Uudenmaan maakunta

Aluejako

Uusimaa jakaantuu neljään seutukuntaan ja 26:een kuntaan, joista kolmetoista on kaupunkeja. Viisitoista kuntaa on kaksikielisiä.

Rannikkovyöhyke

Hangon ja Pellingin välinen rannikko kuuluu läntiseen Suomenlahteen, Pellingin itäpuolinen rannikko puolestaan itäiseen Suomenlahteen. Veden suolapitoisuus on alhainen, lännessä noin 6,5 promillea ja laskee itään mentäessä.
Jääkauden jälkeinen maankohoaminen on muuttanut Uudenmaan rantaviivaa. Vedenpinnan ollessa korkeimmillaan koko nykyinen Uudenmaan alue sijaitsi veden alla, lähimmät vedenkoskemattomat alueet sijaitsevat maakunnan luoteisosan kupeessa. 2000-luvulla maa kohoaa Uudellamaalla noin 20–30 senttimetriä vuosisadassa ja vauhti on hidastumassa. Lännessä kohoaminen on nopeampaa kuin idässä.
Uudenmaan rannikkovyöhyke on erittäin rikkonainen. Merenrannikon lahdet kuten myös sisämaan kapeat järvet ja joet kulkevat usein kallioperän suorissa, jyrkkärinteisissä murroslinjoissa. Useat merenlahdet työntyvät syvälle sisämaahan, kuten Espoonlahti ja Pohjanpitäjänlahti. Niemistä pisimpiä ovat Hankoniemi, Upinniemi ja Porkkalanniemi. Etenkin läntisen Uudenmaan ulkosaaristossa on lukuisia pieniä kalliosaaria, luotoja ja kareja. Sisäsaaristossa saaret ovat isompia, kapeiden salmien toisistaan erottamia. Maanviljelyn ja asutuksen osuus kasvaa mantereen läheisyydessä. Huomattavimpia saaristoalueita ovat Tammisaaren saaristo sekä Porvoon ja Pellingin saaristot. Porkkalan ja Sipoon välisellä rantavyöhykkeellä on runsaimmin avoimia selkiä, Helsingin edustan saaristovyöhyke on verrattain kapea.

Kasvillisuus

Uusimaa sijaitsee pohjoisen havumetsävyöhykkeen eteläosassa, ja sen alavyöhykkeistä hemiboreaalisen alavyöhykkeen ja eteläboreaalisen alavyöhykkeen rajalla. Lounaisen Uudenmaan hemiboreaalinen kasvillisuusvyöhyke ulottuu linjalle Nummi-Pusula–Helsinki. Hemiboreaalisella alueella yleisin metsätyyppi on käenkaali-mustikkatyyppi. Keski- ja Itä-Uusimaa kuuluvat eteläboreaaliseen alavyöhykkeeseen, jossa vallitsee mustikkatyyppi. Kasvillisuus on Uudellamaalla pohjoisempaan Suomeen verrattuna rehevää. Suurin osa Suomen laajoista lehtoalueista sijaitsee joko Uudellamaalla tai Varsinais-Suomessa. Tammi ja saarni kasvavat luonnossa harvinaisina Uudellamaalla, jossa ne ovat levinneisyytensä pohjoisrajalla. Kanta-Hämeen ja Kymenlaakson maakuntien puolella niitä ei juurikaan tapaa. Laajoja lehtoalueita jaloine lehtipuineen on erityisesti Uudenmaan hemiboreaalisilla seuduilla. Tammi muodostaa laajahkoja sekametsiä lähinnä maakunnan länsiosan hemiboreaalisella alueella sekä muutamin paikoin pääkaupunkiseudulla, kuten Vantaalla Tammiston luonnonsuojelualueella. Myös pähkinäpensas on yleinen Uudenmaan lehdoissa. Arat hedelmäpuut, kuten kirsikka, päärynä ja luumu menestyvät Uudenmaan puutarhoissa.
Valkovuokko on Uudenmaan nimikkokasvi ja se on yleinen koko maakunnassa. Huhtikuun lopussa ja toukokuun alussa Uudenmaan runsaat lehdot peittyvät valkovuokkomereen. Koilliseen mentäessä kasvillisuus muuttuu karummaksi, mutta myös Itä-Uudellamaalla on etenkin savikkoalueilla varsin rehevää kasvillisuutta. Kaskenpolton seurauksena ja muuta Suomea lauhkeamman ilmaston vuoksi koivu ja leppä ovat yleistyneet, vaikkakin valtapuita ovat yhä kuusi ja mänty. Sisäsaaristossa kasvillisuus on samantyyppistä kuin mantereella, mutta ulkosaariston kallioilla on karua. Rannikon vesialueita leimaavat laajat ruoko- ja kaislakasvustot. Ulkosaarien ympärillä on rakkolevä- ja ulompana punalevävyö. Soita on Uudenmaan pinta-alasta alle kymmenesosa. Pääkaupunkiseudun luoteisosassa sijaitsee tuhansien hehtaarien laajuinen luonnonsuojelualue Nuuksion kansallispuisto karuine kalliomäkineen ja kosteine kuusivaltaisine rotkoineen ja rämeineen.

