Mitsubishi A6M Reisen

Historia

Zeron kehittely alkoi vuoden 1937 alussa, heti Mitsubishi A5M saavuttua tuotantoon. Keisarillisen Japanin laivasto asetti koneelle vaatimukset, joiden mukaan nopeuden tuli olla 500 km/h. Nousutavoite oli 3 000 metriin 3,5 minuutissa ja lentoajan tuli olla kaksi tuntia normaalinopeudella tai 6–8 tuntia säästönopeudella. Nakajima-yhtiö piti vaatimuksia mahdottomina toteuttaa, mutta Mitsubishi tarttui haasteeseen. Vuoden 1939 loppupuolella valmistui ensimmäinen prototyyppi A6M1 11-shiki. Kone sai tyyppimerkinnän ”12-shi” keisari Hirohiton 12. hallintovuoden mukaan. Koska vuosi 1940 on japanilaisen keisarikalenterin mukaan vuosi 2400, kone sai nimen Rei-shiki jōkansentōki (Nolla-tyypin laivastohävittäjä), josta muodostettiin lyhenne Reisen. Koska japanin kielen kanji rei voidaan lukea myös zero, konetta kutsuttiin myös nimellä Zerosen, millä nimellä se yleisimmin tunnetaan. Liittoutuneiden A62M2-mallille antamat nimet olivat ”Ben”, myöhemmin ”Ray” ja lopulta ”Zeke”, joka oli Zeron virallinen tunnistusnimi. Zero sittemmin jäi käytännössä lentäjien käyttämäksi nimeksi. A6M3-mallia luultiin alun perin täysin uudeksi koneeksi, ja sille annettiin aluksi nimeksi ”Hamp”.

Rakenne ja aseistus

Zero oli rakenteeltaan alatasoinen ja kokometallinen. Peräsin ja ohjainpinnat olivat kangaspäällysteiset. Rakenteen materiaalina oli kevyt ja kova mutta hauras ”Extra-Super Duraluminum” -alumiiniseos.
Kevyen rakenteensa ansiosta Zero pystyi täyttämään asetetut vaatimukset suorituskyvystä sekä kantamasta, mutta varjopuolina olivat ohjaamon panssaroinnin puute sekä polttoainesäiliöt, joissa ei ollut panssaria tai itsetiivistyvää kumipäällystettä.
Ohjaamon ”kasvihuonetyyppinen” rakenne antoi lentäjälle vapaan näkymän ympärilleen aiheuttaen kuitenkin jonkin verran vääristymiä näkökenttään kaarevien lasien vuoksi. Radion lisäksi Zerossa oli radiokompassi pitkien matkojen suunnistamista varten sekä radiosuuntima-antenni ohjaajan takana. Lentäjät useimmiten kuitenkin poistivat radion, koska se oli tuohon aikaan raskas ja tilaa vievä muutenkin ahtaassa ohjaamossa.
Zeron aseistuksena oli alun perin kaksi lisenssivalmistettua mallinimellä Tyyppi 97 7,7 mm brittiläistä Vickers-konekivääriä, jotka oli sijoitettu runkoon moottorin yläpuolelle. Lisäksi kummassakin siivessä oli yksi Tyyppi 99 malli 1 -mallinimellä lisenssivalmistettu 20 mm Oerlikon-konetykki. Ase oli sama kuin Me 109 E4 -versiossa käytetty MG FF, mutta käytti alkuperäistä 20x72 RB patruunaa.
Tämä aseistus oli suunnitteluaikaan tehokas, joskin 20 mm tykkien ammusten lähtönopeus oli alhainen, mikä aiheutti ongelmia suhteessa konekiväärien osumakuvioon. Muuna aseistuksena voi olla kaksi 60 kg:n pommia, yksi kummankin siiven alla. Zero voitiin varustaa rungon alle sijoitettavalla lisäpolttoainesäiliöllä.

Palveluksessa ja uusia versioita

Zeron kevyt rakenne sekä pieni siipikuormitus mahdollistivat hyvät kaartotaisteluominaisuudet. Yhdysvaltain P-40 Tomahawk, F4F Wildcat ja brittiläisten Hawker Hurricane -hävittäjät olivat usein pulassa Zeron kanssa ensimmäisen sotavuoden ajan. Osaksi lentäjien puutteellisen kokemuksen, mutta myös virheellisen ilmataistelutaktiikan vuoksi, kunnes liittoutuneet kehittivät sopivat taistelumenetelmät Zeroa vastaan. Paras niistä oli käyttää hyväksi Zeron huonohkoa syöksynopeutta, hyökkäämällä nopeusedun turvin Zeron kimppuun yläpuolelta ja irtautumalla taistelusta – jatkaen syöksyä Zeron ohi. F6F Hellcatin saavuttua rintamalle, myös Zeron suuri nousunopeusetu tasoittui. Silti Zero oli erittäin vaarallinen vastustaja, etenkin kokeneen japanilaispilotin käsissä sodan loppuun asti.
A6M:n ensimmäinen palveluskäyttöversio oli A6M2 tyyppi 11, joka tuli laivueisiin 1940 lopussa. Toisen maailmansodan alussa sarjatuotanto oli aloitettu, ja tuotantomallina oli A6M2 tyyppi 21, jossa oli tukialuskoukku, kääntyvät siivenkärjet ja ahtimella varustettu Nakajima Sakae -moottori. Loppuvuodesta 1942 palvelukseen tuli A6M3 tyyppi 32, jossa oli tylpät siivenkärjet ja joka sai liittoutuneiden koodistossa nimen ”Hamp”. Koneen lopullinen sarjatuotantomalli, A6M5, jossa oli edeltäjiään tehokkaampi moottori ja parempi aseistus, tuli laivuekäyttöön loppuvuodesta 1943. Tämä malli palveli kaikilla japanilaisilla lentotukialuksilla (sikäli, kun niitä enää oli jäljellä säilyneinä) sodan loppuun asti.

