google/wiki40b huggingface dataset:
Saksan 18. armeija

Perustaminen ja historia

Wehrkreis VI perusti armeijan marraskuussa 1939.
Se osallistui 1940 operaatio Keltaisessa armeijaryhmä B:hen liitettynä  Alankomaiden, Belgian ja Ranskan valtaukseen. Armeijan joukkoina olivat XXVI ja X armeijakunnat sekä 9. panssaridivisioonan, 208. ja 225. jalkaväkidivisioonat. Se siirrettiin Ranskan antauduttua pohjoiseen armeijaryhmään ryhmitettäessä joukkoja operaatio Barbarossaan. Armeija taisteli itärintaman pohjoisosissa Baltiassa.
Neuvostoliiton 2. Baltian rintama aloitti 19. helmikuuta 1944 hyökkäyksen Holmin ympäristöön ryhmittynyttä Saksan 16. armeijaa vastaan. Neuvostoliiton 22. armeijan hyökkäys menestyi kuluttaen saksalaisten voimia. Saksan 16. ja 18. armeija joutuivat saarroksiin Kuurinmaalle Neuvostoliiton aloitettua kesähyökkäyksen 1944. Armeija oli piiritettynä sodan loppuun saakka, jolloin joukot antautuivat Neuvostoliitolle.
Der Sieg des Glaubens

Elokuvan tuotanto

Verrattuna kaksi vuotta myöhemmin valmistuneeseen Riefenstahlin taitavasti toteuttamaan puoluejuhlaelokuvaan Tahdon riemuvoitto (Triumph des Willens, 1935) Der Sieg des Glaubens oli kömpelö. Riefenstahl itse totesi myöhemmin, ettei hänellä ollut riittävästi aikaa kuvauksiin valmistautumiseen ja jälkituotantoon. Kuvauksia häiritsivät myös huonosti informoidut järjestysmiehet, jotka estivät välillä kameramiehiä kuvaamasta. Myös tapahtuman koreografia ja järjestelyt vaikuttavat keskeneräisiltä.

Elokuvan jälkiseuraukset

Adolf Hitlerin lisäksi näkyvän sijan elokuvassa saa SA-joukkojen johtaja Ernst Röhm, joka ajoittain näyttää seisovan lähes tasavertaisena lähes jumalarvoon nousseen Hitlerin kanssa. Vajaata vuotta myöhemmin Hitler kukisti SA-joukot puolueen sisäisessä välienselvittelyssä pitkien puukkojen yönä ja teloitutti sen johdon Röhm mukaan lukien. Elokuvaa ei enää saanut näyttää natsi-Saksassa ja kopiot siitä määrättiin tuhottavaksi. Riefenstahl sai tehtäväkseen tehdä uuden elokuvan natsien puoluejuhlista.
Elokuvaa ei ole julkaistu Suomessa eikä sitä pidetä julkisessa levityksessä.
Sakari Laitinen

