google/wiki40b huggingface dataset:
Klagenfurt

Sijainti

Klagenfurt sijaitsee 446 metriä merenpinnan yläpuolella, Wörthersee-järven itärannalla, lähellä Sloveniaa ja Italiaa. Kaupunki on useiden metsäisten vuorten ympäröimä, joista jotkut, kuten Ulrichsberg, yltävät yli kilometrin korkeudelle. Klagenfurtista etelään sijaitsee Karawankenin vuoristo, joka erottaa Kärntenin Sloveniasta ja Italiasta. Kaupunki on pinta-alaltaan 120 neliökilometrin suuruinen.

Väestö

Klagenfurtissa asui vuoden 2019 arvion mukaan 100 817 asukasta.

Kieli

Vuoden 2001 toukokuussa suoritetussa väestönlaskennassa 89,4 prosenttia kaupungin asukkaista ilmoitti äidinkielekseen saksan. Toiseksi suurin kieliryhmä oli kroatia (3,3 %), jonka jälkeen tuli slovenia (1,9 %). Noin 10 prosenttia Kärntenin sloveeneista asuu Klagenfurtissa.

Uskonto

Klagenfurt on roomalaiskatolisen Gurkin hiippakunnan istuin.
Vuoden 2001 väestönlaskennan mukaan 68,8 prosenttia asukkaista oli katolisia, 7,5 prosenttia evankielisiä, 3,0 prosenttia muslimeita, 1,5 prosenttia ortodokseja, 0,6 prosenttia jehovan todistajia ja 0,6 prosenttia vanhakatolisia. 16,1 prosenttia asukkaista ei tunnustanut mitään uskontoa.

Historia

Kärntenin herttua Hermann perusti Klagenfurtin linnakkeeksi alueella kulkevien kauppareittien läheisyyteen. Varhaisin maininta kaupungista historiallisissa lähteissä sijoittuu myöhäiselle 1100-luvulle, jolloin se tunnettiin nimellä Forum Chlagenvurth. Asutus oli usein tulvivalla alueella, ja vuonna 1246 herttua Bernhard von Spanheim siirrätytti kaupungin turvallisemmalle paikalle. Se sai kaupunginoikeudet vuonna 1252.
Vuonna 1514 suuri tulipalo tuhosi kaupungin lähes täysin, ja pyhän roomalais-saksalaisen keisarikunnan keisari Maximilian I luovutti kaupungin poikkeuksellisesti alueelliselle hallitukselle ollen kyvytön sitä itse jälleenrakennuttamaan. Kaupungin hallinnon siirto elvytti uinahtaneen kaupungin uudelleen eloon. Kaupunkiin rakennettiin uusi keskusta, Neuer Platz, italialaisen arkkitehdin Domenico de Lalion suunnitelmien mukaisesti, sekä uusi kaupunginmuuri. 
Vuonna 1809 Napoleonin johtamat ranskalaiset joukot tuhosivat kaupunginmuurin, josta jäi jäljelle vain pieni osa. Vuonna 1863 kaupungin taloutta piristi uusi rautatieyhteys St. Veit an der Glaniin, ja Klagenfurtista tuli alueen taloudellinen keskus. Toisessa maailmansodassa kaupunkia pommitettiin 41 kertaa. Pommituksissa kuoli 612 ihmistä ja tuhoutui täydellisesti 443 rakennusta.
Klagenfurt otti vuonna 1961 käyttöön ensimmäisenä itävaltalaisena kaupunkina jalankulkuvyöhykkeet. Vuonna 1973 kaupunkiin liitettiin neljä naapurikuntaa, mikä kasvatti sen kokoa. Klagenfurt haki myös vuoden 2006 talviolympialaisia, mutta ei selviytynyt viralliseksi ehdokkaaksi.
Lehtoängelmä

