valtuuskunnan jäsenenä Pariisin rauhanneuvotteluihin vuonna 1946.
Latvianajokoira

Ulkomuoto

Latvianajokoira on pieni, tiivisrakenteinen ja pitkänomainen ajokoira. Sen pää on kiilan muotoinen ja huulet tiiviit. Selkä on kaareva ja voimakas, raajat lyhyet ja suorat ja käpälät kissamaiset. Lyhyt, sileä karvapeite on väriltään musta ruskein merkein (black & tan). Karva on noin 2-3 cm pitkää. Uroksen säkäkorkeus on 43-50 cm ja nartun 40-46 cm.

Käyttäytyminen ja luonne

Latvianajokoira metsästää hyvin pienellä, vain noin 490 x 490 metrin kokoisella alueella, minkä vuoksi siitä ei ole tarvinnut jalostaa yhtä kestävää ja sitkeää kuin monista kookkaammista ajokoirista. Se ajaa riistaa nopeasti, ja tämä ominaisuus on yhä yksi jalostuksen keskeisimmistä painopisteistä. Sen tulee myös totella ketä tahansa samassa metsästysseurueessa mukana olevaa, ei pelkästään omistajaansa.

Alkuperä

Rodun syntyyn on vaikuttanut Latviassa vuonna 1920 voimaan tullut laki, jonka mukaan yli 51 cm korkeita koiria ei saanut käyttää metsästykseen. Koska silloinen kuurinmaanajokoira oli liian kookas, sitä piti pienentää jotta se sopisi vaadittuun kokorajoitukseen. Jalostukseen valittiin normaalia pienikokoisempia, yleensä osittain mäyräkoirataustan omaavia kuurinmaanajokoiria, joita risteytettiin edelleen mäyräkoirien ja beaglejen kanssa tarpeeksi pienen koon saavuttamiseksi. Vuonna 1947 näiden koirien jälkeläisistä päätettiin luoda kokonaan uusi rotu, ja jalostusohjelma saatiin aloitettua. Metsästäjien ja kalastajien valtuusto löysi 40 kantakoiraa, jotka vastasivat haluttua tyyppiä ja olivat kooltaan pienimmästä päästä. Vuonna 1971 rotutyyppi oli saatu vakiinnutettua ja ensimmäinen virallinen rotumääritelmä julkistettiin.

Kuurinmaanajokoira

Kuurinmaanajokoira oli nimensä mukaisesti kotoisin Kuurinmaalta, ja sillä metsästettiin Latviassa yleisesti vielä 1800-luvulla. Tämä pitkäraajainen, kauriin ja villisian metsästykseen jalostettu koira polveutui puolanajokoirasta, luzerninajokoirasta ja englantilaisista ajokoirista. Sen tehtävä oli ajaa riista ulos tiheästä metsiköstä avoimemmalle maa-alalle metsästäjän ammuttavaksi. Tämä johtui siitä, että tiheään metsään meneminen metsästysaseen kanssa oli lailla kielletty, ja sen vuoksi tottelevaisuus oli sitkeyttä tärkeämpi rotuominaisuus. Ensimmäisen maailmansodan aikana populaatio kävi uhanalaiseksi, ja jäljellä olevista yksilöistä harva oli enää puhdasrotuinen, sillä niiden risteyttäminen mäyräkoiran ja sekarotuisten ajokoirien kanssa alkoi yleistyä. Rodun kohtalon ratkaisi viimeistään Latvian metsätalousministeriön päätös metsästykseen käytettävien koirien koosta.
Hinwil

Historiaa

Ensimmäiset oletetut maininnat Hinwilistä ovat vuodelta 745. Todennäköisesti alemannien asuttamaa kylää kutsuttiin tuolloin nimellä Hunichinwilare. Hinwil lienee ollut asuttu jo antiikin ajoista lähtien, sillä vuonna 1968 kirkon restauroinnissa löydettiin osia roomalaisaikaisesta kirkkorakennuksesta hypokausteineen.

Nähtävyydet

Kaupungin tunnetuimpia nähtävyyksiä on Bachtelvuori (1 115 m mpy.). Sen huipulla on radiomasto, johon on rakennettu näköalatasanne. Vuorella on myös ravintola.

Talous

Hinwil oli sveitsiläisen Formula 1 -tallin, Sauberin, kotipaikka. Sauberin tehdas sijaitsee kaupungissa. Hinwil on myös tunnettu siellä valmistettavista Bührer-traktoreista.