Auringon kulkureitti

Uudenmaan etelä–pohjoissuuntainen ulottuvuus on noin 115 kilometriä. Etelässä maakunnan manneralue ulottuu leveysasteelle 59°48 ja pohjoisessa vastaavasti leveysasteelle 60°50. Maakunnan eteläisimmässä osassa auringon korkeus keskipäivällä on talvipäivänseisauksessa noin 6,9° ja kesäpäivänseisauksessa noin 53,6°. Pohjoisessa luvut ovat ääripäissään 5,9° ja 52,6°. Päivän pituus pimeimpänä vuodenaikana on kuutisen tuntia ja valoisimpana aikana noin 19 tuntia. Auringon säteilyteho on etelässä talvipäivänseisauksen aikaan 68 W/m² keskipäivällä. Kesäpäivänseisauksen aikaan luku on 968 W/m². Pohjoisessa vastaavat luvut ovat 50 ja 953 wattia.
Aurinkotunteja on rannikolla ja saaristossa enemmän kuin sisämaassa. Helsinki-Vantaan lentoasemalla oli kaudella 1981–2010 keskimäärin 1 780 aurinkotuntia vuodessa eli noin 41 % teoreettisesta maksimista. Noin 59 % mittausaseman aurinkotunneista havaittiin touko–elokuussa. Globaalisäteilyn (auringosta saapuva laajakaistainen lyhytaaltosäteily) määrä oli kaudella 1971–2000 keskimäärin 3 387 MJ/m² vuodessa.

Hallinnon historia

Uusimaa jaettiin 1370-luvulla läntiseen Raaseporin linnalääniin ja itäiseen Porvoon linnalääniin. Kirkollinen pitäjäjako oli kehittynyt saman vuosisadan alussa. Kirkolliset ja hallinnolliset pitäjärajat erosivat jossain määrin toisistaan, etenkin Itä-Uudellamaalla.
Keskiaikaiset linnaläänit olivat ensisijaisesti sotilashallintoa varten. Siviilihallinnon järjestelmä oli sekava; sitä hoitivat muun muassa laamannit, voudit ja käräjät. Tilannetta selkeytettiin vuoden 1634 hallitusmuodossa, jolloin nykyisen Suomen alueelle perustettiin läänilaitos. Uudestamaasta ja Hämeestä muodostettiin maaherrakunta. Sen ensimmäiseksi maaherraksi nimitettiin Arvid Göransson Horn af Kanckas. Uudenmaan lääni erotettiin omaksi hallintoalueekseen vuonna 1831. Vuonna 1997 siitä tuli osa Etelä-Suomen lääniä, joka lakkautettiin läänilaitoksen mukana 2009. Niin ikään vuonna 1997 perustettiin Uudenmaan maakunta sekä Itä-Uudenmaan maakunta, jotka liitettiin jälleen toisiinsa vuonna 2011.

Vaakuna

Uusimaa sai oman vaakunakuvionsa 1600-luvun taitteessa. Kuviossa oleva vene on perinteinen rannikkoseutujen symboli; kaksi hopeavirtaa viitannevat Uudenmaan jokiin, joiden merkitys kulkuväylinä oli aikoinaan huomattava.