Eero Matti Sakari Laitinen (31. joulukuuta 1937 Pyhäselkä – 21. marraskuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti ja kuvataitelija.
Laitinen kirjoitti ylioppilaaksi Helsingin lyseosta 1956 ja valmistui arkkitehdiksi Teknillisestä korkeakoulusta 1967. Opiskeluaikanaan hän toimi Teekkari-lehden graafisena suunnittelijana ja työskenteli muun muassa Alvar Aallon arkkitehtitoimistossa, jossa hän osallistui Helsingin keskustasuunnitelman laatimiseen. Vuosina 1966–1973 Laitinen työskenteli Espoon kaupungin asemakaavaosaston arkkitehtina ja sai suunnitella Iivisniemen lähiön asemakaavan sekä alustavan suunnitelman Kivenlahden aluekeskukselle. Hän oli välillä virkavapaalla toimiessaan vuosina 1970–1972 luennoitsijana Haile Selassie I -yliopistossa Addis Abebassa Etiopiassa. Laitisella oli 1973–1975 yhteinen arkkitehtitoimisto Alber Filosofin ja 1975–1985 Paavo Mänttärin kanssa sekä vuodesta 1982 oma arkkitehtitoimisto. Sivutoimisesti hän oli 1967–1968 Arkkitehti-lehden toimittaja ja 1967–1976 Teknillisen korkeakoulun assistentti.
Laitisen tunnettuihin töihin kuuluu Karjaalle vuonna 1976 rakennettu Karjaan-Pohjan säästöpankin rakennus, jonka hän suunnitteli yhdessä Filosofin kanssa. Yhdessä Mänttärin kanssa hän suunnitteli 1977 valmistuneen Karjalohjan uuden kirkon. Laitinen teki Helsinkiin 1970–1990-luvuilla useita aluesuunnitelmia, kuten Malminkartanon kaupunginosan aloituskorttelin, Korkeasaaren yleissuunnitelman, Oulunkylän asemakeskuksen, Malmin asemaseudun ja Herttoniemenrannan kaupunginosan. Lisäksi hän suunnitteli eri paikkakunnille useita terveysasemia, päiväkoteja ja asuintaloja.
Arkkitehdin työnsä ohella Laitinen oli kiinnostunut näyttelyiden suunnittelusta ja hän suunnitteli Mänttärin kanssa muun muassa maailmaa vuosina 1975–1979 kiertäneen Helsinki-näyttelyn. Vanhoilla päivillään Laitinen omistautui kuvataiteille. Laitisen pääosin abstrakteja maalauksia, kollaaseja ja muita töitä oli esillä näyttelysarjassa Preoccupations I–III Saksan Berliinissä, Münchenissä ja Wolfsburgissa vuosina 2013–2014.
Motutapu

Motutapu on saari Hauraki-lahdella, Aucklandin kaupungista koilliseen, Uudessa-Seelannissa. Saaren koko nimi on Te Motutapu a Taikehu, mutta lyhyempää nimeä käytetään useammin. Maorit olivat asuttaneet saarta yli sata vuotta, kunnes tulivuoren purkaus 1300-luvun alussa tuhosi heidän asuinpaikkansa.
Prikaatinkomentaja

Prikaatinkomentaja (ven. комбриг, kombrig) oli sotilasarvo puna-armeijassa sota-aikana vuoteen 1940 asti. Prikaatinkomentajan arvo vastasi Suomen sotilasarvoissa kenraalimajurin arvoa. Nykyään prikaatinkomentajan arvo vastaisi Suomen sotilasarvoissa prikaatikenraalin arvoa. Prikaatikenraalin arvo tuli Suomeen vuonna 1995. Prikaatinkomentajasta alempi arvo on eversti ja korkeampi arvo on divisioonankomentaja. Puna-armeijassa otettiin kenraalinarvot käyttöön talvisodan jälkeen vuonna 1940.
H. H. Kung

Kung Hsiang-hsi (pinyin: Kong Xiangxi, tunnettu yleisesti nimellä H. H. Kung; 11. syyskuuta 1880 Taigu, Shanxi, Kiina – 15. elokuuta 1967 Locust Valley, New York, Yhdysvallat) oli kiinalainen liikemies ja poliitikko, jolla oli merkittävä rooli Kuomintang-puolueen johtamassa Kiinan tasavallan hallinnossa 1920–1940-luvuilla. Hän toimi Kiinan valtiovarainministerinä 1933–1944 ja pääministerinä 1938–1939.
Kung kuului vanhaan kauppiassukuun. Hän kävi lähetyskoulua ja opiskeli Yhdysvalloissa, valmistuen vuonna 1907 taloustieteen maisteriksi Yalen yliopistosta. Palattuaan Kiinaan hän ystävystyi vallankumousjohtaja Sun Yat-senin kanssa, jonka vaimo Soong Ching-ling oli Kungin vaimon Soong Ai-lingin sisar. Sun Yat-senin kuoltua vuonna 1925 Kung ryhtyi tukemaan Kuomintangin uutta johtajaa Tšiang Kai-šekiä, joka nai hänen vaimonsa toisen siskon Soong Mei-lingin. Kungista tuli 1928 Kiinan kauppa- ja teollisuusministeri sekä 1933 valtiovarainministeri. Hän irrotti Kiinan valuutan hopeakannasta ja kytki sen kansainväliseen valuuttajärjestelmään, mikä osoittautui hyödylliseksi Kiinan–Japanin sodan aikana. Kungista tuli vuonna 1938 Kiinan pääministeri, kun Tšiang Kai-šek erosi hallituksen johdosta omistautuakseen ylipäällikön tehtävilleen. Tšiang Kai-šek palasi pääministeriksi seuraavana vuonna, mutta Kung jatkoi varapääministerinä ja valtiovarainministerinä sodan loppuun asti. Kiinan sisällissodan aikana vuonna 1947 Kung muutti Yhdysvaltoihin, ja asui siellä loppuikänsä.
Tie 87 (Viro)

