google/wiki40b huggingface dataset:
Edoardo Sanguineti

Edoardo Sanguineti (9. joulukuuta 1930 – 18. toukokuuta 2010) oli italialainen runoilija, kirjailija, kielenkääntäjä ja poliitikko. Hän istui vuosina 1979–1983 maansa parlamentin edustajainhuoneessa sitoutumattomana kommunistipuolueen listalta. 
Sanguineti kuului 1960-luvulla Gruppo 63 -kirjailijaryhmään. Hän voitti vuonna 2006 Librex Montale -palkinnon.
Vielä vuonna 2007 Sanguineti oli ehdolla Genovan pormestariksi.
San Fernandon katedraali

San Fernandon katedraali (engl. Cathedral of San Fernando) on San Antoniossa Texasissa sijaitseva roomalaiskatolinen katedraali, joka on vanhin edelleen käytössä oleva tuomiokirkko Yhdysvalloissa. Se on San Antonion roomalaiskatolisen arkkihiippakunnan pääkirkko.

Historia

San Fernandon katedraali rakennettiin vuosina 1738–1750. Se on nimetty Kastiliaa 1200-luvulla hallineen Ferdinand III:n mukaan. Kirkkoa laajennettiin vuonna 1868.
Vladimir Horowitz

Vladimir Horowitz (ven. Владимир Самойлович Горовиц, Vladimir Samoilovitš Gorovits, ukr. Володимир Самійлович Горовиць, Volodymyr Samijlovytš Horovyts; 1. lokakuuta (J: 18. syyskuuta) 1903 Kiova t. Berdytšiv – 5. marraskuuta 1989 New York City) oli ukrainalaissyntyinen pianisti. Hänen tekniikkansa sekä sointinsa väri ja jännitteisyys ovat monien mielestä yhä ylittämättömiä. Hänen laaja ohjelmistonsa sisälsi niinkin erilaisten säveltäjien kuin Domenico Scarlattin ja Aleksandr Skrjabinin teoksia. Kritisoijat taas ovat antaneet hänen maneereilleen määreen horowitziaaninen ja väittäneet hänen usein etääntyneen tulkinnoissaan säveltäjien tarkoitusperistä. Joka tapauksessa Vladimir Horowitz yleisesti luetaan 1900-luvun suurten pianistien joukkoon.
Horowitz itse on kertonut syntyneensä Kiovassa, Ukrainassa, tuolloisessa Venäjän keisarikunnassa. Jotkin lähteet mainitsevat kuitenkin, että synnyinpaikka olisi Berdytšiv. Hänen serkkunsa Natasha Saitzoff sanoi haastattelussa 1991, että kaikki perheen neljä lasta olisivat syntyneet Kiovassa. Horowitzin vaimo Wanda Toscanini taas on ollut Berdytšiv-mahdollisuuden kannalla.
Isä väärensi 1903 syntyneen Vladimirin iän vuotta nuoremmaksi, jotta poika välttäisi asepalveluksen: tämä syntymävuosi 1904 esiintyy yhä eräissä lähteissä.
Pianotunteja hän alkoi ottaa jo varhain. Ensimmäinen opettaja oli oma äiti Sofija Bodik, pianisti itsekin. 1912 nuori Vladimir pääsi Kiovan konservatorioon, jossa hänen opettajiaan olivat Vladimir Puhalski, Sergei Tarnovski ja Felix Blumenfeld. Hän valmistui konservatoriosta 1919 ja soitti Sergei Rahmaninovin 3. pianokonserton lopputyönään. Ensikonserttinsa Horowitz piti vuonna 1920. Hän kierteli Venäjällä konsertoimassa ja loikkasi länteen vuonna 1925 eikä aikonut enää palata kotimaahansa. Hän esiintyi Berliinissä, Pariisissa, Lontoossa ja New Yorkissa. Hänestä tuli Yhdysvalloissa yleisön suosikki. Olin Downes luonnehti häntä vuonna 1928 konserttiarvostelussaan "arojen tornadoksi".
Suuresta suosiosta huolimatta Horowitz itse epäili pianistinkykyjään, ja hän vetäytyi konserttilavoilta useita kertoja: 1936–1938, 1953–1965, 1969–1974 ja 1983–1985.
Horowitz aloitti levytysten teon vuonna 1928. Sitä ennen hän oli jo tallentanut soittoaan pianorullille. Levytystoiminta jatkui yli 60 vuotta. Viimeisen äänitteensä hän sai valmiiksi neljä päivää ennen kuolemaansa.
Horowitz avioitui Arturo Toscaninin tyttären Wandan kanssa vuonna 1933. Hän asettui Yhdysvaltoihin asumaan vuonna 1939 ja sai kansalaisuuden vuonna 1944. Hän kuoli sydänkohtaukseen New Yorkissa vuonna 1989.
Evon metsäopisto