Väestöhistoria

Rautakaudella Uusimaa oli pääasiassa hämäläisten, varsinaissuomalaisten ja virolaisten nautinta-aluetta vaikka pysyvää, maata viljelevää, asutustakin alueella oli. Ruotsalaisten tulo Uuteen maahan, eli Uudenmaan kolonisaatio tapahtui pääasiassa 1200–1300-luvuilla. 
Uudenmaan lääni oli 1800-luvulla kolmisen kertaa tiheämmin asuttu kuin Suomi keskimäärin. 1900-luvulla Uusimaa alkoi erottua muista lääneistä ja maakunnista yhä selvemmin väestömäärän ja väestötiheyden suhteen. Vuosisadan päättyessä Uusimaa oli kymmenisen kertaa tiheämmin asuttu kuin Suomi keskimäärin.
Vuonna 1840 silloisen Uudenmaan läänin väkiluku oli 150 000 asukasta eli 10,4 % Suomen suuriruhtinaskunnan väestöstä. Alueen väkiluku kasvoi suunnilleen samaa tahtia kuin koko valtakunnan aina vuosisadan vaihteeseen asti. 1900-luvun alussa Uudenmaan läänin väkiluku oli 281 000 eli yhdeksäsosa Suomen väestöstä. Suomen itsenäistyessä 1917 Uudenmaan väestöosuus oli kohonnut kahdeksasosaan.
1930-luvun puoliväliin tultaessa Uudenmaan väkiluku oli puolisen miljoonaa eli seitsemäsosa Suomen väestöstä. Uusimaa oli kolmanneksi runsasväkisin Viipurin ja Vaasan läänien jälkeen. Tuolloinen Uudenmaan lääni oli nykyistä Uudenmaan maakuntaa laajempi, joten luvut eivät ole täysin vertailukelpoisia nykyiseen Uudenmaan maakuntaan. Vanhaan Uudenmaan lääniin kuului noin 70 000 asukkaan Pernajan kihlakunta, josta vain pieni osa kuuluu nykyiseen Uudenmaan maakuntaan.
Vuonna 1950 Uudenmaan väkimäärä oli 667 000 eli kuudesosa maan väestöstä. Väkiluku ylitti miljoonan rajan 1970-luvun alussa ja puolentoista miljoonan rajan 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen loppupuolella. Syyskuussa 2014 väkimäärä ylitti 1,6 miljoonan rajan. 1950-luvun jälkeiset väkiluvut on ilmoitettu 2010-luvun maakuntajaon mukaisesti, sitä vanhemmat lukemat kulloisenkin lääninjaon mukaan.

Väestön maantieteellinen jakautuminen

Uudenmaan noin 1,7 miljoonasta asukkaasta taajamissa asuu yli 95 %. Suurin taajama on Helsingin keskustaajama yli 1,2 miljoonalla asukkaallaan. Hyvinkään, Porvoon ja Lohjan suurehkot taajama-alueet sijaitsevat Helsingin keskustaajaman välittömässä läheisyydessä. Sekä taajama-aste että väestötiheys ovat maakunnan länsi- ja itäosissa huomattavasti matalammat kuin Helsingin seudulla ja Keski-Uudellamaalla.
Uudenmaan itäisimpien ja läntisimpien alueiden osuus väkiluvusta on laskenut vuodesta 1960. Myös Helsingin väestöosuus on pienentynyt: vuonna 1960 se oli noin 55 %, vuonna 1990 noin 40 %; sittemmin pääkaupungin väestöosuus on pysynyt melko vakaana. Espoon, Vantaan ja pääkaupunkiseudun kehyskuntien osuus on vastaavasti kasvanut: vuonna 1960 se oli noin 27 % ja vuonna 2013 noin puolet koko Uudenmaan väestöstä. 2010-luvulla kehyskuntien väestönkasvu on ollut hitaampaa kuin pääkaupunkiseudun. Espoon ja Vantaan väestönkasvu on ollut tasaisempaa kuin Helsingin, jonka väkiluku laski toisen maailmansodan jälkeisen voimakkaan kasvuvaiheen jälkeen 1970-luvulla, pysyi vajaassa puolessa miljoonassa 1980-luvun ja alkoi jälleen kasvaa 1990-luvulle tultaessa. 2010-luvulla Helsingin väestönkasvu on jopa ohittanut maakunnallisen keskiarvon.

Ikärakenne

Ikärakenteeltaan Uusimaa on nuorempaa kuin Suomi keskimäärin. Pääkaupunkiseutu on leimallisesti nuorten aikuisten aluetta, Keski-Uudellamaalla taasen lasten ja nuorten väestöosuus on korkea. Kuten länsimaissa yleensäkin, myös Uudellamaalla väestön keski-ikä kohoaa ja maahanmuuttajien osuus väestöstä kasvaa.