Ulkonäkö ja koko

Lehtoängelmä on lyhytjuurakkoinen ja kasvaa 50–150 cm korkeaksi. Varsi on kalju. Kasvin lehdet ovat korvakkeellisia, lehtilapa on 10–25 cm pitkä ja kaksi tai kolme kertaa parilehdykkäinen. Lehdykän lapa on enintään senttimetrin levyinen, muodoltaan tavallisesti melkein pyöreä sekä pyöreä- ja isohampainen. Lehdyköitten ruodeissa on kookkaat, pitkään säilyvät korvakkeet. Lehtoängelmän violetinpunainen kukinto on tiheä kerrannaishuiskilo. Kukat ovat pieniä. Niissä on varhain varisevia, vastapuikeita kehälehtiä 4 tai 5 kappaletta. Kehälehtien väri vaihtelee sinipunaisesta vihreään. 5–8 mm pitkiä heteitä on runsaasti. Heteiden palhot ovat paljon ponsia pitempiä, nuijamaisia ja väriltään vaalean sinipunaisia. Lehtoängelmä kukkii Suomessa heinäkuussa. Hedelmä on riippuva, noin senttimetrin pituinen pähkylä. Vastapuikeissa, neliharjuisissa pähkylöissä on 5–10 mm pitkä perä, ja niiden ota  sekä luottipinta ovat molemmat 0,5–1 mm pitkiä. Lehtoängelmä on myrkyllinen kasvi.

Levinneisyys

Lehtoängelmän levinneisyysalue ulottuu Keski-Euroopan vuoristoista ja Italiasta ja Balkanilta Keski-Venäjälle. Pohjois-Euroopassa sen esiintymisalue rajoittuu Etelä-Ruotsiin, Baltiaan, Karjalankannakselle ja Laatokan Karjalaan. Suomessa lehtoängelmä kasvaa levinneisyysalueensa äärirajoilla. Sitä on tavattu alkuperäisenä vain muutamasta paikasta Kiteeltä. Satunnaisena viljelykarkulaisena lehtoängelmää on tavattu eri puolilta Suomea.

Elinympäristö

Tyypillisiä kasvupaikkoja lehtoängelmälle ovat kosteat, puolivarjoiset lehdot ja lehtokorvet sekä lehtoniityt. Aikaisemmin lehtoängelmän kasvupaikkoja ovat tuhonneet pellonraivaus. Nykyään niitä uhkaavat kuusettuminen ja lehtojen umpeenkasvu.

Käyttö

Lehtoängelmää on jonkun verran viljelty ja käytetty myös koristekasvina.
Kyljet

Kyljet ovat heraldinen airutkuvio. Ne kulkevat pielen tapaan kilven reunoissa, mutta siitä poiketen kyljet kaareutuvat kilven keskustaa kohden, ja ne esiintyvät lähes poikkeuksetta aina pareittain.
Uummannaq

Uummannaq on 1 299 asukkaan kylä Qaasuitsupin kunnassa Grönlannin länsirannikolla. Jalkapallojoukkue FC Malamuk on kotoisin Uummannaqista.
Bagua

Alkuperä

Myyttinen hallitsija Fuxi (2852-2737 eaa.) tutki taivasta ja maata sekä kaikkea niiden väliin sijoittuvaa olevaista. Hän loi kahdeksan trigrammia luokitellakseen asioita. Hänen sanotaan järjestäneen trigrammit xiantian-baguaksi. Myöhemmin Zhou-dynastian perustajan, kuningas Wenin sanotaan tutkineen trigrammeja ja järjestäneen ne houtian-baguaksi.
Molemmat järjestykset on kuvattu Yijingin liitteessä "Shuoguazhuanissa" (说卦傳) eli trigrammien selityksessä.

Xiantian-bagua eli synnynnäinen bagua

Xiantian-baguassa, joka tunnetaan myös Fuxin (2852 - 2737 eaa.) järjestyksenä, taivas (qian) on ylhäällä ja maa (kun) alhaalla.