Historia

Aleksanteri II antoi Ewoisten metsänhoito-opiston perustamiskäskyn vuonna 1858. Rakennusten valmistuttua metsänhoitajien koulutus alkoi virallisesti 1. maaliskuuta 1862. Metsänhoitajien opetus siirtyi Helsinkiin vuonna 1908. Tällöin Evolle jäi vuonna 1876 toimintansa aloittanut metsänvartijakoulu. 
Suomen sisällissodan aikana Evon metsänvartijakoulun oppilaita taisteli pahamaineisen virolaisen kapteenin Hans Kalmin alaisuudessa. He osallistuivat muun muassa kuuluisaan Harmoisten sairashuoneen verilöylyyn sekä satojen punavankien teloituksiin Hennalan vankileirillä Lahdessa. Teloitettujen joukossa oli myös arviolta 200 naista. Vuonna 1922 Evon metsänvartijakoulu muutettiin metsäkouluksi. 
Talvisodan aikana päämajan radiopataljoona järjesti Evon metsäopistolla Syvärannan lottaopistolla joulukuussa 1939 alkaneen sähkötysradiokurssin jatkon. Oppilaiden toinen puoli siirtyi Tuomaalan kansakoululle Tuusulassa. 11. tammikuuta 1940 aloitettiin Evon metsäopistolla toinen radiokurssi, OMP 2, sotilasvirkamies Vilho Lotsarin johdolla. OMP 2:n 62 aloittaneesta suoritti kurssin hyväksyttäväksi 21. Kurssi kestivät Evolla toukokuuhun 1940, jolloin Moskovan välirauhan aikana ne siirrettiin Luther-opistolle Järvenpäähän.
Metsäopiston alkuperäinen rakennus paloi vuonna 1956 ja nykyinen opistorakennus valmistui vuonna 1959. Eräitä 1860- ja 1870-luvuilla valmistuneita rakennuksia on yhä käytössä ja ne on suojeltu Museoviraston päätöksellä.
Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiö

Ylioppilaiden terveydenhoidon aloittaminen

1930-luvulla Suomen terveydenhuollon taso oli muuhun Eurooppaan verrattaessa jälkeenjäänyttä. Ylioppilaiden keuhkotarkastukset laitettiin vireille Severi Salosen ja Göta Tingvaldin toimesta Helsingin yliopiston osakuntien kannattaessa aloitetta yksimielisesti. Keuhkotarkastukset aloitettiin 29. tammikuuta 1932 Hämäläisten talolla. Vuonna 1938 Suomen ylioppilaskuntien liitto asetti terveydenhuoltokomitean laatimaan ehdotusta opiskelijoiden terveyden- ja sairaanhoidon järjestämiseksi. Mietinnön valmistuessa vuonna 1941 ehdotettiin, että Helsingin korkeakoulut ja ylioppilaskunnat perustaisivat oman terveydenhuoltotoimiston. Toteuttaminen keskeytyi kuitenkin jatkosodan vuoksi.
Sodan jälkeen SYL asetti uuden terveydenhuolto komitean suunnittelemaan toteuttamista aiempien ehdotusten pohjalta. Ensimmäinen terveydenhoitotoimisto perustettiin Helsingissä Kivelän sairaalaan. Vuonna 1948 toiminta Domus Academica laajentui sairastupahoitoon ja vastaavaan aikaan Turun lääninsairaalan poliklinikalla aloitettiin opiskelijoiden sairasvastaanotot.

Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiön perustaminen

Ylioppilaiden terveydenhoitosäätiö syntyi, kun Helsingissä toiminut terveydenhoitosäätiö laajentui SYL:n toimesta valtakunnalliseksi. Säädekirja YTHS:lle allekirjoitettiin 13. helmikuuta 1954. YTHS:n toiminnan rahoitus laajentui vuonna 1966, kun Kansaneläkelaitos alkoi rahoittamaan toimintaa sairasvakuutusrahoista. Rahoituspohja on sittemmin laajentunut vuonna 1988, kun korkeakoulukaupungit tulivat mukaan toiminnan rahoitukseen ja terveydenhoitoasemien johtokuntiin.

