google/wiki40b huggingface dataset:
Kenji Yanagiya

Kenji Yanagiya (jap. 柳谷 謙治, marraskuussa 1919 Hokkaido – 29. helmikuuta, 2008 Tokio) oli japanilainen toisen maailmansodan taistelulentäjä ja hävittäjä-ässä. Yanagiya valmistui pilotiksi keväällä 1942 Ōita:n tukikohdasta. Hänen toimintansa sotahistoriaan nähden, korostuu siinä että tämä oli yksi kuudesta Zero-saattopilotista, sota-amiraali Isoroku Yamamoton lennolla Rabaulista Buiniin. Tuo ilmataistelu käytiin Kahilin lähellä Bougainvillessä. Yanagiya selvisi myös Tyynenmeren sodasta hengissä, näistä kaikista saattolentäjistä ainoana. Shoichi Sugita kaatui sodassa myöhemmin. Kenji Yanagiyan mainitaan pudottaneen yhden hyökänneen Lockheed P-38 Lightning-koneen Sugitan kanssa yhdessä, jota ohjasi Raymond K. Hine. Luutnantti Hinen kone jäi lennolta palaamatta.
Kenji Yanagiya oli tehnyt yhden pudotusilmoituksen vuonna 1943, joka oli ollut käytännössä mahdoton: Grumman-lentokonetehtaan Experimental-tyyppisen koekone F5F-1 Skyrocketin pudotuksesta (XF5F-1).
Yanagiya haavoittui vakavasti Guadalcanalin taistelussa 8. kesäkuuta 1943 ilmataistelua käydessään, jonka jälkeen hänen oikea kätensä amputoitiin. Hän ehti ennen haavoittumistaan saada 8 ilmavoittoa. Kenji Yanagiya otti häntä hoitaneen sairaanhoitajan aviopuolisokseen. Vuonna 1988 Yanagiya tapasi Operaatio Kostoon osallistuneita amerikkalais-pilotteja, kuten Rex T. Barberin - sekä paiskasi sovinnon kättä yhdessä heidän kanssaan. Barberia on ehkä yleisimmin pidetty Yamamoton pudottajana. Yanagiyan lopullinen sotilasarvo oli sotilasmestari eli Suomen vastaava sotilasilmailun arvo olisi ollut lentomestari.
American Forces Network

American Forces Network (AFN) on Yhdysvaltain asevoimien radio- ja televisioyhtiön United States Armed Forces Radio and Television Service (AFRTS) luoma brändi yhtiön maailmanlaajuiselle yleisradiotoiminnalle. Sen entinen nimi oli Armed Forces Network.
AFN toimii Yhdysvaltain puolustusministeriön alaisuudessa ja sen toimintaa ohjaa OASD-PA (Assistant Secretary of Defense for Public Affairs). Käytännössä AFN:ää pyörittää armeijan henkilöstö, joskin siviilejä on joissakin teknisissä ja tuotannollisissa tehtävissä. Vuodesta 1991 alkaen koko henkilökunta on koulutettu Marylandissa sijaitsevassa Defense Information Schoolissa. AFN:n johtajana toimi Allison Barber 20. lokakuuta 2008 saakka.
AFN:n toiminta alkoi vuonna 1942, jolloin Yhdysvaltain sotaministeriö (United States Department of War) perusti armeijan radioyhtiön Armed Forces Radio Service (AFRS). Televisiotoiminta liitettiin mukaan vuonna 1954, jolloin pilottiasema Limestonessa Mainessa aloitti toimintansa.
Toisen maailmansodan jälkeen AFN perusti useita asemia ja lähettimiä Eurooppaan. Pääpaino oli Länsi-Saksassa ja asemia oli myös ainakin Alankomaissa, Islannissa, Italiassa ja Kreikassa. Muissa maanosissa asemia on ollut ainakin Diego Garcian atollilla, Etelä-Koreassa, Etelämantereella, Grönlannissa, Guamilla, Iranissa šaahin aikana, Japanissa, Johnstonin atollilla, Kanadassa, Kuubassa, Marshallinsaarilla, Midwaysaarilla, Puerto Ricossa, Taiwanissa, Turkissa ja Waken atollilla.
Oman ohjelmatuotantonsa lisäksi AFN esittää kaupallisten verkkojen ohjelmistoja, joista mainokset on korvattu ei-kaupallisilla tiedotteilla.
Perse School for Girls