Taivaan ja maan välillä vasemmalla (idässä) on tuli eli aurinko (li) ja oikealla vesi eli kuu (kan), jotka määräävät ajan kulusta.
Vuori (gen) ja kosteikko (dui) ovat toisiaan vastapäätä. Ne muodostavat maantieteellisen akselin eli ylänkö-alanko -parin ja kuvaavat veden valumasuuntaa.
Tuuli (xun) tuo alavilta mailta kostean ilmavirtauksen, joka vuoren kohdatessaan synnyttää ukkosen (zhen). Tämä on meteorologinen pari.
Kukin pari on toisensa vastakohta. Houtian-baguaa pidetään täydellisen, harmonisen maailman kuvana. Näin se on voimakas hyvän onnen symboli, jota käytetään laajasti talismaaneissa ja koriste-esineissä. Yleisin talismaani on bagua-peili. Kiinalaisissa kaupungeissa käydään usein bagua-sotia, jolloin talojen ulkoseinille ja ikkunoihin ripustetaan peilejä ohjaamaan "pahaa energiaa" muualle.

Houtian-bagua eli omaksuttu bagua

Houtian-bagua, jota myös kuningas Wenin (1099 - 1055 eaa.) järjestykseksi kutsutaan, kuvaa ajan ja paikan muutoksia.

Ilmansuunnat

Trigrammien järjestys vastaa perinteistä kiinalaista karttaa, jossa etelä on ylhäällä ja pohjoinen alhaalla. Tuli eli aurinko on ylhäällä etelässä, vesi eli kuu alhaalla pohjoisessa. Perinteisessä kiinalaisessa kompassissa eli luopanissa trigrammit edustavat kahdeksaa ilmansuuntaa ja ne esitetään usein myös modernissa kompassissa.

Aika

Trigrammit symboloivat ajan kulkua. Kan on keskiyö ja sydäntalvi. Li on keskipäivä ja keskikesä. Aikaa seurataan baguassa myötäpäivään. Näin zhen on aamu ja kevät; dui on ilta ja syksy.
Bertil Gärtner

Bertil Gärtner (13. helmikuuta 1924 – 20. syyskuuta 2009) oli ruotsalainen teologi ja piispa.
Gärtner valmistui 1948 teologian kandidaatiksi Uppsalan yliopistosta sekä 1951 lisensiaatiksi ja 1955 tohtoriksi. Tämän jälkeen hän toimi Yhdysvalloissa Princeton Theological Seminaryn Uuden testamentin eksegetiikan professorina 1965–69 sekä Göteborgin hiippakunnan piispana 1970–91.
Gärtner nimitettiin piispaksi tilanteessa, jossa kaikki hiippakunnan äänestämät ehdokkaat, hänen lisäkseen Carl Henrik Martling ja Per-Olof Sjögren, olivat perinteisellä virkakannalla ja naispappeutta vastaan. Täten Ruotsin hallituksella ei ollut muuta mahdollisuutta kuin nimittää perinteisellä virkakannalla oleva ehdokas Bo Giertzin seuraajaksi Göteborgin piispaksi.
Gärtner kirjoitti useita yleistajuisia kirjoja mm. Uuden testamentin aiheista, ja piispana hän paneutui voimakkaasti evankeliointiin ja lähetystyöhön sekä kirkon ulkomaantyöhön, erityisesti Etelä-Amerikassa
Gärtner kuului Ruotsin kirkon korkeakirkolliseen liikkeeseen ja hän toimi sekä arbetsgemenskapen Kyrklig Förnyelsenin puheenjohtajana että Societas Sanctae Birgittaen piispallisena visitaattorina. Tästä riippumatta hänestä kuitenkin tuli kaikkien konservatiivien hengellinen johtaja sekä omassa hiippakunnassaan että koko kirkossa. Konservatiivit pitivät Gärtneriä ”Ruotsin kirkon viimeisenä oikeaoppisena piispana” ja ”omana” piispanaan, 
Gärtnerin edelleen pysyttyä aktiivisena vielä eläkkeelle jäätyäänkin.
Gärtner oli tärkeimpiä vaikuttajia Svenska kyrkans fria synodissa ja kutsui lisäksi koolle kolme konservatiivista yleiskirkollista Linköpingsmöte-kokousta 1997, 2000 ja 2002. Christina Odenbergin tultua valituksi Lundin piispaksi Gärtner toimi Lundissa sijaitsevan Laurentiistiftelsenin jumalanpalvelusyhteisön, koinonian piispana. Aiemmin Gärtner oli ollut myös nykyisin Missionsprovinseniin kuuluvan Tukholman Pyhän Stefanoksen koinonian piispana.
Niccolò Fontana Tartaglia