Liikenne

Hinwilstä on moottoritieyhteydet Zürichin (A52) ja Rapperswil-Jonan (A53) suuntaan.
Arkhimedeen ruuvi

Arkhimedeen ruuvi on toiminut alkukantaisena vedennostokeinona muinaisen Egyptin ajoista lähtien.
Kaikessa yksinkertaisuudessaan Arkhimedeen ruuvi koostuu ruuvikierteestä, jonka ympärillä on vedenpitävä sylinteri. Laitteen toinen pää asetetaan veden alle ja ruuvikierrettä pyöritetään. Ruuvikierteen alapäässä oleva vesi kiertyy akselin ympärillä ylöspäin kunnes se pääsee valumaan ulos laitteen toisesta päästä.
Arkhimedeen ruuvin periaatetta on sen käytännöllisyyden vuoksi sovellettu vuosisatoja monissa erilaisissa laitteissa ja yhteyksissä kuten esimerkiksi lihamyllyissä, jätepuristimissa, öljynporauksessa ja maansiirrossa.

Ruuviturbiini

Arkhimedeen ruuvin periaate toimii myös turbiinissa nesteen valuessa alaspäin. Vesivoimaruuvin (saks. Wasserkraftschnecke,  puol. Turbina Archimedesa) periaatteella toimivat voimalaitokset ovat pieniä (teholuokka 10–100 kW, rakennevirtaama 0,1–10 m³/s, putouskorkeus 1–10 m). Laitoksia on käytössä muun muassa Isossa-Britanniassa, Itävallassa, Puolassa, Saksassa ja Sveitsissä.
Autot 2

Juoni

Voitettuaan jo neljä Piston Cup -pokaalia, nuori kilpa-auto Salama McQueen osallistuu suureen autokilpailuun, joka ajetaan kolmessa eri maassa: Italiassa, Japanissa ja Englannissa. Salama lähtee ystävineen matkaan ja kaikki sujuu hyvin. Salaman paras ystävä ruosteinen hinausauto Martti kuitenkin sekaantuu kansainväliseen agenttimissioon, kuuluisan brittiagentin Finn McMissilen luullessa Marttia yhdysvaltalaiseksi vakoojaksi. Salama ja Martti riitelevät, ja Salama luulee Martin palanneen kotiinsa Yhdysvaltoihin kilpailun ajaksi, mutta tosiasiassa Martti seikkailee nyt agenttien mukana Pariisissa, suorittaen tärkeää tehtävää. Agenttitehtävä johtaa kuitenkin Englantiin, missä kilpailun kolmas ja viimeinen erä on parhaillaan käynnissä. Martti jää agenttiystävineen kiinni, ja he tajuavat mistä koko kilpailussa on kyse. Kilpailun järjestänyt rikas sähköauto onkin huiputtanut kaikkia autoja ja haluaa tuhota itse hämäyksen vuoksi luomansa biobensan (Allinol), jotta normaalin öljyn hinta nousisi kattoon ja autosta tulisi upporikas. Agenttien pelastussuunnitelmat menevät kuitenkin mönkään, kun Martin konepellin alle on asennettu hänen tietämättään pommi. Martti karkaa vihollisilta ja menee pyytämään aikaisempaa riitaansa Japanissa Salamalta anteeksi. Hän kuitenkin tajuaa pommin olevan itsessään ja menee täysin paniikkiin ystävien hörrätessä vaarallisen lähellä häntä. Lopulta kuitenkin Martti keksii sähköauton juonen, ja tämä purkaa Martin pommin, koska räjähtäisi muuten sen mukana itsekin. Martti ja Salama pyytävät anteeksi toisiltaan ja heidän välinsä ovat taas kunnossa. Autot palaavat kotiin Syylari Cityyn.

Arvioita

Nyt-liitteessä neljä kriitikkoa antoi elokuvalle pistekeskiarvon 2,8.
Fåfänga

Fåfänga on Raumalla noin kolmen kilometrin päässä kaupungin keskustasta Syväraumanlahden ja Otanlahden välissä sijaitseva niemi. Se tunnetaan kaupunkilaisten virkistysalueena, jossa sijaitsevat muun muassa uimaranta, maauimala, kesäteatteri sekä Kiikartorni-niminen näkötorni. Fåfängan läheisyydessä toimii myös Syväraumanlahden pienvenesatama. Alueen halki kulkee puistomainen Suvitie.

