Salemin noitaoikeudenkäynnit

Oikeudenkäyntien lähtökohta

Vuonna 1692 Salemin kylässä pastori Samuel Parrisin yhdeksänvuotias tytär Betty Parris ja tämän 11-vuotias serkku Abigail Williams kokivat jotain, jonka tehon väitettiin ylittävän epilepsiakohtauksen tai minkään luonnollisen taudin. John Hale kuvaa 1702 ilmestyneessä kirjassaan A Modest Enquiry into the Nature of Witchcraft, että tytöt huusivat, heittelivät tavaroita, päästivät kummallisia ääniä ja kiemurtelivat huonekalujen alla. He sanoivat, että oli kuin heitä olisi pistelty neuloilla ja leikattu veitsillä. Lääkäri, oletettavasti William Griggs, ei osannut selittää mitä tapahtui, joten hän oletti, että tytöt oli noiduttu. On todennäköistä, että lääkäri on saanut diagnoosinsa Cotton Matherin vuonna 1689 ilmestyneestä kirjasta Memorable Providences Relating to Witchcrafts and Possessions, jossa kuvataan bostonilaisten lasten kummallista käytöstä ja jossa osoitettiin oireiden syyksi irlantilaisen pesijättären Mary Gloverin noituus. Myös muut Salemin kyläläiset alkoivat saada samoja oireita. Koska paikallisyhteisö oli tuolloin intiaanien uhan alaisena ja ilman muodollista siirtomaahallintoa, noitasyytökset levisivät muutamassa kuukaudessa lähisiirtokuntiin.

Tuomitsemisen vaiheet

Päätodiste, jolla syytettiin syytettyjä nimenomaan noituudesta oli ns. "spectral evidence," jolla tarkoitettiin todistetta siitä, että noidutut näkivät hahmon henkilöstä, joka noitui heidät. Teologinen perustelu asialle oli, että noita noituessaan antoi Saatanalle luvan käyttää noidan hahmoa. Puolustus vetosi siihen, että Saatana kykeni ottamaan minkä hahmon tahansa. Lopullinen tulkinta oli, että Saatana tarvitsi hahmon ottamiseen luvan, jolloin noidutun syytös on ratkaiseva.
Tämän vuoksi oikeudenkäynnissä toimittiin siten, että jos joku väitti, että menetys, sairaus tai kuolema oli noituuden syytä, tuli syyttää sitä, jonka katsoi olevan syyllinen tähän. Jos syyte katsottiin luotettavaksi, katsottiin se syyksi vangita epäilty ja tuoda tämä julkisen tutkimuksen alle kuulusteluihin, joiden tarkoitus oli saada tunnustus. Jos tultiin siihen tulokseen, että syyte oli perusteltu, syytetty otettiin mukaan korkeimpaan oikeudenkäyntiin. Seuraavaksi korkeimpaan oikeuteen kutsuttiin todistajia juryn eteen.

Selitykset noituudelle

1976 Linda Caporael julkisti artikkelin, jossa esitettiin, että hallusinaatiot ja muut oireet johtuisivat ergotismista eli torajyvien aikaansaamasta myrkytyksestä. Kirjassaan A Fever in Salem Laurie Winn Carlson tarjosi toista vaihtoehtoteoriaa, lintujen ja eläinten mukana levinnyttä von Economon tautia eli unitautia encephalitis lethargica (eri tauti kuin tsetse-kärpästen levittämä afrikkalainen trypanosomiaasi). On myös esitetty, että oireet voisivat johtua Huntingtonin taudista, joka on alueen ihmisillä melko yleinen.
Toiset historioitsijat kuten Mary Beth Norton, Bernard Rosenthal ja Marilynne K. Roach eivät anna näille selityksille vakavaa painoarvoa.

Kirjallinen kommentointi ja dramatisoinnit

Tapauksesta on kirjoitettu paljon; vuonna 1954 kirjailija Arthur Miller julkaisi Salemin noitaoikeudenkäynneistä niitä oikeilla nimillä ja tapahtumapaikoilla käsittelevän näytelmän The Crucible, josta sittemmin vuonna 1959 tehtiin Suomessa radiodramatisointi nimellä Tulikoe. Näytelmä filmattiin yllättäen vasta vuonna 1996; ilmeisesti sitä pidettiin siihen asti liian arkaluontoisena kuvattavaksi.
Robin Cook käytti Salemin tapausta romaaninsa "Pahuuden paluu" (1994) taustatarinassa.
BlankMediaGames teki Salemiin tapauksesta pelin "Town of Salem" vuonna 2014