google/wiki40b huggingface dataset:
Aino Malkamäki

Aino Elin Malkamäki (o.s. Sommarberg) (1. huhtikuuta 1895 Iitti – 17. lokakuuta 1961 Turku) oli kansakoulunopettaja ja SDP:n ja TPSL:n kansanedustaja ja ministeri.
Malkamäen vanhemmat olivat paperinpakkaaja Otto Emil Sommarberg ja Hulda Karoliina Jaakkola. Hän pääsi ylioppilaaksi 1915 ja valmistui kansakoulunopettajaksi Helsingin ylioppilasseminaarista 1918. Malkamäki suoritti myös maalaiskuntien kirjastonhoitajan tutkinnon 1930.  
Malkamäki oli kotiopettajana ja sittemmin kansakoulunopettajana Rantasalmella 1918–1919 ja 1921–1922, Säämingissä 1919–1920, Pyhtäällä 1920–1921 ja Janakkalassa 1923–1958. Hän oli Työläisnaisten urheilulehden toimitussihteerinä 1923 ja toimi Turengin kirjastonhoitajana 1930–1939.
SDP:n kansanedustajana Malkamäki oli vuosina 1922–1929 Mikkelin läänin vaalipiiristä ja 1933–1957 Hämeen läänin eteläisestä vaalipiiristä. Malkamäki tuli TPSL:n kansanedustajaksi edustaja Valdemar Liljeströmin tilalle 18. marraskuuta 1960 ja oli edustajana kuolemaansa saakka 1961. TPSL:n kansanedustajana Malkamäki edusti Helsingin kaupungin vaalipiiriä. TPSL:ään kuuluessaan Malkamäki ol sosiaaliministerinä Sukselaisen I hallituksessa 1957. 36 valtiopäivät istunut Aino Malkamäki on Suomen kolmanneksi pitkäaikaisin naiskansanedustaja Sirkka-Liisa Anttilan ja Miina Sillanpään jälkeen.
Malkamäki oli presidentin valitsijamiehenä vuosien 1925, 1931, 1937, 1940, 1943, 1950 ja 1956 presidentinvaaleissa. Hän oli mukana kunnalispolitiikassa Janakkalan kunnanvaltuuston jäsenenä. Malkamäki toimi myös Sos.dem. naisliiton varapuheenjohtajana.
Malkamäki sai kouluneuvoksen arvonimen 1955.
HMS Rocket (1894)

Palvelus

Alus siirrettiin vuonna 1897 Bermudalle Pohjois-Amerikan ja Länsi-Intian asemalle. Alus palveli asemalla aina vuoteen 1902 saakka, jonka jälkeen se palasi Britteinsaarille. Alukselta poistettiin vuonna 1910 tykit ja se siirrettiin radiojärjestelmien testialukseksi. Alus myytiin 10. huhtikuuta 1912 romutettavaksi.
Malvikit

Ulkonäkö ja koko

Kukkien värejä ovat vaaleanpunainen ja valkoinen. Terälehdet ovat joko kolmiomaiset tai lovikärkiset.

Levinneisyys

Kasveja esiintyy luonnonvaraisina eniten Välimeren alueella ja jonkin verran myös Kanarialla, Aasiassa, Australiassa ja Kaliforniassa.

Elinympäristö

Kasvit viihtyvät aurinkoisella kasvupaikalla.

Käyttö

Kesä- ja jättimalvikkia käytetään koristekasvina kukkatarhoissa. Jättimalvikki oli suosittu 1900-luvun alussa kartanoissa ja kaupunkipuistoissa.
Putikon junaturma

Putikon junaturma tapahtui talvisodan jälkeen 18. maaliskuuta 1940 Punkaharjulla Putikon rautatieasemalla, kun tavarajuna törmäsi ratapihalla siirtoväkeä kuljettaneeseen junaan. Turmassa kuoli 14 ja loukkaantui 23 henkilöä.
Särkisalmelta tulossa ollut tavarajuna saapui kaarteista alamäkeä Putikon ratapihalle. Samalla raiteella oli kuitenkin jo toinen juna, jonka perässä olleeseen konduktöörinvaunuun tavarajunan veturi törmäsi jarrutuksesta huolimatta. Törmäyksen seurauksena konduktöörinvaunu murskaantui täysin ja syttyi palamaan.
Bjarezinan biosfäärialue

Berezinan biosfäärialue tai Bjarezinan biosfäärialue tai Bjarezinan luonnonpuisto (valkoven. Бярэзінскі біясферны запаведнік, Bjarezinski bijasfery zapavednik, ven. Березинский биосферный заповедник, Berezinski biosfernyi zapovednik) on biosfäärialueen tasoinen luonnonpuisto Valko-Venäjällä, Minskin ja Vitsebskin alueilla, noin 120 kilometriä Minskistä pohjoiseen.  Osia Berezinan biosfäärialueesta kuuluu kansainvälisesti merkittävänä pidettyihin Ramsarin sopimuksen määrittelemiin kosteikko-alueisiin. 
Luonnonpuisto on perustettu 1925 Dneprin sivuhaaran Berezinan (eli Bjarezinan) yläjuoksulle alun perin majavan ja muun riistan sekä monipuolisen luonnon suojelemiseksi. Puiston pinta-ala on nykyään 851,49 neliökilometriä, josta 86 % on metsää.  Suojelualueen toimisto on puistosta parinkymmenen kilometrin päässä koilliseen sijaitsevassa Lepelin kaupungissa. 
Tieteellisen tutkimusyhteistyön ja ekologisen matkailun ohella luonnonpuiston suojavyöhykkeelle kaupataan myös metsästysmatkoja ulkomaalaisille turisteille.
Espoon Koho