Kantatie 87 on Põlvan kehätie. Se alkaa kantateiden 62 ja 89 risteyksestä Põlvan länsipuolelta ja kulkee Põlvan pohjois- ja itäpuolitse kantateiden 61 ja 62 risteysten kautta kaupungin kaakkoispuolelle kantatielle 90. Tien pituus on 6,0 kilometriä.

Tien kulku

Kantatie 87 kulkee seuraavien maakuntien ja kuntien alueella:
Pyhän Antoniuksen kiusaus

Juoni

Pyhä Antonius oli varhaiskristillisiä erakoita, joka vaikutti aikansa kirkkoelämään Aleksandrian uskonnollisissa kiistoissa mutta vetäytyi sitten erämaahan ja eli erakkona kuolemaansa asti. Flaubertin Antonius ei ole uskonsankari, vaan erakonelämäänsä turhautunut munkki, nälän, yksinäisyyden ja sisäisten ristiriitojen kiusaama mies. Näytelmänomaisesti rakennetussa romaanissa hänen elämänsä hahmottuu sisäisten monologien, näkyjen ja hallusinaatioiden perättäisinä kohtauksina. Tavalla tai toisella Antoniuksen kaikki ”kiusaukset” heijastelevat hänen tyydyttämättömiä tarpeitaan.

Kirjoittaminen

Flaubert sai ratkaisevan virikkeen aiheeseensa vuonna 1845, kun hän Pohjois-Italiaan tekemällä matkallaan näki Genovassa Pieter Brueghel vanhemman maalauksen Pyhän Antoniuksen kiusaus. Sen koommin aihe ei jättänyt häntä rauhaan. Romaanin ensimmäinen versio valmistui jo vuonna 1849, mutta Flaubertin ateljeekriitikkoina toimineet runoilijaystävät katsoivat, että se oli raskaslukuinen ja sisälsi liikaa filosofointia ja lyriikkaa. Flaubert pani käsikirjoituksensa syrjään, mutta palasi aiheeseensa vuonna 1869 ja jatkoi kirjoittamista. Teos julkaistiin vuonna 1874, jolloin se oli pienentynyt puoleen alkuperäisestä ja oli ollut tekeillä 25 vuotta.
Pyhän Antoniuksen kiusaus oli Flaubertille hänen kaikista teoksistaan rakkain ja samalla työläin. Erakkomunkin kamppailut lienevät allegoria Flaubertin omista kirjailijan koettelemuksista. Epilepsiasta kärsivä kirjailija kuvasi esimerkiksi omia kokemuksiaan Antoniuksen aistiharhoissa. On huomion arvoista, että Flaubert, jota pidetään realistisen suuntauksen uranuurtajana ranskalaisessa kirjallisuudessa, kuvaa Antoniuksen hallusinaatioita naturalistisen tarkasti.
Monique de Roux

Monique de Roux (s. 1946 Boulogne-Billancourt, Ranska) on ranskalainen taidemaalari, joka asuu ja työskentelee Espanjassa.
Kulttuurisukuun syntynyt de Roux asui varhaislapsuutensa Algeriassa. Hän opiskeli kuvataiteilijaksi Pariisin taideakatemiassa vuosina 1965 -1968. Ensimmäisen näyttelynsä hän on pitänyt vuonna 1968 ja sen jälkeen ympäri maapalloa.
Helmut Bieler