Historia

Fåfängan niemi on kruunun vanhaa lahjoitusmaata ja se on kuulunut Rauman kaupungille jo 1600-luvun alkupuolelta lähtien. Niemen vanhin rakennus on 1850-luvulla rakennettu Nokan torppa ja uusin sen vieressä sijaitseva Kiikartorni, joka on valmistunut 1990-luvun alussa. Rauma on aiemmin ollut vilkas kylpyläpaikka, ja Fåfänga on toiminut virkistysalueena jo 1800-luvun alkupuolella. Kylpylä sijaitsi Kaivopuistossa niemen itäpuolella. 1900-luvun vaihteessa kaupunkilaiset rakensivat alueelta vuokratuille tonteille seitsemän yksityishuvilaa, jotka toisen maailmansodan jälkeen siirtyivät yhdistysten ja yhteisöjen haltuun. Tonttien vuokrasopimusten umpeuduttua pääosa huviloista purettiin 1950- ja 1960-lukujen kuluessa. 1950-luvulla sinne Fåfänaan valmistui vielä tanssilava sekä maauimala.
Alueella on tehty rakennusinventointi vuonna 2011. Maauimalan, kesäteatterin ja näkötornin lisäksi inventointiin kuuluivat muun muassa 1900-luvun alussa rakennettu Lehtolan huvila, 1930-luvulta peräisin olevat saunarakennus ja venevaja, vuonna 1917 valmistunut Merikylpylä saunarakennuksineen, Nokan torppa, Rauman Työväen Urheilijoiden tanssilava 1950-luvulta sekä 1987 avattu veneilijöille tarkoitettu huoltoasema.
Fåfängan alueelle on suunnitteilla kylpylähotelli, jonka suunnitteluvaihe päättyy kesällä 2015.
Nimitystä fåfänga on käytetty Ruotsissa maaperältään köyhistä alueista, joiden viljely on ollut turhaa ("fåfängt, turhaan"). Tukholman Södermalmin itäisimmässä kolkassa, korkeimmalla kalliolla, on sijainnut tukkukauppias Fredrik Lundinin 1770 -luvulla rakentama huvila. Sanaa fåfänga käytetään Ruotsin kielessä huvilasta tai paviljongista, josta on hyvät näköalat.
Frederic William Henry Myers

Frederic William Henry Myers (6. helmikuuta 1843 – 1901) oli englantilainen runoilija, kielitieteilijä, okkultisti ja Psyykkisen tutkimuksen seuran perustajajäsen.

Nuoruus

Frederic William Henry Myers syntyi vuonna 1843 Keswickissä Cumberlandissa isänään kappalainen Frederic Myers. Hänen äidinisänsä oli teollisuusmies ja parlamenttiedustaja John Marshall. Vuonna 1860 Frederic valittiin Cambridgen yliopiston Trinity Collegen nuorimmaksi stipendiaatiksi. Valmistuttuaan 1865 hän toimi Trinity Collegen klassisten kielten opettajan virassa neljä vuotta, minkä jälkeen hänet nimitettiin väliaikaiseen toimeen opetusministeriössä ja vuonna 1872 koulujen tarkastajakuntaan.
Swahilin kieli