Perse School for Girls  on yksityinen, maksullinen koulu 7–18-vuotiaille tytöille (vuodesta 2008 alkaen hyväksytään myös poikia iältään 16-18). Koulu sijaitsee Englannissa lähellä Cambridgea.  
Koulu tunnetaan erinomaisesta akateemisesta osaamisestaan (GCSE 2007).

Historia

Perse School for Girls perustettiin vuonna 1881 ja se vietti 125:ttä vuosipäiväänsä vuonna 2006. Nimensä koulu on saanut 1600-luvulla eläneeltä Cambridgen yliopiston Gonville and Caius Collegen jäseneltä tohtori Stephen Perseltä.

Sijainti

Koulu käsittää yhden korttelin, jonka rajaa kolmelta puolelta asuinkorttelit ja neljänneltä puolelta Cambridgen yliopiston kemian laitos.
Koulu omistaa kaksi rakennusta lähistöltä, joissa on muita kouluja. Lähistöllä lyhyen kävelymatkan päässä on myös pelikenttä, jolla käytettävissä ovat yleisurheilumahdollisuudet sekä paviljonki.

Oppilaat

Oppilaita on tällä hetkellä noin 700, joista 180 on Junior Schoolin ja 80 Sixth Formin alaisuudessa.

Muut aktiviteetit

Perse School for Girls on saanut brittiläisen neuvoston kansainvälisen koulupalkinnon tunnustuksena yhteistyöstä mm. suomalaisten, unkarilaisten, portugalilaisten, italialaisten,  ranskalaisten, venäläisten, espanjalaisten, saksalaisten sekä japanilaisten koulujen kanssa.
Monet Perse-koulun tyttöjoukkueet kilpailevat alueellisesti useissa urheilulajeissa. Osa tytöistä kilpailee myös kansallisella tasolla.
Musiikki on koulussa tärkeässä asemassa. Henkilökohtaista instrumenttiopetusta on saatavilla useille eri soittimille sekä useita konsertteja järjestetään Cambridgen yliopiston West Road-konserttisalissa.
Gaia Bassani Antivari

Gaia Bassani Antivari (s. 8. heinäkuuta 1978 Milano, Italia) on azerbaidžanilainen alppihiihtäjä.
Antivari osallistui MM-kisoihin ensimmäistä kertaa vuonna 2009. Tuolloin hän oli suurpujottelussa 51., mutta keskeytti pujottelussa jo ensimmäisellä kierroksella. Antivari osallistui seuraavana vuonna Vancouverin olympialaisiin, joissa hän sijoittui suurpujottelussa 57:nneksi, muttei saanut pujottelussa tulosta.
Hemibagrus punctatus

Ulkonäkö ja koko

H. punctatuksella on punertavat, pyöreäreunaiset evät. Sillä on useita viiksisäikeitä.
Timecop

Juoni

Vuonna 1994 kehitettiin aikakone, jolla pystytään siirtymään ajassa taaksepäin. Aikamatkailun väärinkäyttöä estämään perustettiin erikoisryhmä, johon elokuvan päähenkilö Max Walker kuuluu. Hänen toimeenkuvaansa kuuluu "aikavarkaiden" kiinni saaminen. Eräänä iltana tuntemattomat miehet murtautuvat Walkerin kotiin ja tappavat hänen vaimonsa. Kymmenen vuotta kuluu ja Walker työskentelee edelleen erikoisryhmässä, mutta jotkut hänen ryhmästään ovat alkaneet itsekin tehdä aikavarkauksia. Yrittäessään pysäyttää heitä Walker pääsee suuren jutun jäljille, mikä johdattaa hänet senaattori Aaron McCombin luokse. Pian Walker huomaakin vaimonsa murhassa ja McCombissa monia yhtäläisyyksiä. Walker lähtee McCombin perään halki ajan, ja samalla hänellä on mahdollisuus korjata vuosien takaiset virheet.
Mistreat