Helmut Bieler (s. 1940 Gersfeld) on saksalainen säveltäjä. Hän opiskeli sävellystä Franz Xaver Lehnerin johdolla sekä pianonsoittoa Aldo Schoenin ja Friedrich Wührerin johdolla Hochschule für Musik und Theaterissa Münchenissä, jossa hän sai diplominsa 1960-luvun puolessavälissä. Hänen saamiinsa palkintoihin lukeutuvat Nürnbergin kaupungin Kulturförderungspreis (1980), Bayreuthin kulttuuripalkinto (1992) ja Baijerin taiteiden akatemian musiikin Friedrich Baur -palkinto (2008).
Bielerin teoksia on esitetty Saksan lisäksi Itävallassa, Brasiliassa, Kroatiassa, Tšekissä, Tanskassa, Alankomaissa, Portugalissa, Venäjällä, Sloveniassa ja Yhdysvalloissa. Kerran hänen musiikkiaan esitettiin Amsterdamin Kansainvälisellä Gaudeamus-musiikkiviikolla, ja vuonna 1983 hänen tuotantoaan kuultiin ISCM:n maailman musiikkipäivillä Århusissa (1983).
Bieler perusti vuonna 1980 Bayreuthissa Ensemble Musica Vivan, jonka taiteellisena johtajana, kapellimestarina ja pianistina hän on toiminut. Hän opetti vuosina 1979–2004 Bayreuthin yliopistossa, jonka musiikkipedagogiikan professori hän oli vuodesta 1988.
Bielerin kustantaja on Keturi Musikverlag. Hänen teostensa joukossa ovat yksinäytöksinen ooppera Memorandum für eine Grabklingel (1983), Musik für Orchester (1996) ja pianokonsertto (2008) sekä lukuisia sävellyksiä eri kamarikokoonpanoille, pianolle, cembalolle ja uruille(
Ida Godenhjelm

Ida Gustava Godenhjelm (o.s. Lindroos; 1. heinäkuuta 1837 Helsinki – 26. kesäkuuta 1913 Helsinki) oli suomalainen opettaja.
Godenhjelmin vanhemmat olivat tullipäällysmies Abraham Lindroos ja Gustafva Laurén. Hän kävi Helsingissä yksityistä tyttöoppilaitosta. Häntä ei voitu ottaa Helsingin ruotsalaiseen tyttökouluun, koska hänellä ei ollut säätyläistaustaa. Hän opiskeli myös itsekseen, valmistuen opettajaksi ja työskennellen Aurora Karamzinin ylläpitämässä lastenkodissa.  Karamzin kustansi hänelle opintomatkan Saksaan 1861-1862. Sieltä palattuaan hän perusti lastentarhan ja pienten lasten koulun Friedrich Fröbelin järjestelmän mukaisesti. 
Vuonna 1867 hän meni naimisiin B. F. Godenhjelmin kanssa, omaksui suomalaiskansallisia ajatuksia ja suomen kielen sekä perusti miehensä kanssa Helsinkiin ensimmäisen suomenkielisen tyttökoulun 1869. Siihen liitettiin vuonna 1881 Suomalainen jatko-opisto ja toimi siellä vuoteen 1905. Godenhjelm toimi opettajana ja opettajaharjoittelijoiden ohjaajana näissä oppilaitoksissa. Hän toimitti sisarensa Minnan kanssa, joka oli Julius Krohnin toinen puoliso, vuodesta 1873 vuoteen 1880 saakka suosittua Pääskynen-nimistä lastenlehteä.
Kōshin’etsu