Valtuuskunta

Säätiön valtuuskuntaan kuuluu 24–30 jäsentä. Opetus- ja kulttuuriministeriö, Terveyden ja hyvinvoinnin laitos, Kela, Suomen Kuntaliitto ja YTHS:n henkilöstö voivat nimetä valtuuskuntaan jokainen yhden jäsenen. SYL voi nimetä 18 jäsentä.

Hallitus

YTHS:n hallitukseen kuuluu 6–12 valtuuskunnan valitsemaa jäsentä. Hallituspaikat on jyvitetty siten, että Kela, Kuntaliitto ja YTHS:n henkilöstö voivat nimittää yhden jäsenen ja SYL kolme jäsentä. Näiden lisäksi valtuuskunta voi nimittää 6 lisäjäsentä.

Rahoitus

YTHS:n toiminnan rahoituksesta 63 % järjestyy Kelan maksamalla korvauksella, 23 % opiskelijoiden maksamilla terveydenhoito- ja käyntimaksuilla ja 14 % yliopistokaupunkien maksamilla yleisavustuksilla. Opiskelijat maksavat terveydenhoitomaksun osana ylioppilaskunnan vuosittaista jäsenmaksua.
Kaj Nyström

Kaj Eric Gunnar Nyström (s. 12. huhtikuuta 1923 Helsinki) on suomalainen arkkitehti. Hän oli naimisissa tekstiilitaiteilija Marjatta Metsovaaran kanssa vuosina 1948–1965.
Nyström valmistui diplomiarkkitehdiksi vuonna 1953 ja johti omaa arkkitehtitoimistoaan vuodesta 1955. Hän työskenteli myös Suomen Matto Oy:n toimitusjohtajana vuodesta 1959.
Vääräjärvi (Parkano)

Maantietoa

Järven pituus on 250 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,4 hehtaaria. Se sijaitsee Vääräjärvenkankaan ja Palokankaan välissä olevassa painaumassa. Painauma on soistunut, mutta sen ympäristö on muuten kangasmetsää. Järveen laske metsäojia ympäröiviltä tiheästi ojitetuilta soilta. Suurin soista on Vääräjärvenneva ja Latoneva, josta siihen laskee suurin oja. Järven oma laskuoja Vääräjoja yhtyy 1,5 kilometrin jälkeen Aurejokeen Onkilammen jälkeen. Rantaviivan pituus on 650 metriä. Rannat ovat soistuneet ja järvi onkin autiona. Vahojärveltä tuleva tie ohittaa järven 250 metrin etäisyydeltä ja tieltä lähtee metsäautotie ohittaa järven eteläpuolelta. Rantaan ei johda teitä. Parkanon ja Ikaalisten välinen raja kulkee 200 metriä itäpuolella.
Seututie 113

Seututie 113 oli vuoteen 1996 asti Espoon Kiven­lahdesta Kauk­lahden, Lapin­kylän ja Siuntion kirkonkylän kautta Virkkalaan kulkenut tie. Vuoden 1996 tienumerointiuudistuksessa se numeroitiin yhdys­tieksi 1130. 
Ennen kuin tie sai tämän seututie­numeron, se oli ollut osa kanta­tietä 51. Porkkalan vuokra-alueen palauduttua Suomelle kantatie 51 siirrettiin kulkemaan Kirkko­nummen ja Inkoon kautta Karjaalle ja tien vanha osuus Kivenlahdesta Virkkalaan sai seututienumeron 113.
Lukáš Cingeľ