Mistreat on vuonna 1988 perustettu kouvolalainen RAC-yhtye. Mistreatin esiasteita olivat muun muassa yhtyeet nimeltä Synthetical bastards, Sorbus sound ja Technodeath.
Musiikissaan yhtye on yhdistänyt punkia ja paikoin myös metallivaikutteita perinteiseen rock-musiikkiin. Sanoituksiltaan musiikki on kansallismielistä, ja erityisesti muukalaisvastaisuus sekä antisemitismi on jatkuvasti esillä. Yhtye ottaa kappaleissaan kantaa esimerkiksi kommunismia vastaan. Eräs toistuvasti esiintyvä teema kappaleissa on myös toinen maailmansota Suomen näkökulmasta .
Mistreatin tunnetuimpia kappaleita ovat muun muassa "Finland skinheads", "We're ready", "Hang the scum", "Skinhead girl", "To die for!" ja "On its knees". Yhtye on tehnyt runsaasti versioita vanhoista suomalaisista kappaleista, kuten esimerkiksi "Kymenlaakson laulu", "Njet Molotov", "Sillanpään marssilaulu", "Röhöranta", "Oi Molotohvi", sekä Irwin Goodmanin "Mutakuono ja lakupelle" -kappaleesta. Mistreat on tehnyt myös HIFK:lle omistetun kappaleen "Stadin numero 1".
Lounais-Hämeen vaakuna

Lounais-Hämeen vaakuna on Hämeen historialliseen maakuntaan kuuluvan Lounais-Hämeen epävirallinen tunnus.

Lounais-Hämeen vaakuna

Lounais-Hämeen vaakunan on suunnitellut vuonna 1955 suomalainen heraldikko Gustaf von Numers. Aiheen vaakunaan on antanut historiantutkija Aulis Oja ja se perustuu 1500-luvulla käytössä olleeseen Sääksmäen kihlakunnan sinettiin. Vaakunan aiheena on punaisessa kentässä hopeinen nouseva ilves, jolla varukset ovat kultaiset ja korvatöyhdöt mustat. Ilves on aiheena myös Hämeen historiallisen maakunnan vaakunassa.
Taidekeskus Into

Taidekeskus Into ry pyrkii kohottamaan erityistä tukea tarvitsevien henkilöiden taiteen arvostusta Varsinais-Suomen alueella. Näyttelyiden järjestämisellä on merkittävä rooli Into ry:n toiminnassa. Näyttelyiden kautta erityistaiteilijat luovat yhteyksiä Turun alueen kulttuurin kenttään ja tulevat omalla osaamisellaan ja omaperäisyydellään nähdyiksi. Tarkoitus on antaa turkulaisille elämyksiä ja saada heidät nauttimaan alueella tehdystä erityistaiteesta. Taidekeskus Into ry on järjestänyt erityistaiteen näyttelyitä vuodesta 2009.
Into ry tekee yhteistyötä Turun ja lähikuntien kulttuuri-, opetus- ja hyvinvointitoimialojen sekä työväenopistojen kanssa. Lisäksi se pyrkii tekemään toimintaansa tunnetuksi valtakunnallisesti ja kansainvälisesti luomalla yhteyksiä muihin alan toimijoihin.
Taidekeskus Into vastaanotti Tukilinjan myöntämän Vuoden toimija -apurahan vuonna 2014.
Pohjola-Norden