Kōshin’etsu (jap. 甲信越地方, Kōshin’etsu-chihō) on Japanin Chūbun seudulla sijaitseva alue, joka koostuu Yamanashin, Naganon ja Niigatan prefektuureista. Sen nimi on muodostettu näitä prefektuureja vastanneiden provinssien eli Kain, Shinanon ja Echigon nimien ensimmäisistä kirjoitusmerkeistä: Kain (甲斐) ensimmäinen kirjoitusmerkki voidaan lukea myös kō, Shinanon (信濃) shin ja Echigon (越後) etsu.
Kōshin’etsulla on tiiviit taloudelliset ja yhteiskunnalliset siteet sen itäpuolella sijaitsevaan Kantōn alueeseen, ja niistä käytetäänkin usein yhdistelmänimeä Kantō–Kōshin’etsun alue. Kōshin’etsu on suureksi osaksi vuoristo- ja ylänköaluetta, joka toimii matkailu- ja virkistyskohteena Kantōn ja Keihanshinin metropolien asukkaille. Alueen maatalous tuottaa esimerkiksi koshihikari-riisiä sekä kasviksia ja hedelmiä.
Hietamonninen

Koko ja ulkonäkö

Hietamonninen kasvaa varsin kookkaaksi, jopa 8 senttimetrin pituiseksi. Hietamonnisella on oranssin- tai kellanoranssiväriset rintaevän piikit, mikä on harvinaista monnisilla. Hietamonnisen kuono on lyhyt ja terävä. Väritykseltään hietamonninen on vaaleanharmaa, ja päällä on tummanruskeaa kuviointia.

Alkuperä

Hietamonninen on kotoisin Etelä-Amerikasta (Brasilia ja Bolivia).

Käyttäytyminen ja lisääntyminen

Kuten muut monniset, hietamonninen oleilee mieluiten pohjassa, jonka soran pitää olla pienirakeista ja pyöreää ilman teräviä reunoja, jotta se ei vahingoita siihen viiksiään. Hietamonninen viihtyy hyvin parvessa.
Hietamonninen on kutenut vankeudessa ilmeisesti vain muutaman kerran.

Vesiolot

Sopiva veden lämpötila on 24-28 °C, pH 6-8 ja veden kovuus dH 2-25.
Kastanjakolibri

Koko ja ulkonäkö

Kastanjakolibri kasvaa noin 11–12 cm pitkäksi. Sukupuolet ovat ulkonäöltään samanlaiset. Kastanjakolibrin pää, selkä ja siivet ovat väriltään kimaltavan vihreät. Kurkku on vihreä. Lajin rinta, vatsa, ylä- ja alaperä sekä siipien alapuolet ovat väriltään punaruskeat. Kyljet ovat vihreäreunaiset. Kastanjakolibrin pyrstö on kuparinruskea. Ruumiinrakenteeltaan kastanjakolibri on tukevahko ja sen musta nokka on lyhyempi ja paksumpi kuin monilla muilla kolibrilajeilla.

Levinneisyys ja elinympäristö

Kastanjakolibria tavataan Kolumbian eteläisimmästä osasta, Ecuadorista ja Perusta. Laji elää Andeilla vuoristometsissä 1 500–3 300 metrin korkeudella merenpinnasta. Lajin elintavat tunnetaan suhteellisen huonosti. Sen ravintoa on kukkien mesi. Kastanjakolibri rakentaa kuppimaisen pesän sammalista ja jäkälistä ja naaras munii kaksi munaa.
José Sócrates

Elämä

Sócrates on alun perin ammatiltaan tieinsinööri. Hän liittyi Sosialistipuolueeseen vuonna 1981 ja nousi Portugalin parlamenttiin vuonna 1987. Vuonna 1995 hänestä tuli António Guterresin ensimmäisen hallituksen ympäristöministeri. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi urheiluministeriksi ja oli yksi vuoden 2004 jalkapallon Euroopan-mestaruuskilpailujen puuhamiehistä. Vuonna 1999, kun Guterres muodosti toisen hallituksensa, Sócrates palasi ympäristöministerin paikalle.