Suomi

(Itä-Uudenmaan luvut on laskettu Uudenmaan maakunnan lukuihin myös niiltä vuosilta, jolloin se oli itsenäinen hallintoyksikkönsä.)
Uudenmaan puhutuin kieli on suomi. Vuonna 1900 suomenkielisiä oli silloisessa Uudenmaan läänissä noin 161 000 eli 54 % koko väestöstä. Muuttoliike kasvatti heidän määräänsä ja suhteellista osuuttaan voimakkaasti: vuonna 1950 suomenkielisiä oli noin 494 000 eli 74 % koko väestöstä.
Suomenkielisten väestöosuus nousi edelleen seuraavina vuosikymmeninä, vuonna 1980 heitä oli noin 978 000 eli 87 % Uudenmaan läänin väestöstä. 2000-luvulla suomenkielisten määrä on edelleen kasvanut, mutta heidän väestöosuutensa on laskenut maahanmuuton seurauksena. Vuonna 2018 suomea puhui äidinkielenään yli 1,3 miljoonaa henkeä eli noin neljä viidesosaa väestöstä.
Uudenmaan maakunta – sekä historiallinen että nykyinen – kuuluu suomen kielen osalta kokonaisuudessaan länsimurteiden vyöhykkeeseen. Maakunnan länsiosa on lounaisten välimurteiden alueeseen kuuluvaa Länsi-Uudenmaan murrealuetta. Alue käsittää muun muassa Espoon, Kirkkonummen, Lohjan ja Vihdin. Keski- ja Itä-Uusimaa kuuluvat hämäläismurteiden alueeseen. Keski-Uusimaa on etelähämäläisten murteiden aluetta, kyseinen alue käsittää muun muassa Hyvinkään, Nurmijärven, Tuusulan ja Vantaan. Itä-Uusimaa Mäntsälästä Ruotsinpyhtäälle kuuluu kaakkoishämäläisten murteiden Porvoon ryhmään.
Helsingissä puhuttavaa Stadin slangia ei pidetä varsinaisena murteena, vaan se on ennen kaikkea sanaston määrittämää puhekieltä, joka noudattaa suomen yleiskielen lause- ja muoto-oppia. Stadin slangiin on lainattu huomattava määrä sanoja vieraista kielistä, ennen kaikkea ruotsista. Päinvastoin kuin useimmissa suomen murteissa, Stadin slangissa käytetään runsaasti pehmeitä konsonantteja.

Ruotsi

Uudenmaan rannikko kuuluu suomenruotsalaisten murteiden alueeseen, joka ulottuu Ahvenanmaalta Kymijoelle. Sen leveys on verraten vähäinen, noin 20–30 kilometriä. Alueelle tuli muinaisruotsin murteita puhunutta väestöä 1200–1300-luvuilla ja aiemmin sitä kutsuttiin itäruotsalaisten murteiden vyöhykkeeksi. Uudellamaalla puhutun ruotsin murteet eivät eroa toisistaan yhtä paljon kuin Pohjanmaan murteet. Etenkin Länsi-Uudenmaan kansankieli on verraten yhtenäistä, Itä-Uudellamaalla eroja on jonkin verran enemmän. Suomen kieli on vaikuttanut uusmaalaisen ruotsin puhemelodiaan, joka poikkeaa huomattavasti riikinruotsalaisesta.
Ruotsinkielisten osuus väestöstä on laskenut voimakkaasti muuttoliikkeen myötä. Vuonna 1900 ruotsinkielisiä oli silloisessa Uudenmaan läänissä noin 134 000 eli 45 % väestöstä. Vuonna 1950 ruotsinkielisiä oli noin 167 000 eli 25 % väestöstä. Vuosisadan jälkipuoliskolla ruotsinkielisten määrä väheni selvästi: vuonna 1980 heitä oli noin 145 000 eli 13 % väestöstä. 2000-luvulla ruotsinkielisten määrä on vähentynyt edelleen hieman. Vuonna 2018 ruotsia puhui äidinkielenään Uudenmaan maakunnassa noin 131 000 henkilöä eli kahdeksisen prosenttia väestöstä. Ruotsinkielisten määrä korostuu etenkin vanhimmissa ikäryhmissä, tosin vähenevässä määrin.