Seuraura

Cingeľ on MsHK Žilinan kasvatti. Hän debytoi seuran miesten joukkueessa vain 17-vuotiaana kaudella 2009–2010, jolloin Cingeľ pelasi Extraligassa Žilinan ja Slovakian alle 20-vuotiaiden maajoukkueohjelma HK Orange 20:n joukkueissa yhteensä 34 runkosarjaottelua tehopistein 2+4=6. Avtomobilist Jekaterinburg varasi hänet 168. pelaajana KHL:n varaustilaisuudessa 2010. Samana kesänä Cingeľin varasi myös QMJHL-joukkue Baie-Comeau Drakkar koko CHL:n varaustilaisuuden yhdeksäntenä pelaajana.
Kaudeksi 2010–2011 Cingeľ siirtyi hänet varanneen Baie-Comeau Drakkarin QMJHL-joukkueen riveihin. Hän voitti joukkueen sisäisen piste- ja syöttöpörssin tehoilla 18+32=50. Kahden Drakkarissa vietetyn vuoden jälkeen Cingeľ siirtyi kaudeksi 2012–2013 vuoden mittaisella sopimuksella KHL:n tšekkiläisjoukkue Lev Prahaan, jonne hänet varannut Avtomobilist Jekaterinburg kauppasi aiemmin Cingeľin. Hänen roolinsa jäi kuitenkin varsin pieneksi ja Cingeľ pelasi KHL:ssä 15 runkosarja- ja kolme playoff-ottelua. Hän pelasi kauden aikana myös kuusi ottelua lainalla Tšekin toiseksi korkeimmalla sarjatasolla 1. česká hokejová ligan HC Litoměřicessä. Elokuussa 2013 Cingeľ teki vuoden mittaisen jatkosopimuksen Levin kanssa. Kaudella 2013–2014 hän pelasi KHL:ssä 41 runkosarjaottelua tehopistein 2+2=4 ja 18 playoff-ottelua tehopistein 2+1=3. Cingeľ eteni joukkueen kanssa aina Gagarin Cup -finaaleihin saakka, mutta mestaruuden vei kuitenkin Metallurg Magnitogorsk otteluvoitoin 4–3.
Cingeľ siirtyi kaudeksi 2014–2015 kaksivuotisella sopimuksella Tšekin Extraligan HC Sparta Prahaan. Kauden 2015–2016 päätteeksi hän voitti hopeaa. Tammikuussa 2016 Cingeľ teki joukkueen kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Kaudella 2016–2017 hän eteni Spartan kanssa Mestarien liigan finaaliin, mutta mestaruuden vei kuitenkin kotonaan ruotsalainen Frölunda HC jatkoajalla lukemin 4–3.
Kaudeksi 2017–2018 Cingeľ siirtyi jatkamaan Tšekin Extraliga -uraansa vuoden mittaisella sopimuksella HK Hradec Královén riveihin.

Maajoukkueura

Cingeľ valittiin Slovakian joukkueeseen Pyeongchangin olympiakisoihin 2018. Hän pelasi myös MM-kilpailuissa vuonna 2017. Yhteensä Cingeľ on pelannut 32 A-maaottelua tehopistein 5+6=11. Hän teki A-maajoukkuedebyyttinsä Deutschland Cupissa 7. marraskuuta 2014 Saksan Münchenissä Kanadaa vastaan. Cingeľ keräsi ottelussa neljä jäähyminuuttia. Ensimmäisen A-maajoukkuemaalinsa hän teki kaksi vuotta myöhemmin Deutschland Cupissa 6. marraskuuta 2016 Saksan Augsburgissa alivoimalla Sveitsiä vastaan. Cingeľ sai ottelussa myös syöttöpisteen Marcel Haščákin tekemään maaliin. Hän keräsi ottelusta teholukeman +3.
Cingeľ pelasi myös alle 18-vuotiaiden MM-kilpailuissa vuonna 2010. Valmennus valitsi hänet Slovakian turnauksen yhdeksi kolmesta parhaasta pelaajasta. Cingeľ valittiin myös Suomea vastaan pelatun alkulohkon ottelun päätteeksi joukkueensa ottelun parhaaksi pelaajaksi. Hän pelasi myös alle 18-vuotiaiden Ivan Hlinkan muistoturnauksessa vuonna 2009.
Costa Luminosa

Rakentaminen

Alus tilattiin Fincantierilta Porto Margherasta Venetsiasta. Sen köli laskettiin 5. lokakuuta 2007 telakkanumerolla 6155 ja alus laskettiin vesille 30. kesäkuuta 2008. Se luovutettiin genovalaiselle Costa Crociere SpA:lle 1. toukokuuta 2009.
Laiva kastettiin virallisesti 5. kesäkuuta 2009 kello 23.00 Suomen aikaa Genovassa, Pohjois-Italiassa yhdessä Costa Pacifican kanssa ja ne pääsivät Guinnessin ennätysten kirjaan otsikolla ”Eniten saman varustamon aluksia kastettu saman päivän aikana”.
Aluksella oli viisi ravintolaa, 13 baaria, 4D-elokuvateatteri, kolmikerroksinen teatteri, casino ja neljä uima-allasta.