Historia

Alun perin swahili oli Afrikan itärannikon merenkulkijoiden kieli. Sitä puhuttiin Swahilirannikolla, Etelä-Somaliasta Pohjois-Mosambikiin ulottuvalla rannikkokaistaleella. Arabialaiset ja persialaiset kauppiaat vaikuttivat merkittävästi sekä swahilin kielen että swahilien yhteiskunnan kehittymiseen. Swahilin kielessä onkin lukuisia lainasanoja sekä arabiasta että persiasta. Huomattavin swahilinkielinen kaupunkikeskus oli Sansibarin saari.
Swahilin kieli alkoi levitä sisämaahan päin 1800-luvulla erityisesti norsunluu- ja orjakaupan myötä. Swahilien kauppareitit kulkivat rannikolta aina keskiseen Afrikan suurten järvien toiselle puolelle. Kielen leviämistä edisti se, että lähes kaikki tuon alueen kansat puhuvat sille läheistä sukua olevia bantukieliä.
Siirtomaavaltiaat toteuttivat vaihtelevaa kielipolitiikkaa Itä-Afrikassa. Iso-Britannia harjoitti Ugandassa ja Keniassa hajota ja hallitse -tyyppistä politiikkaa asettamalla paikalliset kielet toisiaan vastaan  samalla kun he pyrkivät levittämään englannin kieltä. Sen sijaan Saksa vahvisti swahilin asemaa Tansaniassa ja Belgia Kongossa.
Afrikan valtioiden itsenäistymisen jälkeen vain Tansania asetti swahilin viralliseksi kieleksi heti vuonna 1962. Keniassa se tapahtui vasta vuonna 1974, mutta siitä lähtien swahilin asema on ollut sielläkin vakaa.
Ugandan kielipolitiikka oli pitkään horjuvaa. Itsenäistymisen jälkeen englanti oli maan ainoa virallinen kieli. Idi Amin asetti swahilin toiseksi viralliseksi kieleksi, mutta sen asemaa ei vahvistettu enää hänen valtakautensa jälkeen vuoden 1995 perustuslaissa. Ugandan nykyinen presidentti Yoweri Museveni on vannoutunut swahilin tukija, joten swahili sai jälleen virallisen kielen aseman vuonna 2005.
Belgian siirtomaakauden aikana Kinshasan Kongossa oli kaksi siirtomaakieltä, ranska ja flaami, sekä neljä alueellista valtakieltä: lingala pohjoisessa, kongo lännessä, luluanluba keskellä ja swahili idässä. Vuonna 1960 tapahtuneen itsenäistymisen jälkeen ranska valittiin maan ainoaksi viralliseksi kieleksi. Päätöksellä oli tuhoisa vaikutus, koska monilla alueilla ranskaa osattiin vain vähän. Pian palattiinkin siirtomaavallan aikaiseen kielijakoon, jossa myös swahilin asema palautettiin. Pääkaupungissa puhutun lingalan asema oli pitkään tärkein, mutta vuonna 1997 itäkongolaisen Laurent Kabilan noustua valtaa swahilin kielen asema on vahvistunut myös valtiollisella tasolla.
Vuosien myötä swahilin kielen asema on vahvistunut kauttaaltaan ja nykyään sitä pidetään tärkeimpänä Saharan eteläpuolisen Afrikan kielistä, mitä osoittaa jo sekin, että vuonna 2004 swahilista tehtiin Afrikan unionin viides virallinen kieli englannin, ranskan, portugalin ja arabian seuraan.
Swahili on leviämässä myös maantieteellisesti. Vuonna 2011 Etelä-Sudanin Kenian suurlähettiläs ilmoitti swahilin kielen aseman vahvistamisesta Etelä-Sudanissa . Vuonna 2015 Zimbabwessa ilmoitettiin suunnitelmista tehdä swahilista pakollinen oppiaine kouluissa .
José Mauro Ramalho de Alarcón Santiago

José Mauro Ramalho de Alarcón Santiago (s. 14. toukokuuta 1925 Russas) on brasilialainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi 5. joulukuuta 1948 ja nimitettiin Iguatún hiippakunnan johtoon 13. lokakuuta 1961. Piispaksi vihkiminen seurasi 6. tammikuuta 1962. Pääkonsekraattorina toimi Aureliano de Matos, jota avustivat José Terceiro de Sousa ja Vicente de Paulo Araújo Matos.
Ramalho de Alarcón Santiago osallistui Vatikaanin toiseen kirkolliskokoukseen. Hän jäi eläkkeelle 26. heinäkuuta 2000.
Asko Oinas

Asko Arvid Oinas (s. 12. huhtikuuta 1929 Kemijärvi) on suomalainen entinen virkamies ja entinen Lapin läänin maaherra.
Oinaan vanhemmat olivat Kalle Oinas ja Hilja Halonen. Hän tuli ylioppilaaksi Tornion yhteislyseosta 1950 ja valmistui Teknillisestä korkeakoulusta maanmittausalan diplomi-insinööriksi 1956. Naimisiin Oinas oli mennyt kaksi vuotta aiemmin Raili Hakanpään (k. 1960) kanssa. Hänen toinen puolisonsa on Outi Järventaus. Oinas toimi tie- ja vesirakennuslaitoksen palveluksessa Turussa ja Turun teknillisen oppilaitoksen lehtorina  1962–1965. Hänellä oli myös toisen henkilön kanssa rakennusliike, joka muun muassa osallistui Saimaan kanavan rakentamiseen. Kulkulaitosten ja yleisten töiden ministeriön ylitarkastaja Oinas oli vuosina 1965–1970 ja työvoimaministeriön osastopäällikkö vuosina 1970–1973.
Oinas toimi Lapin läänin maaherrana vuosina 1974–1994. Hänestä tuli Martti Miettusen seuraaja ja lääninsä neljäs maaherra. Oinas on Lapin historian pitkäaikaisin maaherra. Hän ehti toimia virassaan kaksikymmentä vuotta, ennen kuin häntä huhtikuussa 1994 seurasi Hannele Pokka. 
Oinas toimi 20 vuotta maaherrana ja hänen aikanaan Lappia alettiin kehittää suunnitelmallisesti, ja hän oli merkittävä vaikuttaja esimerkiksi Lapin korkeakoulun (nyk. Lapin yliopisto) perustamisessa.
Oinas on Oulun yliopiston tekniikan kunniatohtori vuodelta 1989 ja Lapin yliopiston hallintotieteiden kunniatohtori vuodelta 1992.