Karhumäki

Maantiede ja ilmasto

Karhumäen kaupunkikunnan pinta-ala on 343 neliökilometriä. Se rajoittuu lännessä Karhumäen piirin Tšopinan, pohjoisessa Pindušin ja kaakossa Sungun kuntiin sekä etelässä Kontupohjan piiriin. Pinta-alasta 74,5 % on metsää ja 16,5 % vesialuetta.
Kunnan alueella virtaavat Ääniseen laskevat Kumsajoki (ven. Kumsa), Vitsajoki (Vitška), Lumpuisjoki (Lumbuška), Makusjoki (Makušiha) ja Vaaksijoki (Vakšozerka). Poventsanlahti ja siihen kuuluva Pitkälahti (Bolšaja guba) on Äänisen syvin osa. Seudulla on lukuisia soita. Hyötykaivannaisiin kuuluvat kupari, graniitti, graniittigneissi, hiekka ja sora.
Seudulla vallitsee lauhkea mannerilmasto, jossa on meri-ilmaston piirteitä. Talvi on pitkä ja melko kylmä, kesä lyhyt ja viileä. Sää on epävakainen varsinkin syksyllä ja talvella. Tammikuun keskilämpötila on –11,6 °C ja heinäkuun 16,2 °C. Vuotuinen sademäärä on 550–600 millimetriä.

Historia

Kaupunki on saanut alkunsa Muurmannin radan rakentamisen yhteydessä vuosina 1914–1916. Vuonna 1915 Äänisen rannalle rakennettiin laivalaituri, jonka kautta toimitettiin tarvikkeita rautatietä varten. Vuonna 1916 pystytettiin rautatieasema, joka sai nimen Medvežja Gora kolmenkymmenen kilometrin päässä sijainneen karjalaiskylän (suom. Kontiovaara) mukaan. Jo tätä ennen, vuodesta 1794 lähtien Kumsajoen varrella oli toiminut Lumbušin kylään kuulunut vesisaha, jonka laitteet siirrettiin Vytegraan Venäjän kansalaissodan aikaan vuonna 1919.
Kansalaissodan jälkeen aseman lähelle syntyivät Dzeržinskille ja Arnoldoville nimetyt asutukset ja myöhemmin Južnyi, Školnyi ja Pervomaiski, jotka vuonna 1927 yhdistettiin Karhumäen taajamaksi. Vuonna 1924 paikkakunnalle perustettiin rautatieoppilaitos ja puunjalostuslaitos ja vuonna 1925 Neuvosto-Karjalan ensimmäinen tuberkuloosiparantola. Vuosina 1931–1933 Karhumäki oli Vienanmeren–Itämeren kanavan rakennustyömaan hallinnollinen keskus. Vuonna 1933 se sai kaupunkimaisen taajaman statuksen ja vuonna 1938 siitä tuli kaupunki, jolle annettiin venäjänkielinen nimi Medvežjegorsk. Jatkosodan aikana 1941–1944 se oli suomalaisten miehittämä.

Liikenne

Karhumäen kautta kulkee Muurmannin rata, jolla on Karhumäen (ven. Medvežja Gora), Vitsakylän, Predmedgorskin ja Perälahden asemat. Karhumäen asemalla pysähtyvät Murmanskin ja Pietarin, Moskovan, Minskin, Novorossijskin, Astrahanin, Adlerin, Simferopolin, Velikije Lukin ja Harkovan väliset kaukojunat sekä Petroskoin ja Segežan väliset paikallisjunat. Asemalla on myös paljon tavaraliikennettä.
Kaupungin länsipuolitse kulkee Pietarin, Petroskoin ja Murmanskin välinen valtatie M18. Karhumäestä on maantieyhteydet Puudožin kautta Vologdaan, Tolvojan kautta Suurlahteen sekä Juustjärven kautta Suojärvelle. Linja-autoliikenne suuntautuu Kontupohjaan, Petroskoihin, Segežaan, Puudožiin, Hirvakseen ja Vytegraan sekä piirin kuntakeskuksiin ja kyliin. Myös kunnan sisällä on linja-autoreittejä.
Poventsanlahden perukassa sijaitsevasta satamasta on yhteydet Syväriä, Laatokkaa ja Nevaa pitkin Pietariin, Vienanmeren–Itämeren kanavaa pitkin Vienanmerelle sekä Volgan–Itämeren vesitien kautta Volgalle. Sataman kautta kuljetetaan sepeliä, kivihiiltä, sahatavaraa sekä haketta Kontupohjan ja Segežan sellutehtaille.

