Psykoanalyyttinen taiteentutkimus

Freudin teoria taiteesta ja unien tulkinnasta

Sigmund Freudin psykoanalyyttisessa teoriassa taiteen tekemisen olemuksesta on keskeistä ristiriita tietoisen ja tiedostumattoman välillä. Freudin mukaan tiedostumattomia primaariprosesseja hallitsi mielihyväperiaate, kun taas tietoinen ajattelu tapahtui sekundaariprosessien, kuten kielen, kautta. Kuvat kuuluivat primaariprosesseihin.
Psykoanalyyttisen käsityksen mukaan taideteos on sublimaatiota ja todellisen viettityydytyksen korviketta. Tyydyttämättömät toiveet ruokkivat mielikuvitusta. Taiteilijat pystyvät tavallista paremmin sublimoimaan eli muuntamaan vietti-impulssejaan henkiseksi työksi. Täten taide avaa tietä tiedostumattomiin mielihyvälähteisiin. Freud näki taiteella ja unella yhteisiä piirteitä: molemmat ovat visuaalisia ja kumpuavat tiedostumattomista toiveista.
Freud tulkitsi Leonardo da Vincin teoksia taiteilijan lapsuuden psykodynamiikan pohjalta. Leonardon maalauksessa Pyhä Anna kolmantena hän näki synteesin lapsuudesta, johon kuuluivat sekä oma äiti että äitipuoli. Äidin kiihkeä rakkaus herätti Leonardossa narsistisen rakkauden itseään kohtaan, mutta teoksiaan hän taas kohteli kuten isänsä hylkäämällä ja jättämällä ne keskeneräisiksi. Freud näki maalauksessa myös viitteitä da Vincin homoseksuaalisuudesta. Marian vaatteessa on hänen mukaansa nähtävissä korppikotkan hahmo, mikä viittaa passiiviseen homoseksuaalisuuteen.
Tunnettu on myös Freudin psykologis-ikonografinen analyysi Michelangelon Mooses-patsaasta.

Vaikutus

Vaikka Freudin tulkinnat esimerkiksi da Vincin taiteesta herättivät kritiikkiä, on käsitys lapsuuden tiedostumattomasta työstämisestä ollut taiteentutkimuksessa keskeistä myöhemminkin. Psykoanalyyttiset vaikutteet myös innostivat tulkitsemaan taiteilijan tuotantoa lapsuuden ja elämänvaiheiden kautta. Yleensäkin biografistinen tapa käsitellä taiteilijan teoksia on saanut voimaa psykoanalyyttisesta taiteentutkimuksesta. Myös ikonografiassa on nähty yhtäläisyyksiä Freudin tulkintoihin, ja tiedostumattoman käsite on vaikuttanut ekspressiivisen symboliikan tulkintaan. Ikonografiassa on samoja symboleja kuin psykoanalyytisessä taiteentutkimuksessa ja molemmat perustuvat tekstiin.
Freudin Unien tulkinta (1899) vaikutti myös taiteen suuntauksiin, kuten surrealismiin. Taiteilijat ovat etsineet kanavaa tiedostumattomaan eri tavoin, kuten Jackson Pollock roiskemaalauksella ja surrealistit erilaisilla automaattitekniikoilla.
Myöhemmistä tutkijoista Jacques Lacan on soveltanut psykoanalyysia, ja Julia Kristeva on ottanut mukaan feminististä näkökulmaa ja sukupuoliteoreettista pohdintaa.

Kritiikkiä

Psykoanalyysiin perustuva taiteentutkimus on herättänyt kritiikkiä kulttuurihistoriallista viitekehystä edustavien taidehistorioitsijoiden parissa. Esimerkiksi Ernst Gombrich on korostanut taiteen historiallisuutta ja kulttuurisidonnaisuutta. Taiteessa on hänen mukaansa kyse opituista asioista, eikä taideteos voi välittää taiteilijan tiedostumattomia merkityksiä katsojan tiedostumattomaan.
Monet Freudin tulkinnat oletettujen lapsuuden kokemusten ja perhesuhteiden vaikutuksista on koettu mielivaltaisiksi. Esimerkiksi analyysi da Vincin orpoudesta ja sen vaikutuksista on kyseenalaistettu. Myös Freud myönsi tulkinnoissa olevan fiktiivisiä piirteitä. Monien taidehistorioitsijoiden mielestä myös psykoanalyysin käyttö postuumisti on kiistanalaista siksikin, että seksuaaliset käytännöt ovat olleet erilaisia Leonardon ja Freudin aikana. Vastaavaa menetelmää on myöhemmin soveltanut psykoanalyytikko Laurie Schneider Adams.
Analyyttisen psykologian perustaja Carl Gustav Jung toi esiin Freudin tulkintojen kaavamaisuuden. Ennemminkin on kyse arkkityyppisistä kollektiivisen piilotajunnan välittämistä symboleista, joita esiintyy sekä unissa että taiteessa. Unissa ne ovat Jungin mukaan enemmänkin neuvoa-antavia viestejä.