Niccolò Fontana Tartaglia (1499 Brescia, Italia – 13. joulukuuta 1557 Venetsia, Italia) oli matemaatikko ja kirjanpitäjä silloisessa Venetsian tasavallassa. Hän suunnitteli linnoituksia ja tutki maanpinnanmuotoja hyökkäys- ja puolustusmielessä. Tartaglia julkaisi useita kirjoja mukaan lukien ensimmäiset Arkhimedeen ja Eukleideen käännökset italiaksi. Hän oli ensimmäinen ballistiikan tutkija, sillä hän pyrki selvittämään tykinkuulien lentoradat matemaattisesti. Tämän työn Galileo Galilei vahvisti putoavien kappaleiden tutkimuksissaan.
Tarinan mukaan Tartaglia oppi vain puolet aakkosista yksityisopettajaltaan ennen kuin varat loppuivat. Totta tai ei, hän oli tutkijana itseoppinut. Tartaglia aikalaisineen työskenteli akatemioiden ulkopuolella ja levitti klassisten teosten käännöksiä koulutetun keskiluokan pariin.
Ensimmäinen modernille eurooppalaiselle kielelle tehty käännös Eukleideen Elementasta oli erityisesti merkittävä. Kahden vuosisadan ajan Elementaa oli opetettu arabilähteiden puutteellisista latinannoksista. Viidennen kirjan Eudoksoksen suhteidenteoriassa oli virheitä, joiden takia se oli käyttökelvoton. Tartaglian vuoden 1543 käännös perustui Zambertin latinannokseen kreikan virheettömästä versioista, jolloin myös viides kirja tuli oikein. Myöhemmin teoria oli tärkeä väline Galileille kuten se oli ollut aikoinaan Arkhimedeelle.
Lauri Posti

Elämäkerta

Posti opiskeli sekä Turun että Helsingin yliopistossa, jossa väitteli vuonna 1942 liivin kielen äännehistoriaa käsitelleellä työllä. 1930-luvulla hän teki tutkimusmatkoja vatjalaisten, vepsäläisten ja liiviläisten luo. Opiskeluaikanaan hän toimi Akateemisessa Karjala-Seurassa. 
Vuodesta 1945 Posti toimi suomalaisen filologian apulaisena (apulaisprofessorina). Vuonna 1953 hänet nimitettiin Helsingin yliopiston itämerensuomalaisten kielten professoriksi, ja hän hoiti virkaa vuoteen 1971 saakka.
Klassikon aseman on saavuttanut Postin tutkimus From Pre-Finnic to late Proto-Finnic, jossa kirjoittaja ensimmäistä kertaa esittää kantasuomen äänteenmuutosten olleen germaanisten kielten vaikutusta. Näin Postin tutkimukset tulivat luoneeksi pohjaa itämerensuomalaisten ja germaanisten kielten kontaktien tutkimukselle, joka sittemmin ennen kaikkea Jorma Koivulehdon ansiosta mullisti kuvan suomen kielen historiasta. Posti tutki myös itämerensuomalaisten kielten balttilaisia lainasanoja.
Posti kuului Urho Kekkosen ystäväpiiriin ja kohosi 1960-luvulla Suomen kielitieteen keskeiseksi organisaattoriksi. Hän oli Helsingin yliopiston historiallis-kielitieteellisen osaston (nykyisen humanistisen tiedekunnan) dekaani ja ylioppilastutkintolautakunnan puheenjohtaja. Posti oli myös tärkeässä asemassa perustettaessa Kotimaisten kielten tutkimuskeskusta ja ehti toimia opetusministerinä Keijo Liinamaan virkamieshallituksessa. Hän oli Suomalaisen tiedeakatemian ja Suomen Tiedeseuran jäsen.
Suomen ja Viron televisioyleisölle Lauri Posti tuli tutuksi Naapurivisan toisena tuomarina Paul Aristen rinnalla vuosina 1966–1970.
Polypii