Talous ja palvelut

Paikallisista elinkeinoista tärkeimmät ovat liikenne (28 % vuonna 2010), terveydenhuolto ja sosiaalipalvelut (21 %) sekä hallinto ja koulutus (molemmat 13 %). Suurin työnantaja on noin 900 henkeä työllistävä Karhumäen veturivarikko. Teollisuutta edustavat Karhumäen metsäteollisuuspiiri, sepelitehdas, meijeri ja ompelimo.
Kaupungissa toimii kolme keskikoulua, ammattikoulu, lasten luomistyön keskus, lasten musiikki- ja taidekoulut sekä kaksi lasten ja nuorten urheilukoulua. Sosiaali- ja terveyspalveluihin kuuluvat poliklinikka, sairaala ja lastenkoti. Kulttuurilaitoksia ovat kulttuuri- ja vapaa-ajankeskus sekä kotiseutumuseo.

Kaupunkikuva, nähtävyydet ja matkailu

Kumsa- ja Vitsajokien suussa luonnonkauniissa ympäristössä sijaitseva Karhumäki koostuu viidestä kaupunginosasta. Keskustassa on etupäässä viisikerroksisia asuintaloja ja sen eteläpuolella satama ja puunjalostuslaitos. Puudožin lähiön ja entisen posjolok Truda -asutuksen käsittävässä itäosassa on metsän toisistaan erottamia omakotialueita. Särkilammen (ven. Plotitšje) ja Kasarmilammen (Kitaiskoje) lähellä sijaitseva Pervomaiskin kaupunginosa käsittää entiset Pervomaiskin, Južnyin ja Školnyin omakotialueet. Rautatien takana Kumsa- ja Vitsajokien välillä on entisistä Oktjabrskin ja Dorožnikovin asutuksista koostuva Oktjabrskin kaupunginosa, jossa on myös laajoja teollisuus- ja varastoalueita. Kauempana Vitsajoen takana sijaitsee Vitsakylän omakotialue. Kaupungin viheralueet ja virkistysmahdollisuudet sijaitsevat Äänisen, Kumsa- ja Vitsajokien sekä Särki- ja Kasarmilampien rannoilla.
Kaupungin alueella ja Kumsajoen varrella on useita kivikautisia asuinpaikkoja. Rakennusmuistomerkkeihin kuuluvat Rufin Gaben suunnittelema tyyliltään erikoinen puinen rautatieasema (1916) sekä keskustassa sijaitseva monumentaalinen Vienanmeren kanavahallinnon hotelli (1936), joka nykyään toimii hallintorakennuksena. Keskustan Dzeržinskinkadulla on toisen maailmansodan muistoksi asetettu T34-panssarivaunu sekä Sergei Kirovin patsas, joka on kopio Petroskoin vastaavasta muistomerkistä. Seudulla on suomalaisten linnoituslaitosten raunioita ja neuvostosotilaiden hautapaikkoja. Karhumäen lounaisosassa lähellä Kitaiskoe-järveä on suomalaisten jatkosodan aikana louhima luolasto, josta venäläiset suunnittelevat sotahistoriallista matkakohdetta. Kaupungin itäpuolella Poventsan maantien varrella sijaitsee Stalinin vainojen uhrien teloituspaikka ja hautausmaa Sandarmoh. 
Karhumäen matkailupotentiaali perustuu lähinnä sen vankileiri- ja sotahistoriaan. Matkailijaa voi viehättää myös kaupungin korostunut tavanomaisuus, pysähtyneisyys ja näköalattomuus. Majoituspalveluja tarjoavat muun muassa keskustan vuonna 1981 rakennettu hotelli Onežskaja sekä Äänisen rannalla sijaitseva Malaja Medvežkan lomakylä.