Historia

Ensimmäisen maailmansodan jälkeen Pohjoismaiden asukkaat kokivat tarvetta syventää keskinäistä yhteistyötään. Vuonna 1919 perustettiin kansalliset Norden-yhdistykset Ruotsiin, Norjaan ja Tanskaan, 1922 Islantiin ja 1924 Suomeen. Yhdistysten toiminta lähti alusta alkaen alhaaltapäin kansalaisista itsestään ja perustui yhteisen kielen, kulttuurin ja historian sekä maantieteen luomaan vahvaan yhteenkuuluvuuden tunteeseen.
Maailmansotien välisenä aikana toiminta perustui erilaisiin kursseihin, juhliin sekä opiskelija- ja kulttuurivaihtoon. Toisen maailmansodan jälkeen toiminta kehittyi laajaksi kansanliikkeeksi, ja piirejä ja paikallisyhdistyksiä perustettiin ympäri maata. Pohjoismaisen kansalaisyhteistyön kantavana voimana oli erityisesti kummi- ja ystäväkuntayhteistyö.
Alusta lähtien tärkeä osa toimintaa on ollut yhteydenpito poliittisiin ja elinkeinoelämän vaikuttajiin. Tunnetuimpia Norden-yhdistysten aloitteita ovat olleet Pohjolan passivapaus (1954), yhteiset työmarkkinat (1954) ja sosiaalietuudet (1955). Myöhempinä vuosina on myös solmittu mm. pohjoismainen kaksoisverotuksen estävä sopimus sekä pohjoismainen kielisopimus. Tämän hetken tärkeimpiä tehtäviä on poistaa jäljellä olevia rajaesteitä Pohjoismaissa.
Veikko Karsma teki elämäntyönsä viidellä eri vuosikymmenellä Pohjola-Nordenin palveluksessa, vuodesta 1946 sihteerinä, vuodesta 1951 pääsihteerinä ja 1961–1983 toimitusjohtajana.

Toiminta

Yhdessä muiden Pohjoismaiden Norden-yhdistysten kanssa yhdistys tarjoaa Pohjolassa asuville mahdollisuuden pohjoismaiseen toimintaan ja vuorovaikutukseen.
Pohjola-Norden edistää pohjoismaisten kielten opetusta, osaamista ja käyttöä tarjoamalla kouluissa tapahtuvan opetuksen tueksi erilaisia oppimateriaaleja, tukemalla opettajia, oppilaita ja opiskelijoita matka-avustuksin ja osallistumalla yhteispohjoismaisiin kielihankkeisiin. Paikallis- ja aluetason virkamiehille Pohjola-Norden järjestää koulutustilaisuuksia mm. pohjoismaisista sopimuksista ja niiden käytännön sovelluksista. Seminaarit ovat osa pohjoismaista rajaestetyötä ja niiden tavoitteena on erityisesti parantaa tiedonkulkua viranomaisilta kansalaisille.
Pohjola-Norden järjestää myös elinkeinoelämän ja järjestöelämän piirissä työskenteleville tarkoitettuja eri teemoihin keskittyviä seminaareja pyrkien valaisemaan pohjoismaisen yhteistyön haasteita ja mahdollisuuksia. Pohjola-Norden ylläpitää myös Suomessa Pohjoismaiden ministerineuvoston Haloo Pohjola -neuvontapalvelua Pohjoismaasta toiseen muuttaville kansalaisille.

Organisaatio

Pohjola-Nordenilla on kattava alueverkosto. Pohjola-Nordenilla on aluetoimistot Turussa, Vaasassa ja Oulussa, mutta paikallisyhdistyksiä ympäri Suomen on yhteensä noin 100. 
Pohjola-Nordenin ylin päättävä elin on kerran vuodessa kokoontuva liittokokous, joka valitsee liittohallituksen. Liittotoimisto sijaitsee Helsingissä Helsingin Kampissa Fredrikinkadulla.
Norden-yhdistyksiä on Suomen lisäksi myös  Ruotsissa, Norjassa, Tanskassa, Islannissa, Grönlannissa, Färsaarilla ja Ahvenanmaalla sekä Pohjoismaiden ulkopuolella Virossa, Liettuassa ja Venäjällä.
Marko Rajamäki