Bruttokansantuote ja työllisyys

Vuonna 2016 Uudenmaan maakunnan bruttokansantuote oli 84,3 miljardia euroa (39,0 % Suomen bruttokansantuotteesta). Bruttokansantuote asukasta kohden oli 51 710 euroa eli 131,5 % Suomen keskiarvosta. Suhdeluvun trendi on ollut laskeva vuodesta 2000. Uudenmaan talouskasvu on ollut Suomen keskiarvoa nopeampaa, mutta maakunnan ripeä väestönkasvu on laskenut asukasta kohden lasketun bruttokansantuotteen suhdelukua. Toimialarakenteen lisäksi Uudenmaan korkeaan bruttokansantuotteeseen vaikuttavat yritysten liiketoiminnalliset ja kirjanpidolliset järjestelyt. Yksityisen sektorin työtunneista joka kolmas tehtiin Uudellamaalla.
Uudenmaan osuus Suomen työvoimasta on noin kolmannes ja maakunnan työpaikkaomavaraisuus on yli sata prosenttia. Työmatkaliikenne suuntautuu ensisijaisesti pääkaupunkiseudulle kehyskunnista ja Itä-Uudeltamaalta. Työllisyysaste on Uudellamaalla perinteisesti ollut Suomen keskiarvoa korkeampi ja työttömyysaste puolestaan Suomen keskiarvoa alempi, joskaan maakunnassa ei ole eletty täystyöllisyydessä 1990-luvun vaihteen jälkeen. Työttömyysaste on kymmenisen prosenttia, korkeinta työttömyys on maakunnan reuna-alueilla ja matalinta pääkaupunkiseudun kehyskunnissa, joiden työpaikkaomavaraisuus on alhainen.
Julkisen sektorin osuus työpaikoista on Uudellamaalla Suomen keskiarvoa matalampi.

Palvelut

Uudenmaan elinkeinorakenne on vahvasti palveluvaltainen. Erityisesti yksityisen palvelusektorin osuus on huomattava: se työllistää yli puolet Uudenmaan työllisestä työvoimasta. Kaupan osuus yksityisestä palvelusektorista on merkittävä. Yhteiskunnalliset palvelut, kuten julkinen hallinto ja koulutus, työllistävät niin ikään merkittävän osan Uudenmaan työvoimasta, mutta niiden osuus arvonlisäyksestä jää huomattavasti työllisyyden osuutta vähäisemmäksi. Kaikkiaan palvelualojen osuus Uudenmaan työpaikoista on runsaat neljä viidesosaa.
Suomalainen peliteollisuus ja muu viihdeteollisuus ovat keskittyneet Uudellemaalle.

Jalostus

Uudenmaan teollisuustuotannon osuus Suomen teollisuustuotannosta on noin viidennes. Metalliteollisuudella on maakunnassa pitkät perinteet. Uudellamaalla on myös paperi-, kemian- ja elektroniikkateollisuutta. Teollisuus on keskittynyt Kehä III:n ja pääradan varrelle sekä Lohjan seudulle ja rannikolle. Maakunnan itäiset ja läntiset osat ovat teollistuneempia kuin Suomi keskimäärin, Helsingissä teollisuuden osuus työpaikoista on sen sijaan verrattain alhainen. Vuonna 2011 teollisuuden ja rakentamisen päätoimialoilla työskenteli noin kuudesosa Uudenmaan työllisistä.

Alkutuotanto

Suhteellisen eteläisen sijainnin ja hedelmällisen maaperän ansiosta maatalouden edellytykset Uudellamaalla ovat suomalaisittain hyvät. Verraten tiheän asutuksen johdosta kuluttajat ovat lähellä tuottajia, toisaalta lisääntyvä väestö kasvattaa peltomaan kysyntää ja hintaa sekä aiheuttaa vaatimuksia maankäytön kohdentamisesta kasvavien taajamien virkistysalueiksi.
Alkutuotannossa työskentelee alle sadasosa työllisistä. Eräissä pienissä itäisen Uudenmaan kunnissa alkutuotannon osuus työllisistä kohoaa kuitenkin yli 15 prosentin (2011). Uudenmaan maatilojen tuotanto painottuu vahvasti kasvinviljelyyn. Maatilojen lukumäärä on laskussa ja keskimääräinen tilakoko kasvussa, kuten kaikkialla Suomessa.

Liikenne

Uudenmaan liikennejärjestelmä on osa kolmea kansainvälistä liikennekäytävää: Pohjolan kolmio, Itämeren moottoritie ja Baltian reitti. Ensin mainittu yhdistää Pohjolan pääkaupungit toisiinsa sekä Keski-Euroopan ja Venäjän liikenneverkkoihin. Itämeren moottoritien tarkoitus on parantaa meriliikenteen kilpailukykyä merikuljetusten logistiikkaa kehittämällä. Yhteydet Helsingistä Keski-Euroopan satamiin ovat osa Itämeren moottoritietä.