Liikennöinti

Costa Luminosa aloitti liikennöinnin Venetsiasta Bariin 5. toukokuuta 2009. Nykyään se risteilee Välimerellä, Pohjois-Euroopassa ja Lähi-idässä.
Ponterosa

Juoni

Kolme naismallia lähtee managerinsa kanssa lomalle Ahvenanmaalla sijaitsevalle Ponterosa-nimiselle leirintäalueelle, jonne saapuu myös impotenssista kärsivä Oskari, joka lähtee matkalle, kun vaimo heittää hänet ulos. Oskari tapaa Ruotsin-laivalla lähes sokean Jussin, jonka kanssa hän alkaa viettää aikaa. Leirintäalueen työntekijänä toimii mallien managerin sadistisia piirteitä omaava veli, Mauri. Näiden henkilöiden kohtaamisista seuraa kaikenlaista.
Sulfadoksiini

Ominaisuudet ja käyttö

Huoneenlämpötilassa sulfadoksiini on kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee vähäisessä määrin veteen ja alkoholeihin ja hyvin happamiin tai emäksisiin liuoksiin.
Sulfadoksiinin käyttö malarian hoidossa perustuu siihen, että yhdiste estää dihydropteroaattisyntaasientsyymiä. Sitä ei kuitenkaan käytetä yksinään vaan aina yhdistelmänä pyrimetamiini, pyrimetamiinin ja artesunaatin tai amodiakiinin kanssa. Malarialoisio on kuitenkin kehittänyt resistenssin pyrimetamiinin ja sulfadoksiinin yhdistelmälle eikä sen käyttöä enää suositella.

Valmistus

Sulfadoksiinin valmistus lähtee metyyli-2-metoksiasetaatista ja dimetyylioksalaatista, jotka kondensoituvat emäksisissä olosuhteissa. Kuumennettaessa tämä tuote hajoaa metoksimalonihapon dimetyyliesteriksi. Esteriryhmät reagoivat ammoniakin kanssa, jolloin muodostuu diamidi. Tämä välituote reagoi emäksisissä olosuhteissa formamidin kanssa 4,6-dihydroksi-5-metoksipyrimidiiniksi. Seuraava vaihe on tämän tuotteen klooraus fosforitrikloridin avulla ja toinen muodostuneen tuotteen klooriatomeista korvataan aminoryhmällä ja toinen metoksiryhmällä. Kaksi viimeistä vaihetta sulfadoksiinisynteesissä ovat reaktio 4-asetyyliaminobentseenisulfonyylikloridin kanssa ja hydrolyysi emäksisissä olosuhteissa.
Mobile

Mobile on epävakaaseen ja herkästi muuttuvaan tasapainotilaan perustuva veistoksellinen rakennelma, jossa liike on keskeinen osatekijä. Mobile on kineettisen veistoksen tyyppi, jossa tasapainotetut liikkuvat osat on ripustettu yhdeksi kokonaisuudeksi.
Tavallisesti mobile riippuu ja liikahtelee vapaasti, mutta se voi toimia myös sähkön avulla. Mobilen varjoilla on usein merkitystä, koska ne kertaavat liikettä. Mobilesta ei kuvissa saa oikeaa käsitystä, koska niistä puuttuu liike.

Calder ja muut mobiletaiteilijat

Useimmiten mobilella tarkoitetaan erityisesti sen tyyppisiä kineettisiä veistoksia, kuin Alexander Calder teki 1930-luvun alusta lähtien. Saman suuntaisia teoksia oli tehty Venäjän konstruktivismin piirissä, mutta Calder varsinaisesti antoi mobileille niiden nykyisen muodon ja teki ne tunnetuiksi. Ne myös saivat nimensä Calderin yhteydessä. Marcel Duchamp käytti mobile-sanaa Calderin kineettisistä veistoksista vuonna 1931. Sana tulee ranskan ja italian kautta latinasta.
Calderin taustainnoittajina toimivat Piet Mondrianin ja Joan Mirón teokset. Hänen mobilensa ovat teräslangasta ja peltilevyistä tehtyjä rakennelmia, joiden osat riippuvat vapaasti ja ovat ilmavirran liikuteltavissa. Ne koostuivat kirkasvärisistä abstrakteista metallilevymuodoista, jotka oli yhdistetty metallilangalla. Värien suhteen Calder suosi päävärejä, etenkin punaista, ja lisäksi mustaa sekä valkoista. Osaset on kiinnitetty peräkkäin niin, että ne voivat liikkua vapaasti kukin omaan tahtiinsa ja pyörähdellä. Calder teki mobileitaan 1930-luvulta kuolemaansa (1976) asti.
Calderin ja venäläisen Aleksandr Rodtsenkon ohella myös Man Ray ja Kari Huhtamo ovat tehneet mobileita.