Ura pelaajana

Hyökkääjänä pelannut Rajamäki aloitti uransa aikuistasolla vuonna 1986 Turun Palloseurassa, jossa hän pelasi vuoteen 1992 asti. Kaudet 1993 ja 1994 hän edusti anjalankoskelaista Myllykosken Palloa, josta hän siirtyi vuonna 1994 Skotlantiin, Greenock Mortonin riveihin.
Vuonna 1997 Rajamäki teki lyhyen visiitin entiseen kotikaupunkiinsa Turkuun, pelaten vähän aikaa FC Interin joukkueessa. Jo samana vuonna hän kuitenkin palasi ulkomaille, tällä kertaa saksalaiseen FSV Zwickaun ryhmään. Saksassakaan Rajamäki ei viettänyt kauan aikaa, vaan palasi kesäksi 1999 jälleen Suomeen ja uudestaan Interiin. Kauden 2000 hän pelasi kasvattajaseurassaan TPS:ssä, seuraavan Salon Palloilijoissa ja viimeiseksi jääneen kauden 2002 TPS:ssä.
Yhteensä Rajamäki pelasi uransa aikana 271 ottelua SM-sarjassa ja sen seuraajassa Veikkausliigassa ja teki niissä 98 maalia. Seurajoukkueuran merkittävimmäksi saavutukseksi jäi vuonna 1991 voitettu Suomen Cup. Suomen maajoukkueessa Rajamäki pelasi 16 ottelua ja teki niissä kolme maalia.

Ura valmentajana

Rajamäki aloitti vuonna 2003 TPS:n A-juniorien valmentajana. Pesti päättyi A-nuorten Suomen mestaruuteen kaudella 2008. Pasi Rautiaisen tultua seuran päävalmentajaksi marraskuussa 2008 Rajamäestä tuli edustusjoukkueen apulaisvalmentaja. Tammikuussa 2010 Rajamäki nimitettiin TPS:n uudeksi päävalmentajaksi.  Rajamäen johdolla nuori TPS:n joukkue nappasi SM-pronssia häviten mestaruuden vieneelle HJK:lle seitsemän pistettä. Kautensa seura kruunasi Suomen cupin mestaruuteen, kun se kukisti HJK:n finaalissa 2–0. Kausi 2011 sujui hieman heikommin ja TPS oli liigassa viides. Kauteen 2012 joukkue sai loistavan alun voittamalla Liigacupin loppuottelussa jälleen HJK:n. Veikkausliigassa TPS nappasi kaudella 2012 pronssimitalit. Kaudella 2013 TPS putosi kärkikahinoista ja sijoittui lopulta vasta kahdeksanneksi. Helmikuussa 2014 talousvaikeuksista kärsivä TPS ja Rajamäki purkivat sopimuksensa. 
Rajamäki ja Kuopion Palloseura solmivat toukokuun alussa 2014 valmentajasopimuksen. Rajamäen johdolla KuPS säilytti kaudella 2014 sarjapaikkansa ollen lopulta Veikkausliigassa seitsemäs. Hän jatkoi seuran päävalmentajana kauden jälkeen ja luotsasi kuopiolaiset kaudella 2015 yhdeksänneksi ja 2016 jälleen seitsemänneksi. Rajamäen ja KuPSin yhteistyö päättyi kauden 2016 jälkeen. Seurajohto ei ollut tyytyväinen tuloksiin. Tämän jälkeen hän on työskennellyt muun muassa asiantuntijana Eurosportin jalkapallolähetyksissä.
Scribblenauts Unlimited

Pelaaminen

Pelissä pelaajan on autettava Maxwell-hahmoa ratkaisemalla pulmia, joka tehdään kutsumalla peliin erilaisia esineitä.
Muuta en jouluksi toivo

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Bello Romano kutsuu elokuvaa siirappiseksi koko perheen hyväntuulen komediaksi ja antaa sille kaksi tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”keskinkertainen”.
George Abbott