Raideliikenne

Helsingin keskustasta on rautatieyhteys Turkuun, Tampereelle ja Pietariin. Helsinki–Turku-yhteys eli rantarata kulkee Karjaan kautta. Se sähköistettiin vasta 1990-luvulla, vaikkakin yhteyden itäinen osuus Helsinki–Kirkkonummi on Suomen ensimmäinen sähköistetty rataosuus. Pääradaksi kutsuttu Helsinki–Tampere-yhteys kulkee Keravan, Järvenpään ja Hyvinkään kautta Kanta-Hämeen puolelle Riihimäelle ja Hämeenlinnaan. Pirkanmaan Toijalassa Tampereen eteläpuolella päärata yhdistyy Turku–Jyväskylä-rataan. Rata on koko matkaltaan sähköistetty ja vähintään kaksiratainen. Pääradan Helsinki–Hämeenlinna-osuus avattiin 1862 Suomen ensimmäisenä henkilöliikenteelle tarkoitettuna rautatienä.
Niin kutsuttu oikorata Keravalta Mäntsälän kautta Lahteen avattiin 2006. Ratayhteys on kaksiratainen ja sähköistetty, sen suurin sallittu nopeus on 220 km/h. Oikorata lyhensi Helsinki–Pietari-junayhteyttä. 2010-luvun alussa käyttöönotettu suurnopeusjuna lyhensi matka-ajan Helsingistä Pietariin noin kolmeen ja puoleen tuntiin. Helsinki–Viipuri-yhteys lyheni samassa yhteydessä kahteen ja puoleen tuntiin. Uudenmaan halki kulkee 1873 avattu 149 km pitkä sähköistämätön Hanko–Hyvinkää-rata, jolla on lähinnä tavaraliikennettä. Taajamajunia kulkee osuudella Hanko–Karjaa; Karjaan asemalla Hanko–Hyvinkää-rata risteää Turku–Helsinki-radan kanssa. Helsingistä Keravan kautta Porvooseen kulkeva rata puolestaan on museokäytössä. Helsingin paikallisliikenne ulottuu Siuntioon, Tampereelle ja Lahteen. Pääkaupunkiseudulla on lisäksi niin kutsuttu Kehärata, joka yhdistää Vantaankosken radan päärataan. Kesällä 2015 käyttöönotettu raideyhteys liittää Helsinki-Vantaan lentoaseman Suomen rataverkkoon.
Helsingissä on ollut raitioliikennettä 1890-luvulta alkaen ja se on ollut 1970-luvun alusta Suomen ainoa lajissaan. Linjasto kattaa lähinnä kantakaupungin. 1980-luvulla toimintansa aloittanut Helsingin metro puolestaan ulottuu Itä-Helsingistä Espoon Matinkylään ja 2020-luvulla mahdollisesti Kivenlahteen asti.

Meriliikenne

Uudenmaan satamien kautta kulkee suuri osa Suomen viennistä ja tuonnista. Tärkeimmät satamat idästä länteen lueteltuina ovat Loviisan satama (väyläsyvyys 8,5 metriä), Tolkkisten satama (7,0 m), Sköldvikin satama (15,3 m), Helsingin Satama (11,0 m), Kantvikin satama (10,0 m), Inkoon satama (13,0 m), Pohjankurun satama (4,9 m),  Lappohjan satama (9,4 m), Koverharin satama (12,0 m) ja Hangon satama (13,0 m). Henkilöliikenne on keskittynyt Helsingin satamaan, josta on autolauttayhteydet Tallinnaan, Maarianhaminan kautta Tukholmaan sekä suora yhteys Rostockiin. Tallinnaan on myös pika-alusyhteyksiä.
Helsingin ja Porvoon välillä on kesäaikaan päivittäistä reittiliikennettä vuonna 1912 valmistuneella M/S J. L. Runeberg -pienoisristeilijällä. Muutoin Uudenmaan rannikkoristeilyt ovat lähinnä tilausliikennepohjaisia; liikenteessä on moottorialusten ohella purjelaivoja.

Ilmailu

Uudenmaan päälentoasema on Helsinki-Vantaan lentoasema, jolla on kolme kiitotietä ja kaksi terminaalia. Suoria lentokohteita Helsinki-Vantaalta eri puolille maailmaa on 130. Lentoasema otettiin käyttöön lokakuussa 1952. Noin 16,4 miljoonan henkilön vuotuisella matkustajamäärällään (2015) se on Suomen vilkkain lentoasema. Maakunnan pieniin lentoasemiin kuuluvat Helsinki-Malmin, Hangon, Hyvinkään ja Nummelan lentokentät. Mäntsälässä on nurmipintainen Mäntsälän yksityinen lentokenttä ultrakevyille lentokoneille. Helsingissä sijaitsee Helikopterikeskus Oy:n ylläpitämä Hernesaaren helikopterikenttä.