Mobilen sovelluksia

Mobilet ovat suosittu virike pienten lasten sängyn yläpuolella. Periaatteessa myös tuuliviirejä ja tuulikelloja voisi sanoa mobileiksi. Mobilet ovat lisäksi inspiroineet säveltäjiä mobilemaisesti liikahteleviin sävellyksiin. Muun muassa Frank Zappa on sanonut Calderin mobileiden toimineen joidenkin hänen sävellystensä mallina.
Megan Hollingshead

Ura

Megan tunnetaan parhaiten ääninäyttelystään animessa erityisesti hoitaja Joyna Pokémonissa ja Mai Valentinena Yu-Gi-Oh!:ssa. Hän on näytellyt muun muassa Rougea Sonic X:ssä, Shizunea Narutossa ja Rangiku Matsumotoa Bleachissä. Tämän lisäksi hän on tehnyt äänirooleja videopeleihin ja oli mukana tekemässä sivuääniä Teini-ikäisiin mutanttininjakilpikonniin.
Ääninäyttelyn ohella Megan esiintyy myös teattereissa New Yorkissa ja toimii vapaa-ajallaan joogan opettajana. Hän opiskeli näyttelemistä William Esper Studiolla ja aloitti ääninäyttelemisen 4Kids Entertainmentillä 1990-luvun lopulla. Nykyisin hän asuu Los Angelesissa ja tekee edelleen äänityötä televisiomainosten ja animaatioiden parissa.
Madagaskarinmetsäkutoja

Levinneisyys

Madagaskarinmetsäkutojaa tavataan kotoperäisenä Madagaskarissa. Lajia on kuvattu melko yleiseksi, ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Käpykolo

Käpykolo on elokuvaohjaaja Mikko Niskasen entinen ateljeekoti, joka sijaitsee Konginkankaalla Liimattalan kylässä Kytänsalon saaressa.
Niskanen osti saaresta alle puolen hehtaarin kokoisen louhikkoisen tontin jo 1960-luvun lopulla rakentaakseen tontille piilopirtin, jossa hän voisi levätä ja suunnitella uusia elokuvia. Tontti sijaitsi noin viiden kilometrin päässä Niskasen lapsuudenkodista. Vuonna 1969 valmistui ensimmäinen päärakennus, joka sai nimekseen Käpykolo Niskasen ohjaaman elokuvan Käpy selän alla mukaan. Rakentamisessa käytettiin Niskasen kotitalon Laitalan navetan ja Uuraisilta hankitun 1700-luvun savupirtin hirsiä. Tontille valmistui myös Niskavillaksi kutsuttu talviasuttava mökki, Karakoloksi kutsuttu pyörivä aitta sekä paja ja savusauna. Käpykolosta tuli Niskasen työhuone ja se toimi myös Niskasen filmiyhtiön Käpy-Filmi Oy:n edustustilana.
Kun Niskanen ohjasi kirjailija Ilmari Kiannosta kertonutta Omat koirat purivat –elokuvaa, Käpykolon tontille rakennettu Turjanlinnan kulissi synnytti Niskasessa ajatuksen rakentaa vastaavanlainen rakennus, jota hän voisi käyttää myös elokuvastudiona. Keväällä 1975 valmistui Sinikka ja Erik Bruunin suunnittelema nelikerroksinen siniseksi maalattu Käpylinnaksi kutsuttu rakennus, joka oli kooltaan 16x10 metriä. Käpylinnassa oli 18 huonetta ja 350 neliömetrin työtilat Niskaselle. Käpylinnan viereen valmistui myöhemmin vielä Erik Bruunin suunnittelema Talvipalatsiksi kutsuttu 35-paikkainen majoitusrakennus Niskasen vieraille. Käpylinnassa oli mietiskelytorni sekä lasiseinäinen torni, joka toimi Niskasen työhuoneena. Rakennuksen kerrotaan tulleen maksamaan lopulta 1,3 miljoonaa markkaa. Talon rakentamiseen osallistuivat Niskasen sukulaiset ja vieraatkin kykyjensä mukaan. Niskanen rakensi Kytänsalon saareen omalla kustannuksellaan myös tien ja sillan, joka yhdisti saaren mantereeseen.
Mikko Niskanen asui Käpykolossa 1975–1981. Hän luopui paikasta elokuussa 1981, uusi vuokralainen oli kaavilainen Ihmisyyden tunnustajat –niminen teosofinen yhdistys. Niskanen oli pettynyt hänen suunnitelmiensa Konginkankaalla kohtaamaan vastustukseen ja myös siihen, ettei Käpykolosta ollut kehittynyt hänen suunnittelemaansa elokuvanteon keskusta.
Ihmisyyden tunnustajat-yhteisö oli vuokralaisena Käpykolossa neljä vuotta vuoteen 1985 saakka jolloin he muuttivat Vilppulaan.  Käpykolo toimi sitten hotellina sekä Urpo Leppäsen ja hänen vaimonsa Anan edustustilana. Nykyisin se on yksityiskotina eikä ole avoinna yleisölle.
Lautasliina