George Francis Abbott (25. kesäkuuta 1887 – 31. tammikuuta 1995) oli yhdysvaltalainen Broadway-ohjaaja, -tuottaja, -käsikirjoittaja ja -näyttelijä. Hän voitti urallaan viisi Tony-palkintoa ja yhden Pulitzerin. 
Abbott on päässyt American Theatre Hall of Fameen. Hän esiintyi näyttelijänä ensi kertaa vuonna 1913 ja oli aktiivinen vielä kuollessaan 107-vuotiaana vuonna 1995. Abbott työsti myös lukuisia elokuvia, kuten Pyjamaleikki (The Pajama Game, 1957) ja Mitä Lola tahtoo? (Damn Yankees, 1958).
Suomeksi Abbottin näytelmistä on tuotettu Charley’s Aunt (suom. Charleyn täti tai Missä on Charley?) ja Broadway.
George Abbott oli naimisissa kolmesti. Hänen tyttärestään Judithista tuli näyttelijä.
The KMG's

The KMG's (Krazy Mess Groovers) on belgialainen funk-disko-musiikkia soittava yhtye. Yhtye syntyi kahden amerikkalaisen mustan musiikin ihailijan, Mr Scotchin ja Sexyfiren tavattua toisensa. Ensin he esiintyivät jazzduona, jonka jälkeen laajensivat kokoonpanoa torvilla (Whipesnappers), rytmisektiolla (Groove Brothers) ja taustalaulajalla (Lady Soulflower). Näin syntyi nykyinen KMG's.  
Yhtye on maininnut vaikutteikseen seuraavat yhtyeet/laulajat: Earth, Wind & Fire, Stevie Wonder, Kool & the Gang, Johnny Guitar Watson, Sly & The Family Stone, The Jacksons, Herbie Hancock ja Chic.

The KMG's Euroviisuissa

The KMG's osallistui vuoden 2007 Eurovision laulukilpailuun kappaleella LovePower, mutta putosi semifinaalissa. Valinnan Euroviisuihin osallistumisesta teki sisäisesti Belgian ranskankielinen yleisradioyhtiö RTBF.
Koska Euroviisuissa esiintyjien määrä lavalla on rajattu kuuteen; ainoastaan Sexyfire, Mr Scotch, Mr French Kiss, Big Boss, Mr Cream ja Lady Soulflower pääsivät esiintymään.
Hannu Rauhala

Hannu Tapani Rauhala (s. 1934) oli suomalainen kasvatustieteen dosentti, joka herätti 1990-luvulla huomiota voodoo-harrastuksillaan.
Rauhala opiskeli psykologiaa ja kasvatustiedettä Jyväskylän yliopistossa. Hän väitteli tohtoriksi 1983 Greifswaldin yliopistossa DDR:ssä. Rauhala toimi Helsingin yliopiston erityispedagogiikan ja kuntouttavan kasvatuksen dosenttina 1985–1999.
Rauhala kertoi 1990-luvulla tv-haastattelussa olleensa Nigeriassa perehtymässä voodoon salaisuuksiin. Rauhala oli vihitty voodoohon seremoniassa, johon kuului kanan uhraaminen, ja lisäksi hän oli juonut vihkimisen tehneen nigerialaisen voodoopapittaren eli mambon virtsaa.
Vuonna 1999 Rauhala julkaisi Ultra-lehdessä ilmoituksen, jossa hän tarjosi "laser klitoris stimulaatiota" ja hypnoosia hoitomuodoksi frigiditeetistä kärsineille nuorille tytöille ja naisille.
Rauhala esiintyi 1990-luvun alussa Leo Mellerin videodokumentissa "Enkeliruhtinas nyt!". Dokumentissa Rauhala kertoi musiikin maagillisista vaikutuksista, muun muassa Pjotr Tšaikovskin Pateettisen sinfonian ja Richard Wagnerin musiikin negatiivisista vaikutuksista ihmisiin sekä esitteli myös lyhyesti voodoota. Rauhala kertoi voodoosta myös Keskisuomalainen-lehdessä 4. tammikuuta 1999 ilmestyneessä artkkelissa Kaikki lähtee voodoosta.
Tuhkakeskiviikko