Kevyt liikenne

Uudenmaan kevyen liikenteen verkosto käsittää Liikenneviraston ylläpitämät yleisten teiden varsilla sijaitsevat väylät sekä kuntien hallinnoimat lähinnä taajamien katuverkolla sijaitsevat kevyen liikenteen väylät. Ne täydentävät kunnallisia kevyen liikenteen verkostoja. Tyypillistä verkostolle on katkonaisuus. Maakunnalliset taajamia yhdistävät kevyen liikenteen väylät ovat vähäisiä.

Kehittämishankkeita

Valtatie 25:n varrella sijaitsevat kunnat ovat käynnistäneet Kehä V -nimisen yhteistyöhankkeen, jonka tavoitteisiin kuuluu valtatie 25:n parantaminen ja Hanko–Hyvinkää-radan sähköistäminen. Helsinkiä kiertävä Kehä 3 on jatkuvien parannushankkeiden kohteena.

Koulutustaso ja kirjastot

Uudenmaan väestön koulutustaso on varsin korkea. Runsaalla kahdella kolmasosalla yli 15-vuotiaista on tutkinto. Erityisesti korkeakoulututkintojen osuus on maan keskiarvoa korkeampi. Maakunnan korkeakoulutus on keskittynyt pääkaupunkiseudulle. Laurea-ammattikorkeakoululla on toimipaikkoja pääkaupunkiseudun lisäksi Hyvinkäällä, Järvenpäässä, Keravalla ja Lohjalla. Tammisaaressa toimii ruotsinkielinen ammattikorkeakoulu Yrkeshögskolan Sydväst. Lukioita Uudellamaalla (ml. Itä-Uusimaa) on yli sata, niistä ruotsinkielisiä on kuusitoista.
Uudellamaalla on noin sata kunnallista kirjastotoimipistettä. Kirjastot ovat verkottuneet kuuteen haku- ja varausjärjestelmään: HelMet, Kirkes, Lukas, Lukki, Porsse ja Ratamo. Suurin on pääkaupunkiseudun kirjastot yhdistävä HelMet, johon kuuluu noin 60 kirjastoa, sekä potilaskirjastoja, kirjastoautoja ja erikoiskirjastoja, kuten Kirjasto 10. Keski-Uudellamaalla toimii Kirkes, johon kuuluu Järvenpään, Keravan, Mäntsälän ja Tuusulan kirjastot. Raaseporin alueen eli Tammisaaren, Hangon, Inkoon, Karjaan, Pohjan ja Siuntion viisitoista kirjastotoimipistettä ja kirjastoautot kuuluvat Lukas-järjestelmään. Lukki-järjestelmä käsittää Karjalohjan, Karkkilan, Lohjan, Nummi-Pusulan, Sammatin ja Vihdin yksitoista toimipistettä sekä kirjastoautot. Porvoon seudun Porsse-järjestelmään kuuluu Pornaisten kirjasto ja Itä-Uudenmaan puolelta Askolan, Porvoon sekä Sipoon kirjastot. Ratamo-järjestelmään kuuluu Hyvinkään ja Nurmijärven kuusi toimipistettä sekä kirjastoautot. Hämeen maakunnan puolelta Ratamoon kuuluu Hausjärven ja Riihimäen kirjastot. Kirkkonummen kunnankirjastolla on kolme kiinteää toimipistettä sekä kirjastoauto.

Uskonnot

Uudenmaan väestö on maallistuneempaa kuin muualla Suomessa. Evankelisluterilaisen kirkon osalta maakunta jakautuu Helsingin hiippakuntaan, Porvoon hiippakuntaan ja vuonna 2004 perustettuun Espoon hiippakuntaan. Kirkkoon kuuluvien osuus väestöstä alittaa maan keskiarvon. Ortodokseja on noin prosentti väestöstä. Ortodoksit jakautuvat karjalaisten Konstantinopolin ja venäläisten Moskovan patriarkaattiin. Helsingissä on katolinen piispanistuin ja seurakunnat Meilahdessa sekä Kaivopuistossa.