Sosialistipuolueen johdossa ja pääministerinä

Sosialistipuolue joutui oppositioon keskusta-oikeistoon lukeutuvan Sosiaalidemokraattisen puolueen voitettua vuoden 2002 parlamenttivaalit puheenjohtajansa José Manuel Barroson johdolla. Sosialistipuolueen puheenjohtaja Ferro Rodrigues erosi paikaltaan vuonna 2004, minkä jälkeen José Sócrates valittiin uudeksi johtajaksi lopulta hyvin selvästi. Hän sai puolueen jäsenäänestyksessä 24. syyskuuta 2004 lähes 80 % äänistä vastaehdokkainaan Manuel Alegre ja João Soares. 
Sócratesin johdolla sosialistit saavuttivat vuoden 2005 parlamenttivaaleissa "maanvyöryvoiton", joka johtui suurelta osin silloisen pääministerin Pedro Santana Lopesin suuresta epäsuosiosta kansan keskuudessa. Santana Lopesin edeltäjä José Manuel Barroso oli jättänyt pääministerin paikan kesällä 2004 tultuaan valituksi Euroopan komission puheenjohtajaksi. Presidentti Jorge Sampaio pyysi 24. helmikuuta Sócratesia muodostamaan uuden hallituksen. Sócrates ja hänen hallituksensa astuivat virkaansa 12. maaliskuuta 2005.
Vuoden 2009 vaaleissa sosialistit menettivät 8,4 prosenttiyksikköä kannatustaan, mutta puolue jatkoi edelleen suurimpana. Sosialistipuolue oli ainoa parlamentissa edustettu puolue, joka menetti kannatustaan. Sosialistit menettivät myös vuoden 2005 vaaleissa saavuttamansa enemmistön parlamentissa.
Sócratesin toisen kauden ohjelmaan kuului suuria talouden elvytyshankkeita etenkin infrastruktuurin alalle: suurnopeusjuna AVE:n reitin rakentaminen yhdistämään Madrid Lissaboniin, Oportoon ja Vigoon, kolmas silta Tajon yli ja uusi Lissabonin lentokenttä. Sosialistit lupasivat myös vaaliohjelmassaan laillistaa homoavioliitot, josta konservatiivioppositio, katolinen kirkko ja osa sosialisteista vaativat kansanäänestystä.
Toukokuun 2010 puolivälissä Portugali kuitenkin aloitti säästötoimet ja veronkorotukset Kreikan velkakriisin vanavedessä tavoitteena maan budjettivajeen leikkaaminen vuoden 2009 9,4 prosentista 4,6 prosenttiin. 
Sócrates erosi 23. maaliskuuta 2011, kun kaikki viisi oppositiopuoluetta äänestivät hänen säästöohjelmaansa ja veronkorotuksia vastaan. Toimien hyväksymisellä olisi voitu välttää Kreikalle ja Irlannille 2010 myönnettyjen kaltainen pelastussuunnitelma.
Sócrates vangittiin marraskuussa 2014 ja häntä syytetään korruptiosta, veropetoksesta ja rahanpesusta.
Liam Lynch (sotilas)