Tuhkakeskiviikko (lat. dies cinerum) on läntisen kristikunnan kirkkovuodessa juhla, joka aloittaa pääsiäistä edeltävän 40 päivän paastonajan. Tuhkakeskiviikko on kirkkovuodessa laskiaissunnuntaita seuraava keskiviikko, joka samalla lopettaa paastoa edeltävän karnevaali- tai laskiaisajan. Paastonaika jatkuu tuhkakeskiviikosta pääsiäislauantaihin. Tuhkakeskiviikon ja pääsiäislauantain väliin jää, nämä päivät mukaan luettuina, 46 päivää, mutta paastopäivien lukumääräksi tulee 40, koska paastonajan sunnuntait ja palmusunnuntai eivät ole paastopäiviä. 40 päivän paastonaika muistuttaa Jeesuksen paastosta autiomaassa ennen hänen julkisen toimintansa alkua. Sen tarkoituksena on valmistaa kristittyjä pääsiäisen viettoon, auttaa heitä miettimään syntejään ja puutteitaan sekä tekemään niistä parannusta kehottaen heitä samalla lähimmäisenrakkauden tekoihin.

Tuhkakeskiviikon liturgia

Tuhkakeskiviikko on saanut nimensä lännen kirkossa 1000-luvulla alkaneesta tavasta sirotella paastonajan aluksi ylleen tuhkaa katumuksen ja parannuksen merkiksi. 1100-luvulla tuli tavaksi, että sirottelussa käytetty tuhka tehtiin polttamalla edellisen vuoden palmusunnuntaina siunatut palmunoksat.
Nykyään katolisessa kirkossa diakoni tai pappi piirtää tavallisimmin tuhkan ja öljyn tai veden seoksella ristin katumuksentekijän otsaan lausuen samalla sanat: ”Tehkää parannus ja uskokaa evankeliumi” (Mark. 1:15) tai ”Muista, ihminen, että olet tomua ja tomuksi sinun pitää jälleen tuleman” (vrt. 1. Moos. 3:19). Mahdollista on toki sekin, että tuhkaa ripotellaan katumuksentekijän päähän.
Tuhkakeskiviikon tekstit ja rukoukset puhuvat parannuksesta ja katumuksesta, ja jumalanpalvelus on tämän teeman sävyttämä. Liturgisena värinä on violetti, katumuksen väri.

Tuhkakeskiviikko eri uskonnoissa

Katolisessa kirkossa tuhkakeskiviikko on pitkäperjantain ohella ainut velvoittava paasto- ja abstinenssipäivä. Kaikkia täysi-ikäisiä katolilaisia, joiden terveys sen sallii, velvoittaa tällöin kirkon käsky pidättäytyä liharuokien nauttimisesta ja paastota nauttimalla päivässä vain yksi ateria.
Luterilaisuudessa tuhkakeskiviikon viettäminen käytännössä lakkasi uskonpuhdistuksen jälkeen, mutta 1900-luvun jälkipuoliskolla tapa on uudestaan alkanut elpyä. Nykyisin voimassa olevassa Suomen luterilaisen kirkon kirkkokäsikirjassa on tekstit ja rukoukset tuhkakeskiviikkoa varten sekä ohjeet juhlan viettämiseksi. Myös luterilaisessa messussa pappi voi katumuksen vertauskuvaksi piirtää tuhkalla ristin seurakuntalaisten otsaan sanoen: ”Ota vastaan katumuksen merkki.”
Idän kristillisyydessä tuhkakeskiviikkoa ei vietetä, koska siellä paastonaika on alkanut jo laskiaissunnuntain (eli sovintosunnuntain) iltana.
Suomen Evankelinen Allianssi

Lähetys- ja evankeliointikoulutus

SEA järjestää erilaisia lähetys- ja evankeliointikoulutustapahtumia, kuten Missiologiset opintopäivät, E4-kongressit, teltantekijäseminaarit, nuorten aikuisten Trans4mission (yhteistyössä Suomen lähetysneuvoston (SLN) kanssa) ja euroopanlaajuinen Mission-Net -tapahtuma (yhteistyössä SLN:n kanssa).
Martti H. Haavio