Maanpuolustus

Puolustusvoimien joukko-osastoista Kaartin Jääkärirykmentti sijaitsee Santahaminassa Helsingissä. Se kouluttaa  asutuskeskustaisteluun erikoistuneita joukkoja pääkaupunkiseudun puolustukseksi. Suomenlahden Meripuolustusalue Upinniemellä vastaa merivalvonnasta ja Suomenlahden alueellisesta koskemattomuudesta. Siviilien virkistysalueena ja historiallisena turistikohteena tunnetun Suomenlinnan vuosisataisia sotilaallisia perinteitä jatkaa Merisotakoulu. Uudenmaan Prikaati eli Nylands Brigad Tammisaaren Dragsvikissa on Suomen ainoa ruotsinkielinen joukko-osasto. Espoossa toimii Merivoimien teknisestä ja luonnontieteellisestä tutkimus- ja kehittämistoiminnasta vastaava Merivoimien Tutkimuslaitos. Pääesikunta toimii Helsingissä.

Politiikka

Uudenmaan maakunta on jaettu Uudenmaan ja Helsingin vaalipiireihin. Helsingin vaalipiiri perustettiin vuonna 1952. Sen osuus eduskuntapaikoista oli vuoden 2015 eduskuntavaaleissa 22 paikkaa 200:sta. Vuosina 1954–2015 määrä on vaihdellut 19–22 välillä. Korkeimmillaan osuus oli vaaleissa 1970, 1972 ja 2015. Uudenmaan vaalipiirin osuus eduskuntapaikoista oli vuoden 2015 eduskuntavaaleissa 35 paikkaa. Maakunnan väestöosuuden kasvaessa määrä on kohonnut vähintään yhdellä edustajapaikalla jokaisissa vaaleissa 1950-luvulta lähtien lukuun ottamatta vuoden 2015 vaaleja. Yhteensä Uudenmaan ja Helsingin vaalipiireistä valituilla edustajilla oli 57 kansanedustajapaikkaa vuoden 2015 vaaleissa (28,5 % paikoista).
Merkittävä ero Suomen keskiarvoon puoluekannatuksessa on Suomen Keskustan alhainen kannatus. Vuoden 2015 vaaleissa sen osuus koko maakunnan edustajista oli 5/57. Kokoomukselle Uusimaa on ydinaluetta, puolueen osuus maakunnan edustajista oli 15/57. SDP:n kannatus on samaa tasoa kuin Suomessa keskimäärin. Puolueen osuus paikkajaosta oli 10/57. Perussuomalaisten osuus paikkajaosta oli 10/57. Vihreiden osuus paikoista oli 8/57. Erityisesti Helsinki on vihreille keskeinen vaalipiiri. RKP:n osuus koko maakunnan edustajapaikoista oli 5/57.
Vuonna 1954 Helsingin ja Uudenmaan vaalipiireistä valittiin yhteensä 34 edustajaa. Tuolloin sosialististen puolueiden osuus oli yli puolet, 18 paikkaa. Vuonna 2015 sosialistiset puolueet saivat yhteensä noin neljänneksen paikoista eli 13 paikkaa 57:stä.

Ruokakulttuuri

Uudellamaalla on läheiset yhteydet naapurimaakuntiin ja sinne muutetaan jatkuvasti. Onkin vaikea nimetä Uudenmaan omia perinneruokia. Inkoonpuuro on perunapuuro, joka levisi Inkoosta muuallekin Uudellemaalle ja sitä voidaan pitää Uudenmaan maakuntaruokana.
Ruokakulttuuri levisi Uudellamaalla kartanoiden välityksellä. Rannikolla on syöty paljon kalaa. Se säilöttiin kuivaamalla tai suolaamalla vahvasti. Kala maustettiin ruohosipulilla, jota kasvoi rantakallioilla villinä. Uusmaalaista juhlaruokaa ovat perinteisesti olleet aladobi, juustot, kala, laatikot, etenkin perunalaatikko, lihapullat, rullasyltty ja sillisalaatti. Perinteisiä jälkiruokia ovat kräämi (kiisselin ja keiton välimuoto), luumukiisseli, riisipuuro ja rusinasoppa sekä sekahedelmäsoppa eli väskynäsoppa. Perinteisiä uusmaalaisia syysruokia ovat liharuoat kuten peruna-, ryyni- ja verimakkara sekä hernepöperö ja hällkryyniliemi. Helsinki on ollut maakunnan ja koko Suomen kahvila- ja ravintolakulttuurin merkittävä keskus.