Liam Lynch (synt. William Fanaghan Lynch; 9. marraskuuta 1893 Barnagurraha, Limerickin kreivikunta – 10. huhtikuuta 1923 Clonmel, Tipperaryn kreivikunta) oli irlantilainen sotilas, joka toimi kapinalliseksi ryhtyneen Irlannin tasavaltalaisarmeijan (IRA) komentajana Irlannin sisällissodassa (1922–1923). Hän kaatui itse sodassa vähän ennen kapinallisten antautumista.
Ennen sotilasuraansa Lynch toimi rautakaupan työntekijänä Mitchelstownissa. Siellä hän myös liittyi Irlannin vapaaehtoisjoukkoihin marraskuussa 1913. Corkin alueen vapaaehtoiset eivät osallistuneet vuoden 1916 pääsiäiskapinaan, mutta kapinaviikon aikana Lynch joutui todistamaan eräiden vapaaehtoisjoukkoihin kuuluneiden veljesten teloitusta silloisessa kotikaupungissaan Fermoyssa. Tämän jälkeen hän omistautui kokonaan sotilasuralle ja Irlannin vapaustaistelulle. Vuonna 1917 hänestä tuli Fermoyn vapaaehtoiskomppanian yliluutnantti. Irlannin itsenäisyyssodan aikana Lynch komensi IRA:n Corkin 2. prikaatia. Britit vangitsivat hänet kertaalleen elokuussa 1920, mutta laskivat hänet pian vapaaksi, koska eivät tunnistaneet hänen henkilöllisyyttään. Lynch valittiin maaliskuussa 1921 Irlannin tasavaltalaisveljeskunnan (IRB) ylimpään neuvostoon ja huhtikuussa hänestä tuli divisioonankomentaja IRA:ssa Hän vastusti Irlannin sisällissodan syynä ollutta Ison-Britannian ja Irlannin sopimusta, mutta pyrki silti estämään IRA:n ja itsenäisyysliikkeen kahtiajakautumisen. IRA:n sopimuksenvastaisen siiven laittomaksi julistettu kokous nimitti hänet huhtikuussa 1922 armeijan esikuntapäälliköksi.
Dublinin taistelun jälkeen Lynch siirtyi Etelä-Irlantiin ja ryhtyi aluksi kapinallisten IRA-joukkojen eteläisen divisioonan komentajaksi, joka käsitti neljänneksen koko kapinallisten armeijasta. Hän ilmoitti jatkavansa myös esikuntapäällikkönä ja määräsi IRA:n hajaantumaan itsenäisesti toimiviksi ”lentäviksi kolonniksi” voidakseen tehokkaammin toimia hallituksen joukkoja vastaan. Vuoden 1923 alussa tilanne alkoi näyttää epätoivoiselta, mutta Lynch määräsi joukkonsa jatkamaan taistelua. Lynch oli yhdessä Frank Aikenin kanssa matkalla salaiseen kokoukseen tapaamaan Eamon de Valeraa, joka halusi neuvotella sisällissodan päättämisestä, kun hän joutui huhtikuun 10. päivän aamuna pieneen tulitaisteluun hallituksen joukkojen kanssa Crohan Westissa Knockmealdown-vuorilla, ja haavoittui kuolettavasti. Lynch kuoli myöhemmin samana päivänä Clonmelissa. Hänen seuraajakseen tullut Aiken määräsi kolme viikkoa myöhemmin yksipuolisen tulitauon, joka johti sodan päättymiseen.
Kotia päin

Juoni

Rikollisten suosimaa kapakkaa Oulussa pitävän Ellin (Suomu) poika Mika (Koivula) pääsee opiskelemaan Helsinkiin. Vankilasta vapautunut isäpuoli (Tuorila) vaatii poikaa palaamaan Ouluun.

Tuotanto

Järvi-Laturi sanoo saaneensa alkusysäyksen elokuvan tekemiseen iltapäivälehden jutusta ”Alamaailma kosti – ruumis löytyi satama-altaasta”.
Elokuva oli ensimmäinen pitkä näytelmäelokuva paitsi ohjaaja Järvi-Laturille, myös pääosien nuorille Koivulalle ja Järnefeltille ja kuvaaja Kjell Lagerroosille.

Vastaanotto

Kotia päin sai ristiriitaisia arvioita. Sen tosipohjaisuutta kritisoitiin, vaikka tarina ei tarkoin seurannutkaan innoituksena olleita tapahtumia. Helsingin Sanomien Helena Ylänen piti sitä 1980-luvun ehkä parhaana kotimaisena. The New York Timesin Jane Maslin piti elokuvaa outona, totisena ja ankeana, näyttelijäsuorituksia epämääräisinä ja loppuratkaisua yllättävänä mutta ei valaisevana.
Ohjaaja Järvi-Laturi palkittiin elokuvasta Anjalankosken elokuvapalkinnolla, Pohjoismaisella elokuvapalkinnolla ja Parhaan käsikirjoituksen Jussilla. Kotia päin voitti Belfortin EntreVues-festivaalien yleisöpalkinnon, Rouenissa lehdistön palkinnon ja Salzburgissa parhaan näytelmäelokuvan palkinnon.
FS Arago (P675)