Polypii eli monikiteinen pii on materiaali, jossa pii on kiteisessä muodossa. Sitä käytetään ohutkalvoissa ja johtavana transistorikanavana MOSFET- ja CMOS-piirien valmistuksessa. Näitä mikropiirejä varten monikiteinen pii kasvatetaan kaasufaasissa korkeassa lämpötilassa ja sitä doupataan runsaasti n- tai p-tyypin puolijohteeksi. Kvarsihiekasta puhdistettu monikiteistä piitä sulatettuna käytetään vedettäessä yksikiteisiä piitankoja, joista saadaan sahaamalla piikiekkoja. Helpommin valmistettava on sulasta piistä valettava monikiteinen aihio, josta sahataan ohuita polypiilevyjä aurinkokennojen valmistukseen. Näissä monikiteisissä aurinkokennoissa kiteet ovat yli 1 millimetrin kokoisia ja silminnähtävissä. 
Monikiteistä piitä voidaan kasvattaa suurille pinnoille aktiivisena tai doupattuna kalvona ohutkalvotransistoriksi (TFT) nestekidenäyttöihin. Polypiitä voidaan kasvattaa alhaisen paineen kaasufaasikasvatustekniikalla (LPCVD), plasma-avusteisella CVD:llä tai amorfisena kasvatetun piin kiteytettynä muotona, mutta nämä prosessit vaativat suhteellisen korkean lämpötilan (vähintään 300 °C). Tässä lämpötilassa monikiteistä piitä voidaan kasvattaa lasille, mutta ei muovimateriaalille. Muovimateriaalien käyttö substraattina mahdollistaisi taipuisat näytöt. Laserkiteytyksellä amorfinen pii voidaan kiteyttää muoville tuhoamatta tai sulattamatta muovia. Laserilla piikalvoon tuodaan nopeasti juuri sen verran energiaa, että kalvo sulaa ja kiteytyy uudelleen, mutta energia ei riitä muovin sulattamiseen. Raekoko voidaan saada mikrometreiksi tai jopa nanometreiksi.
Polypiin etu amorfiseen piihin verrattuna on se, että varausten siirtäjien liikkuvuus voi olla useita kertoja parempi ja monikiteinen pii on pysyvämpää sähkökentässä. Tämä mahdollistaa monipuolisten ja nopeiden piirien tekemisen niin lasille kuin amorfiselle piille, mitä yhä tarvitaan niiden pienen vuotovirran vuoksi. Täydellistä polypiistä tehtyä aktiivista kalvoa tarvitaan myös kun halutaan esimerkiksi nestekidetekniikkaa käyttävään  videoprojektoriin pieni pikselikoko.
Monikiteinen pii on avainkomponentti integroiduissa piireissä, mikroprosessoreissa ja aurinkokennorakenteissa. Noin 30 % polypiimateriaalista käytetään aurinkopaneeleihin. On ennustettu, että pula monikiteisestä piistä haittaa lähivuosina aurinkokennojen tuotantoa.
Suurimmat polypiin tuottajat ovat Hemlock Semiconductor, Wacker Chemie, REC, Tokuyama, MEMC, Mitsubishi (Japanissa ja Yhdysvalloissa) ja Sumitomo-Titanium. Lisäksi Kiinassa on useita pieniä monikiteistä piitä tuottavia laitoksia. Mainitut valmistajat tuottavat yli 7 5% maailman polypiistä (2006).
Isokihu

Koko ja ulkonäkö

Isokihu on tummanruskea merilintu. Sen pituus 50–58 cm, siipien kärkiväli 125–140 cm ja paino 1,2–1,6 kg. Naaras on huomattavasti koirasta suurempi.
Euroopan vanhin rengastettu isokihu on ollut 32 vuotta ja 10 kuukautta vanha brittiläinen lintu.