Lautasliina eli servietti on kankainen tai paperinen kattaustekstiili, johon ruokailija pyyhkii suutaan aterioidessaan. Aterian aikana lautasliinaa pidetään sylissä, josta se tarvittaessa nostetaan suun kevyttä pyyhintää varten.
Ranskan kielen sana serviette tarkoittaa sananmukaisesti ”ruoan tarjoilussa tarpeellista tarviketta”, mutta sana vakiintui monissa kielissä tarkoittamaan lautasliinaa.
Kattauksessa lautasliina asetetaan usein alkuruokalautaselle, leipälautaselle, haarukoiden alle tai niiden vasemmalle puolelle, tai taiteltuna korkeaan jalattomaan juomalasiin. Myös kahvikattauksessa käytetään lautasliinoja.
Nykyisin kankaisia lautasliinoja käytetään pesulakustannusten minimoimiseksi vain hienommissa ravintoloissa ja juhla-aterioilla. Kankaisten lautasliinojen tilalle ovat tulleet kertakäyttöiset paperilautasliinat, joita saa ravintolatukuista ja päivittäis- ja paperitavarakaupoista eri kokoisina, eri paksuisina ja erilaisin painokuosein koristeltuina.

Historiaa

Lautasliinoja tiedetään käytetyn 1400-luvun eurooppalaisten kuninkaallisten hoveissa niin, että ne pidettiin aterian ajan lämpiminä lieden ääressä ja tuotiin ruokailijoille käsien ja kasvojen pyyhkimistä varten vasta aterian lopussa, joskus miedosti hajustettuina.
Vähitellen yleistyi tapa käyttää lautasliinaa läpi aterian. Lautasliinasta tuli yksi juhlapöytien koriste, kun opittiin taittelemaan se näyttävän veistosmaiseksi, vaikkapa lintua kuvaavaksi. Tällöin lautasliinataitelman purkamista voitiin pitää jopa huonona käytöksenä, ja näiden koristeiden lisäksi ruokailijoille saatettiin varata toiset lautasliinat varsinaiseen käyttöön.
1800-luvun alun aterioita kuvaavista maalauksista nähdään silloinen tapa pitää lautasliinan päätä aterian ajan kauluksen sisään tungettuna niin, että lautasliina peittää puvun etumuksen ja miehillä solmion. 1900-luvun alun käytöskirjallisuudessa tätä tapaa jo paheksutaan.
1900-luvulla lautasliinaa käytettiin vauraissa kodeissa. Jokaisella oli oma henkilökohtainen lautasliina, jota käytettiin noin viikon ajan ja varastoitiin aterioiden välillä lautasliinapussissa eli -laukussa tai 1800-luvulla yleistyneen lautasliinarenkaan sisään rullattuna. 1900-luvun Ruotsissa julkaistiin monia kirjoja serviettien taittelusta. Tavallisin lautasliinan koko on silloin ollut 50 x 50 cm, mutta monimutkaisempien taitosten tekemiseen tarvittiin 70 x 70 cm tai jopa 110 x 110 cm kokoisia lautasliinoja.
Lautasliinarenkaita valmistetaan hopeasta, kuparista, messingistä ja muista metalleista. Ne voivat olla myös puuta tai luuta, nykyisin myös muovia.