Palvelus

Alus aloitti palveluksensa merentutkimusaluksena Papeetella, mistä se palasi Touloniin 1. heinäkuuta 2002. Alus muutettiin ulkovartioalukseksi ja se palasi palvelukseen 1. lokakuuta. Alus korvasi La Railleusen Papeetella vuonna 2011.
Arturo García

Ura

Arzu on Real Betisin junioriakatemian kasvatti. Hän pelasi kauden 1999–2000 Betisin kakkosjoukkueessa ja teki kaksi maalia 19 ottelussa. Kaudella 2000–2001 hän debytoi Betisin edustusjoukkueessa, joka pelasi silloin Espanjan toiseksi korkeimmalla sarjatasolla. Arzu lainattiin kaudeksi 2001–2002 Córdobaan.
Ensimmäisenä kautenaan pääsarjassa Arzu pelasi yhteensä 25 ottelua ja teki niissä neljä maalia. Yksi maaleista syntyi kauden avausottelussa Deportivo La Coruñaa vastaan, ottelu päättyi Betisin 4–2-voittoon. Kausien 2003–2005 aikana Arzu pelasi yhteensä 60 liigaottelua. Kauden 2004–2005 päätteksi Betis sijoittui pääsarjassa neljänneksi.
Kaudella 2005–2006 Arzu pääsi pelaamaan Mestarien liigan sekä UEFA Cupin otteluita. Hän teki myös näissä otteluissa yhden maalin Liverpoolin verkkoon, mutta ottelu päättyi kuitenkin Betisin 1–2-kotitappioon. 13. toukokuuta 2006 viimeisellä pääsarjakierroksella Arzu teki tärkeän tasoitusmaalin Atlético Madridia vastaan, ja tällä maalilla Betis vältti putoamisen pääsarjasta.
Impulssinjohtojärjestelmä

Eteis-kammiokimppu ja Purkinjen säikeet

Eteisiä ja kammioita yhdistää sähköisesti vain impulssinjohtorata. Impulssi leviää eteis-kammiosolmukkeesta sidekudoslevyn lävitse kammioiden puolelle erikoistuneista lihassoluista muodostunutta eteis-kammiokimppua eli Hisin kimppua pitkin. Eteis-kammiokimppu jakautuu kahdeksi päähaaraksi ja sydämen kärjessä edelleen yhä pienemmiksi haaroiksi eli Purkinjen säikeiksi. Sydämen kärjestä aktiopotentiaali jatkaa impulssinjohtojärjestelmän ohuita haaroja pitkin sydämen ulkoseinien kautta takaisin kohti eteisiä.
Purkinjen säikeet ovat sydänkammiolihaksen sisäkalvon alla olevia impulssiajohtavia risteäviä lihassoluja, jotka ovat erikoistuneet supistumiskäskyn levitykseen.
Elleivät sinussolmuke tai AV-solmuke kumpikaan tahdista sydäntä, kykenevät Purkinjen säikeet jossain määrin toimimaan itsenäisesti tahdistajana. Tällöin niiden tuottama syke on noin 20 lyöntiä minuutissa.

Tehtävät

Impulssinjohtojärjestelmällä on kaksi päätehtävää. Sen kautta aktiopotentiaalit leviävät eteisiin ja kammioihin huomattavasti nopeammin kuin tavallista lihaskudosta pitkin. Impulssin nopeus on Purkinjen säikeissä 5-10 kertaa suurempi kuin sydänlihassoluissa. Tämä takaa kammiolihaksen lähes yhtäaikaisen supistumisen, jolloin kammionsisäinen paine nousee tehokkaasti ja myös sydämen pumppaustoiminta on tehokasta.
Toinen päätehtävä on eteisistä kammioihin leviävien impulssien kulun jarruttaminen. Eteisten ja kammioiden rajakohdassa oleva eteis-kammiosolmuke hidastaa impulssin kulkua, jotta eteiset ehtivät tyhjentyä ja kammiot täyttyä ennen kammiosystolea. Järjestelmän toimiessa normaalisti eteiset supistuvat noin 1/6 sekuntia aikaisemmin kuin kammiot.