Levinneisyys

Isokihun nimialalaji skua pesii Islannissa, Norjassa, Färsaarilla ja Skotlannin saarilla. Se talvehtii avomerellä Atlantilla lähellä päiväntasaajaa. Eteläisellä Atlantilla pesivät alalajit antarcticus (Argentiinan kaakkoisosat ja Falklandinsaaret) ja loennbergi Antarktiksella ja sitä reunustavilla saarilla. Tyynenmeren ja Intian valtameren eteläosan saarilla pesii alalaji hamiltoni. Maailman populaation kooksi arvioidaan 10 000–20 000 yksilöä ja lajin kanta on elinvoimainen. Britannian kanta on runsastunut voimakkaasti, Färsaarten kanta puolestaan on taantunut. Suomessa isokihu on nähty noin 50 kertaa vuoden 2006 loppuun mennessä.

Elinympäristö

Isokihu viihtyy merten rannoilla ja avomerellä. Harvoin sitä tavataan sisämaan järvillä.

Lisääntyminen

Isokihut lisääntyvät yhdyskuntina saarten ylätasanteilla ja kallionseinämillä. Pesä on vain syvennys maassa. Naaras munii kaksi munaa, joita molemmat vanhemmat hautovat. Haudonta kestää 28–30 vuorokautta. Poikaset kuoriutuvat eriaikaisesti ja ovat lentokykyisiä 6–7-viikkoisina. Vanhemmat puolustavat pesäänsä ihmisiltä ja muilta vaaroilta nopeilla syöksyillä. Pesii ensimmäisen kerran vasta 7–8-vuotiaana.

Ravinto

Isokihu syö kalaa, jota se hankkii usein ryöväämällä pienemmiltä merilinnuilta. Se tappaa ja syö myös lintuja, jopa merilokin kokoisia. Isokihun ravintoon kuuluvat myös linnunmunat ja -poikaset, jopa saman lajin poikaset (kannibalismi).
Aleksi Salmenperä

Aleksi Salmenperä (s. 1973 Helsinki) on suomalainen Jussi-palkittu elokuvaohjaaja. Hän opiskeli Taideteollisen korkeakoulun elokuvataiteen osastolla vuosina 1996-2003.
Salmenperän ensimmäinen pitkä elokuva Lapsia ja aikuisia (2004) sai seitsemän Jussi-ehdokkuutta ja valittiin Suomen Oscar-ehdokkaaksi. Lyhytelokuva Onnenpeli 2001 (2001) sai Jameson Short Film Award -palkinnon kaikkien aikojen ensimmäisenä suomalaisena, ja lyhytelokuva Rajatapaus (1998) palkittiin Vuoden lupauksena Tampereen elokuvajuhlilla. Salmenperän ohjaama ja käsikirjoittama toinen kokopitkä elokuva Miehen työ tuli ensi-iltaan helmikuussa 2007, ja valittiin syyskuussa jo toiseksi saman ohjaajan Oscar-ehdokkaaksi. Suomen Elokuvaohjaajaliitto valitsi Salmenperän vuoden elokuvaohjaajaksi 2007. Hänen ohjaamansa elokuva Paha perhe voitti pääpalkinnon Cinema Tous Ecrans -elokuvafestivaalilla Genevessä 2010. Vuonna 2016 Salmenperä palkittiin parhaan ohjauksen Jussilla elokuvastaan Häiriötekijä. Elokuussa 2016 Salmenperälle myönnettiin valtion viisivuotinen elokuva-alan taiteilija-apuraha. Vuonna 2019 Salmenperä palkittiin parhaan elokuvan sekä parhaan ohjauksen Jussilla elokuvastaan Tyhjiö. 
Salmenperä on ollut ohjaamassa televisiosarjoja Uudisraivaaja (2005), Tie Eedeniin (2003) ja Helsingin herra (2012). Salmenperä on ollut myös mukana Stella Polaris -improvisaatioryhmässä: ohjaajana, käsikirjoittajana ja näyttelijänä Vapaa pudotus -tv-sarjassa (2002) ja näyttelijänä elokuvassa Kukkia ja sidontaa (2004).
Salmenperä asuu perheineen Karkkilassa. Hänen vaimonsa on käsikirjoittaja ja dokumenttiohjaaja Mia Halme.
RN Lepanto (1883)

Palvelus

Alus poistettiin alusluettelosta 15. tammikuuta 1914.
RN Angelo Bassini

Palvelus

Alus luokiteltiin 1. lokakuuta 1929 torpedoveneeksi (ital. torpediniere). Alus upotettiin 28. toukokuuta 1943.
Magdaleena (kappale)