Yleistä Zerosta

Sodan ensimmäiset puolitoista vuotta Zeron ketteryys, nopeus ja suuri lentosäde takasivat keisarillisen Japanin laivastolle ilmaherruuden Tyynenmeren sodassa. Yhdysvaltain hävittäjävoimat käsittivät alkusodasta lähinnä Grumman F4F Wildcat -koneita, jotka pärjäsivät vain taitavissa käsissä Zeroa vastaan. Britannian hävittäjävoimat Itä-Aasian rintamalla käsittivät aluksi Brewster F2A Buffalo -koneita, jotka olivat jo tullessaan vanhentuneita. Tämän jälkeen rintamalle toimitettiin Hawker Hurricaneja, jotka myös jäivät alakynteen ilmataisteluissa. Sotatilanteen edelleen huononnuttua RAF toimitti alkuvuodesta 1942 Australiaan Darwinin puolustukseksi sen hetken parhaita hävittäjiään, Supermarine Spitfire Mk V:ia. Brittiläisten järkytykseksi Spitfiren tappiot olivat huomattavia johtuen pääosin Euroopan rintamalta lainatusta taistelutaktiikasta sekä Spitfiren lyhyestä toimintasäteestä – monet Spitfirien menetyksistä johtuivat lopuksi polttoaineen loppumisesta ennen kuin vaurioitunut kone pääsi kentälle. Ensimmäisissä taisteluissa tappiot saattoivat nousta jopa yli kahdeksaan Spitfireen pudotettua Zeroa kohti. Zero oli hitaammissa nopeuksissa ketteryydeltään selvästi parempi kuin tästä ominaisuudesta tunnettu Spitfire. Oikea taktiikka Zeroa vastaan oli heilurihyökkäys eli syöksy korkealta – isku – syöksy pois – pako saavutetulla nopeudella, mihin kevytrakenteinen Zero ei voinut vastata.
Ensimmäisen sotavuoden aikana japanilaisten lentäjien sekä koulutustaso että lentokokemus olivat erittäin korkealla tasolla verrattuna monen muun maan ilmavoimiin. Lisäksi monet heistä olivat saaneet taistelukokemusta Kiinan sotaretken yhteydessä, (tunnetuimpana Saburō Sakai) joten osa Zeron ylivoimasta voidaan laskea kokeneiden pilottien ansioksi. Yhdysvaltain Kiinan vapaaehtoisten hävittäjävoimien, ”Lentävien tiikereiden” komentaja Claire Lee Chennault varoitti japanilaisten ilmavoimien korkeasta tasosta juuri ennen Yhdysvaltain liittymistä sotaan nähtyään niiden toimintaa Kiinassa, missä hän toimi ilmavoimien kehittämistehtävissä vuodesta 1937. Lentävät tiikerit eivät kuitenkaan todennäköisesti kohdanneet Zeroa Kiinan rintamalla, koska Zeroa käytti vain Japanin laivasto, joka operoi Hankousta käsin. Kiinan etelärintamasta ja Burman sotanäyttämöstä, jossa Tiikerit operoivat, vastasivat Japanin maavoimat, joiden omien ilmavoimien käytössä oli muun muassa Nakajima Ki-43 Hayabusa vuodesta 1941 lähtien. Ki-43 oli kuitenkin lähes Zeron kaltainen hävittäjä jääden jälkeen vain aseistuksessa ja toimintasäteessä, joten Lentävien tiikereiden komentajan varoitus oli aiheellinen.
3. kesäkuuta vuonna 1942 lento-aliupseeri Tadayoshi Koga nousi ilmaan lentotukialus Ryūjōlta A6M2 malli 21 -hävittäjällään osallistuakseen hyökkäykseen Aleuteilla sijaitsevaa Dutch Harboria vastaan. Ammuttuaan alas PBY Catalina -lentoveneen hän joutui kiväärituleen. Paluulennolla Kogalle tuli ongelmia koska kaksi luotia maasta ammutusta kivääritulesta oli lävistänyt koneen polttoaineletkut. Koga ilmoitti laskeutuvansa Akutan Islandille, joka oli määrätty hätälaskupaikaksi. Koga ei saavuttanut lentokenttää vaan suoritti pakkolaskun hiekalle, jolloin kone kääntyi nurin ja pilotti sai surmansa. Viisi viikkoa myöhemmin Yhdysvaltain laivaston PBY Catalina huomasi ylösalaisin olevan koneen ja laivasto nouti koneen tutkittavaksi. Tätä sotasaalista pidetään eräänä Tyynenmeren rintaman merkittävimmistä, koska Yhdysvaltain suorittamat koelennot paljastivat sekä Zeron vahvuudet että heikkoudet hävittäjänä. Tämän ansiosta liittoutuneet pystyivät opettamaan hävittäjälentäjilleen parempia taistelutaktiikoita Zeroja vastaan.
Vasta 1943 puolivälissä liittoutuneet saivat uusia konemalleja tuotantoon, esimerkiksi Grumman F6F Hellcatin ja Sptfire Mk VIII:n, jotka olivat kokeneiden lentäjien käsissä oikein käytettynä parempia kuin Zero. Vuoden 1944 jälkeen Zero oli jo täysin alivoimainen liittoutuneiden uusia P-38 Lightning-, F4U Corsair-, P-51 Mustang- ja Supermarinen Spitfire-/Seafire-malleja vastaan. Zeron kohtaloksi jäi loppusodasta toimia lähinnä epätoivoisissa puolustustaisteluissa ylivoimaista vihollista vastaan sekä ottaa osaa kamikaze-tehtäviin.