FS Charles de Gaulle

Valmistus

Ranskan hallitus hyväksyi syyskuussa 1980 kahden ydinkäyttöisen lentotukialuksen hankinnan korvaamaan palveluksessa olleet lentotukialukset Clemenceaun ja Fochin, jotka poistettiin alusluettelosta syyskuussa 1997 ja marraskuussa 2000. Ensimmäisen aluksen valmistus aloitettaisiin vuonna 1986 ja sen tuli valmistua 1996. Toisen aluksen töiden piti alkaa vuonna 1991 ja sen tuli valmistua kymmenessä vuodessa.
Uusi lentotukialus tilattiin 3. helmikuuta 1986. Aluksen kölin laskettiin huhtikuussa 1989 DCNS Brestin telakalla ja sen piti valmistua toukokuuhun 1994, jolloin se olisi ollut suurin läntisessä Euroopassa valmistunut lentotukialus sitten vuoden 1951. Silloisen presidentin François Mitterrandin piti vuonna 1986 kastaa alus FS Richelieuksi kuuluisan ranskalaisen valtiomiehen Armand-Jean du Plessiksen, kardinaali ja herttua de Richelieun mukaan. Pääministeri Jacques Chirac kuitenkin vaihtoi 7. helmikuuta 1987 aluksen nimeksi Charles de Gaulle.
Rakennustyö viivästyi rahoitusvaikeuksien seurauksena, mitkä johtuivat osittain 1990-luvun alun taloudentaantumasta. Aluksen valmistuskustannukset ylittivät kolme miljardia ja työt aluksella keskeytettiin neljään eri otteeseen vuosina 1990, 1991, 1993 ja 1995. Lopulta alus valmistui 18. toukokuuta 2001 eli viisi vuotta aikataulusta viivästyneenä.

Vakoojaepisodi

The Guardian julkisti vuonna 1993 tiedon, jonka mukaan joukko töitä valvoneita insinöörejä olisi ollut Britannian MI6:n tiedustelutehtävissä. Artikkelin mukaan tehtävänä olisi ollut ydinreaktorien suojaamiseen liittyvät yksityiskohdat sekä muut tekniset yksityiskohdat aluksella. Lopulta lehti julkaisi sekä Britannian että Ranskan edustajan vakuutuksen siitä, että vakoilujuttua ei todellisuudessa ollut olemassa.

Koeajot ja uusia ongelmia

Charles de Gaulle aloitti tammikuussa 1999 koeajot avomerellä. Aluksella todettiin alusta alkaen suuria ongelmia koneiston aiheuttaessa tärinää aluksella, mikä pakotti vaihtamaan potkurit. Aluksella havaittiin lisäksi runsaasti sähkönsaantiongelmia. Lopulta havaittiin viiston lentokannen olevan liian lyhyt Yhdysvalloista hankituille E-2C-koneille, jotka eivät voineet laskeutua alukselle turvallisesti. Kantta pidennettiin 14,5 jalkaa. Asia aiheutti runsaasti negatiivista palautetta, koska vastaavia ongelmia oli ollut aiemmin F-8E-hävittäjien käyttöönotossa. Lentokannen pidentäminen maksoi viisi miljoonaa frangia. Seuraavaksi ydinreaktori aiheutti 28. helmikuuta 2000 höyryvuodon.
Aluksen ollessa 9. marraskuuta 2000 matkalla Norfolkiin Virginiaan sen oikeanpuoleinen potkuri hajosi ja sen piti palata Touloniin korjattavaksi. Vaurioita tutkittaessa havaittiin toisessa potkurissa sekä varalla olleissa potkureissa vastaavia vikoja eli kuplia kupari-alumiinivaluissa lähellä akselia. Vika laitettiin toimittajan, jo aiemmin konkurssiin ajautuneen Atlantic Industriesin syyksi. Ongelmaa lisäsi edelleen se, että kaikki valmistukseen liittyvät dokumentit olivat tuhoutuneet tulipalossa. Tilapäisenä korjauksena alukseen asennettiin Clemenceauta ja Fochia varten varastoidut potkurit, joiden nopeus oli rajattu 24 solmuun eikä sopimuksen mukaiseen 27 solmuun.
Alus palasi telakalta 5. maaliskuuta 2001 ja se kykeni hieman yli 25 solmun nopeuteen uusilla potkureillaan. Se kuitenkin joutui uudelleen telakalle heinäkuussa melun vuoksi, mistä se palasi käyttöön lokakuussa. Sanomalehdistö raportoi 16. syyskuuta aluksella havaituista liian korkeista säteilypitoisuuksista, joiden syyksi epäiltiin viallista suojaelementtiä. Myöhemmin kuitenkin todettiin, että säteilynormit olivat muuttuneet ja säteilytasot olivat täysin sallituissa rajoissa. Normaalia ylläpitotyötä tehnyt merimies menetti 8. marraskuuta 2001 tajuntansa vuotaneen kaasun vuoksi. Apuun rientänyt aliupseeri menetti myös tajuntansa. Aluksen ensiapuhenkilöstö kykeni pelastamaan tajunsa menettäneet, minkä jälkeen heidät toimitettiin Touloniin sairaalaan. Kumpikin uhri selvisi onnettomuudesta hengissä.