Magdaleena tai Magdaleenan laulu on Kaj Chydeniuksen säveltämä ja Kaarina Helakisan sanoittama lastenlaulu vuodelta 1968. Sen absurdin humoristiset sanat alkavat ”Magdaleena on pikkuinen tyttö / jolla on kutonen laulussa”. Tytön sanotaan myös muun muassa kylpevän ”yhdeksän pilven alla” ja nukkuvan äitinsä taskussa.
Kaj Chydenius sävelsi laulun Kristiina Halkolan Ylioppilasteatterille ohjaamaan lastennäytelmään Schiivoavat serafit, eli minkä kaiken värisiä karhuja sitä onkaan, joka perustuu Helakisan runoihin. Halkola myös levytti laulun näytelmän musiikkia sisältävälle EP-levylle Lastenlauluja Magdaleenan nuottikirjasta. 
Laulun ovat myöhemmin levyttäneet ainakin Kirsi Sutinen (1976), Ritva-Leena Kopra (1982), Jorma Hynninen ja Marko Putkonen (1988), Sanni Rasi (1988), Eerika Aho (1995), Lopen lapsi- ja nuorisokuoro (2006), PMMP (2007) ja Rajaton (2012). Laulun nuotit ja sanat on julkaistu muun muassa Suuri toivelaulukirja -sarjan osassa 6.
Sähköeriste

Sähköneriste on aine, jossa elektronit pääsevät kulkemaan huonosti, eli sillä on suuri resistiivisyys ja vastaavaasti pieni sähkönjohtavuus.  Sähköeriste tarkoittaa myös sähköteknistä komponenttia tai rakennetta, jolla virtapiirejä erotetaan galvaanisesti toisistaan tai ympäristöstä.  Tunnetuimpia eristemateriaaleja ovat erilaiset muovit (muoviteipit), posliini, lasi, mica-kiille, lakat (käyttö sähkömoottori- ja muuntajakäämeissä), öljyt (käyttö muuntajissa) ja kaasu sähkökytkimissä. Lähes kaikki epämetallit ovat eristeitä, lukuun ottamatta esimerkiksi grafiittia.
Aineen sähköä eristävä ominaisuus johtuu liikkuvien varauksenkuljettajien puutteesta. Tyhjiössä tai ionisoitumattomassa kaasussa ei ole varattuja hiukkasia. Kiinteässä eristeaineessa ionit ovat sidottuja kidehilaan, jossa elektronirakenne on sellainen, ettei liikkuvia varauksenkuljettajia ole. Tämä tarkoittaa että elektronien valenssivyö on täynnä ja johtavuusvyö on energeettisesti niin korkealla, etteivät elektronit pysty nousemaan sinne. Jos jokin mekanismi synnyttää eristeeseen liikkuvia varauksenkuljettajia, niin eriste alkaa johtaa sähköä ja syntyy vuotovirta. 
Kun ainetta käytetään sähköisenä eristeenä, tärkeitä ominaisuuksia ovat vuotovirran suuruus ja jännitteen kestävyys. Läpilyöntijännite on jännitearvo, jota eristekomponentti ei kestä vaadittua aikaa. Paksuilla eristeillä läpilyöntijännite on suunnilleen verrannollinen eristeen paksuuden logaritmiin.
Teoreettisessa mielessä eristeen tärkein ominaisuus on kyky polarisoitua sähköisesti: jos dielektrisestä aineesta koostuvan eristeen yli kytketään sähkökenttä, eristeeseen syntyy sähköinen polarisaatio. Tällöin eristeen molekyylien elektronit pyrkivät molekyylin ytimen toiselle puolelle siten, että ne vastustavat ulkoista sähkökenttää ja synnyttävät eristeen pinnoille sähkövarauksen.  Tätä polarisaatiokykyä kuvataan aineen permittiivisyydellä.
Adolf Glunz