Martti Henrik Haavio (14. maaliskuuta 1897 Akaa – 12. tammikuuta 1966 Jyväskylä t. Muurame) oli suomalainen kasvatusmies ja teologi.
Martti H. Haavio valmistui teologian kandidaatiksi Helsingin yliopistosta vuonna 1920 ja hänet vihittiin papiksi vuonna 1921. Hän toimi ylimääräisenä pappina Vesilahdessa vuosina 1921–1922, Pornaisissa vuosina 1922–1923 ja Askolassa vuosina 1923–1924 sekä uskonnon opettajana Lapuan yhteiskoulussa vuosina 1924–1927. Haavio valmistui teologian lisensiaatiksi vuonna 1940 ja väitteli teologian tohtoriksi vuonna 1941.
Haavio toimi Jyväskylän seminaarissa uskonnon lehtorina vuosina 1928–1937 ja vastaavassa virassa Jyväskylän kasvatusopillisessa korkeakoulussa vuosina 1937–1949. Tuolloin hänet valittiin kasvatusopillisen korkeakoulun kasvatus- ja opetusopin professoriksi, mitä virkaa hän hoiti vuoteen 1965. Jyväskylän yliopisto promotoi Haavion kasvatustieteiden kunniatohtoriksi vuonna 1964.
Haavio kirjoitti useita kristilliseen koulukasvatukseen liittyviä kirjoja, muun muassa Koulun uskonnonopetus (1936), Kansakoulun uskonnonopetuksen siveellinen kasvatustehtävä (1941), Koulun uskonnonopetuksen rakenne ja henki (1941), Opettajapersoonallisuus (1948) ja Opettaja kertoo -sarja (1949–1966). Hän laati yhdessä Lempi Vermasvuoren kanssa Meidän lasten uskontokirjan (1952), jonka kuvittajana oli Martta Wendelin. Meidän lasten uskontokirja oli käytössä kansakoulun alaluokkien uskontokirjana 1970-luvulle asti.
Martti H. Haavio ei ollut naimisissa. Jyväskylän yliopisto hallinnoi hänen nimeään kantavaa rahastoa, josta myönnetään apurahoja kristilliseen kasvatustyöhön ja uskonnonopetukseen kohdistuvaan tutkimukseen ja julkaisutoimintaan.
Martti H. Haavio sekoitetaan usein kaimaansa, professori Martti Haavioon, joka tunnetaan myös runoilijanimellä P. Mustapää. Martti H. Haavio ja Martti Haavio eivät olleet keskenään sukua.
Henrik Bull

Henrik Bull (1864–1953) oli norjalainen arkkitehti. Hänen päätyönsä on Norjan kansallisteatteri Oslossa. Bull toimi myös taideteollisuudessa.
Pimeys

Pimeys on näkyvän valon puuttumista.

Yön pimeys maapallolla

Tähtitieteellisen pimeyden katsotaan vallitsevan silloin, kun Aurinko on yli 18 astetta horisontin alapuolella. Silloin Auringon valoa ei siroa ilmakehän molekyyleistä juuri lainkaan ja yötaivaan kirkkaus on vain 1/400 000-osa siitä, mitä se on Auringon ollessa juuri horisontissa. Kun Aurinko on 12–18 astetta horisontin alapuolella, vallitsee tähtitieteellinen hämärä, jolloin on käytännössä myös jo täysin pimeää.
Suomessa ei tule missään täyttä pimeyttä toukokuun ja heinäkuun välillä. Suomessa kaikkein pimeimmät yöt esiintyvät alkusyksyllä elokuun lopun ja syyskuun aikana. Silloin maa on tumma ja lumeton, ja puiden lehdet vähentävät ulkovalaistuksen leviämistä taivaalle. Päiväntasaajalla pimeys (astronominen hämärä) kestää joka yö vuoden ympäri vähän yli 10 tuntia.