Palvelus

Charles de Gaulle otettiin laivastopalvelukseen 18. toukokuuta 2001.
Yhdysvaltojen valmistautuessa 11. syyskuuta 2001 tehdyn terrori-iskun vastatoimiin ja kootessa joukkoja operaatio Enduring Freedomiin Ranskan lehdistö huomautti joukkojen puutteesta. Samanaikaisesti puolustuskomitea totesi laivaston ylläpidon olleen ala-arvoista. Nämä aiheuttivat jälleen huollossa olevaan Charles de Gaulleen kriittisiä arvioita, kuten entisen presidentin Valéry Gisgard d’Estaingin alukselle antama arvio puolitukialuksesta.
Alus teki 11. lokakuuta yhdessä fregatti Cassardin ja neljän AWACS-koneen kanssa onnistuneen Link 16 -tiedonsiirtojärjestelmän testauksen. Järjestelmä mahdollistaa reaaliaikaisen ilmatilanvalvonnan Etelä-Englannista Välimerelle. Kerätty informaatio voidaan lisäksi lähettää reaaliajassa vanhemman Link 11 -järjestelmän kautta Jean Bartille.

Afganistan

Ranskan hallitus päätti 21. marraskuuta lähettää aluksen Intian valtamerelle tukemaan Yhdysvaltain johtamaa Afganistanin taleban-hallitusta vastaan tehtyä operaatiota. Aluksen ympärille koottu Task Force 473, johon kuului kontra-amiraali Francois Cluzel alaisuudessa 2 900 henkeä, lähti 1. joulukuuta merelle. Osaston muut alukset olivat fregatit La Motte-Picquet, Jean de Vienne ja Jean Bart, ydinkäyttöinen sukellusvene Rubis, tankkeri Meuse ja aviso Commandant Ducuing. Osaston ilma-aseen muodostivat kuusitoista Super Étendard, yksi E-2C ja kaksi Rafale M -lentokonetta sekä joukko helikoptereita. Super Étendard -koneet lensivät 19. joulukuuta ensimmäisen tehtävänsä Afganistanin ilmatilassa, kun ne tekivät tiedustelu- ja pommituslennon alueella. Kaikkiaan operaation aikana koneet tekivät kaikkiaan 140 lentosuoritetta eli keskimäärin 12 päivittäin.

Intian ja Pakistanin välinen kriisi

Kesäkuussa 2002 Charles de Gaulle oli Arabianmerellä varustettuna Rafale M -hävittäjillä, jotka tekivät Yhdysvaltain laivaston koneiden kanssa partiolentoja Intian ja Pakistanin rannikolla. Tämä oli ensimmäinen kerta, kun aluksen pääaseeksi suunniteltu Rafale M oli varsinaisessa operatiivisessa käytössä.

Pelastustehtävässä Välimerellä

Alueellinen pelastuskeskus Välimerellä sai 9. lokakuuta hätäkutsun kahdeksanmetriseltä Babolinilta, jonka rungon ilmoitettiin vuotavan. Lähistöllä ollut Charles de Gaulle lähetti helikopterin pelastamaan kolmihenkisen miehistön huolimatta kovasta tuulesta, raivoavasta merestä ja huonosta näkyvyydestä.

Afganistan operaatioissa uudelleen

Charles de Gaulle osallistui vuonna 2005 uudelleen operaatioihin Afganistanissa. Alus palasi Lounais-Aasian rannikolle toukokuussa 2006 ja pian saavuttuaan aloitti koalition joukkojen tukemisen Afganistanissa. Alus osallistui puolivuosittaiseen Intian ja Ranskan laivastojen yhteisharjoitukseen Varunaan.

Huolto

Aluksen ensimmäinen suunniteltu huolto alkoi syyskuussa 2007, mihin mennessä se oli ollut 900 vuorokautta merellä ja purjehtinut matkan, joka vastasi matkaa kaksitoista kertaa maapallon ympäri. Aluksella oli tehty myös 19 000 katapultin laukaisua. Viisitoista kuukautta kestävän huollon tärkein yksittäinen tehtävä on ydinpolttoaineenvaihto, joka joudutaan tekemään kuuden vuoden palveluksessa olon jälkeen. Polttoaineen vaihdon lisäksi alukseen vaihdettiin uudet potkurit, jotka mahdollistaisivat nopeuden kasvattamisen suunniteltuun 27 solmuun.
Lentokoneiden huoltotilat ja aseiden varastotilat uudistettiin, mikä mahdollisti uuden ASMP-A-ydinaseilla ja SCALP-E-risteilyohjuksilla aseistetun Rafale F3 -hävittäjän toimimisen alukselta. Aluksen satelliittivastaanotinjärjestelmän kaistaa laajennettiin kymmenkertaiseksi. Aluksen huolto valmistui joulukuussa 2008, mutta koeajoissa todetut tekniset ongelmat pakottivat aluksen palaamaan telakalle maaliskuussa 2009. Miehistön palauttaminen operatiiviseen toimintaan edellytti koulutusjakson läpikäymistä.

Palveluksessa 2010

Neljän kuukauden purjehdus supistui 14. lokakuuta 2010 yhteen päivään, kun aluksen voimansiirron virransyötössä todettiin vika. Charles de Gaulle lähti 30. lokakuuta Toulonista kontra-amiraali Jean-Louis Kerignardin komentaman laivasto-osaston mukana neljän kuukauden purjehdukselle Välimerelle, Punaisellemerelle, Intian valtamerelle ja Persianlahdelle. Osaston muut alukset olivat kaksi fregattia, ydinsukellusvene, huoltoalus ja siihen kuului kaikkiaan 3 000 merimiestä. Lentotukialuksen lentorykmenttiin kuului 12 Super Étendard -rynnäkkökonetta, 10 Rafale-hävittäjää ja kaksi E-2C-ilmavalvontakonetta.
Alus liittyi Persianlahdella Yhdysvaltain laivaston lentotukialusosastoon, johon kuului kaksi lentotukialusryhmää. Alukselta lähtenyt Rafale-kone tuhoutui marraskuun lopulla, mutta lentäjä pelastautui laskuvarjolla.