Ura lentäjänä

Glunz liittyi Luftwaffeen 1. syyskuuta 1939. Maaliskuussa 1941 hän liittyi 4./JG 52, joka toimi Englannin kanaalin rannikolla Ranskassa. Hänen ensimmäinen ilmavoittonsa oli Yhdistyneen kuningaskunnan ilmavoimien Spitfire 7. toukokuuta 1941 ja toinenkin Spitfire 19. toukokuuta. Hänet siirrettiin operaatio Barbarossan alkaessa itärintamalle, jossa hän saavutti kolme ilmavoittoa ja tuhosi kaksi panssarivaunua. Tämän jälkeen hänet siirrettiin takaisin Ranskaan JG 26:een. Hänen ilmavoittotilinsä kasvoi hitaasti siirtyessään Focke-Wulf Fw 190:een.
Hänen menestyksekkäin päivä oli 22. helmikuuta. Päivän ensimmäisellä lennolla hän ampui alas kaksi B-17:ää ja pakotti kolmannen pois muodostelmasta. Iltapäivällä hän ampui alas kaksi B-17:ää lisää ja yhden Thunderboltin.
13. lokakuuta 1944 hän oli lähimpänä menettää koneensa kun murtunut öljyputki aiheutti moottorin sammumisen kesken taistelun kahta Thunderboltia vastaan. Hän väisti Thunderboltit ja teki hätälaskun pellolle laskuteline sisällä.
Sodan lopulla hän lensi Messerschmitt Me 262:lla, mutta ei yhtään operatiivista lentoa, joten hän ei luonnollisesti saavuttanut Me 262:lla ilmavoittoja.
Risto Nivari

Risto Johannes Nivari (sukunimi vuoteen 1933 Arola ; 25. tammikuuta 1913 Mietoinen – 19. heinäkuuta 1990 Helsinki) oli suomalainen pastori ja aforismikirjailija.
Risto Nivari työskenteli pappina Suomen Luterilaisessa Evankeliumiyhdistyksessä ja Kallion seurakunnassa sekä uskonnon opettajana. Psykoterapeutin tutkinnon suoritettuaan hän työskenteli perheterapeuttina kirkon perheasiain neuvottelukeskuksessa.
Ilkka Järvi-Laturi

Ilkka Järvi-Laturi (s. 28. marraskuuta 1961 Valkeakoski) on suomalainen elokuvaohjaaja, jonka tunnetuin teos on vuonna 1999 valmistunut elokuva History is Made at Night – Historiaa tehdään öisin. Elokuvan pääosassa nähdään Hollywood-tähti Bill Pullman. Elokuva on kuvattu lähes kokonaan Suomessa, ja se sijoittuu Helsinkiin.
Ennen edellä mainittua ohjaustaan hän ohjasi elokuvat Tallinnan pimeys (1993) ja Kotia päin (1989). Hän on myös käsikirjoittanut Tallinnan pimeys- ja Kotia päin -elokuvien lisäksi Nuoruuteni savotat -elokuvan vuodelta 1988. Näytellyt hän on pikkuroolin elokuvissa Historiaa tehdään öisin, Nuoruuteni savotat sekä Tuntematon sotilas (1985). Viimeiseksi mainitussa hän toimi myös apulaisohjaajana.
Hän voitti Jussin parhaasta käsikirjoituksesta vuonna 1990 elokuvasta Kotia päin. Nykyään hän asuu New Yorkissa.

Nuoruus ja uran alku

Ilkka Järvi-Laturi varttui Valkeakoskella opettajan ja sairaanhoitajan poikana, luki ahkerasti kirjaston kirjoja ja kiinnostui teini-iässä elokuvakerhotoiminnasta. Kirjoitettuaan ylioppilaaksi 1980 hän pääsi Helsingin yliopistoon opiskelemaan aluksi elektroniikkaa, mutta sitten kirjallisuutta. Parin vuoden kuluttua Järvi-Laturi pääsi Teatterikorkeakoulun näyttelijälinjalle ja vaihtoi sitten Taideteollisen korkeakoulun elokuvaosastolle. Hänen ensimmäinen elokuvansa, 8 millimetrin kaitafilmille kuvattu Arsenikkia ja wanhoja peniksiä joutui elokuvatarkastamon kieltämäksi uskonnollisia tunteita loukkaavana.