Espoon Koho on Espoon Matinkylässä osoitteessa Pyyntitie 1 sijaitseva tornitalo. Rakennus sijaitsee Ison Omenan ja Länsimetron läntisen pääteaseman läheisyydessä. Rakennuksen korkeus on noin 60 metriä ja siinä on 19 kerrosta, joista 16 on asuinkäytössä. Rakennus valmistui joulukuussa 2018.

Rakennuksen tiedot

Tornitalon on rakentanut Skanska Talonrakennus Oy ja sen pääsuunnittelija on Arkkitehtitoimisto Petri Rouhiainen Oy. Talossa on asuntoja yhteensä 134, yksiöistä neliöihin, pinta-alaltaan 30,5–108 m². Katutasossa on kaksi liikehuoneistoa. Kahdessa alimmassa kerroksessa on muun muassa varastotiloja ja ylimmässä kerroksessa yhteiset sauna- ja kerhotilat. Korttelin pihakannen alla sijaitsee kahdessa tasossa oleva autohalli.

Tontti ja asemakaava

Koho sijaitsee korttelissa 23312. Se jakaa tontin yhdessä kahden muun taloyhtiön (As Oy Espoon Perho ja As Oy Espoon Popper) kanssa, joiden kanssa sillä on yhteinen hallinnanjakosopimus. Ennen rakennuslupaa tontilla oli voimassa Tiistilä-niminen, vuonna 1977 vahvistettu asemakaava, jonka mukaan se oli osoitettu työpaikkakorttelialueeksi. Kaavamuutoksesta alueen muuttamiseksi asuinkäyttöön päätettiin Espoon valtuustossa vuonna 2015. Vielä tällöin tontilla oli 1980-luvulla rakennettu pienteollisuusrakennus, joka purettiin kesällä 2016. Kohon rakennustyöt aloitettiin tämän jälkeen.
Tontin koillisnurkassa on Pyyntiaukio, josta on pääsy Kohon katutason liikehuoneistoihin.
Nadia Farès

Nadia Farès (s. 20. joulukuuta 1973, Marrakech, Marokko) on marokkolais-ranskalainen näyttelijä. Hän on näytellyt muun muassa elokuvissa Apinan tarina (äänirooli, 1999), Purppuravirrat (2000) ja Kahden tulen välissä (2002).
Janusz Grabiański

Janusz Grabiański (27. heinäkuuta 1929 Szamotuły, Puola – 20. lokakuuta 1976 Varsova) oli puolalainen kuvittaja ja graafikko, joka tunnetaan erityisesti lastenkirjojen kuvittajana.
Grabiański opiskeli Krakovan kuvataideakatemiassa vuosina 1950–1951 ja siirtyi sitten Varsovan kuvataideakatemiaan vuosiksi 1952–1955. Vuodesta 1958 alkaen kuolemaansa saakka hän kuvitti itävaltalaiselle Ueberreiter-kustantamolle.
Grabiańskin kuvitukset olivat usein kokosivun täyttäviä piirustuksia ja värikkäitä akvarelleja. Hän kuvitti lukuisten tunnettujen kirjailijoiden teoksia: Charles Perrault, Hans Christian Andersen, Mark Twain, Grimmin veljekset ja Enid Blyton. Grabiańskin kuvittamia kirjoja julkaistiin Itävallan lisäksi muissakin maissa käännöksinä; suomeksi julkaistiin 1960–1970-luvulla kymmenen teosta.
Grabiańskin kirjoja palkittiin useilla puolalaisilla ja kansainvälisillä palkinnoilla. — Hänen tuotantoaan esiteltiin Rovaniemen taidemuseon näyttelyssä ”Satumaista – Janusz Grabiańskin satukuvituksia” 21.9.2018–9.1.2019, johon työt oli saatu lesken Joanna Grabiańskan kokoelmasta.
Lauri Mustonen

Lauri Juhani Mustonen (s. 12. syyskuuta 1943 Sotkamo) on entinen suomalainen pesäpalloilija.
Lauri (Lare) Mustonen pelasi mestaruussarjassa 1963-64 voittaen 1963 Suomen mestaruuden sekä maakunta-cupin. Vuonna 1962 Mustonen saavutti Ilvessarjan mestaruuden ja osallistui nuorten Itä-Länsi -otteluun.
Fasto

Fasto oli vuosina 1926–1929 valmistettu ranskalainen automerkki. Fasto-autoja valmistettiin Pariisin pohjoispuolella sijaitsevassa Saint-Ouen'issa. Sana Fasto on johdettu ranskan kielen sanoista Fabriques d'Automobiles de St Ouen (suom. Saint-Ouen'in autotehtaat). Fasto-autot oli tarkoitettu tavallisille perheille.
Ensimmäinen malli 1 jäi prototyypiksi. Seuraava malli oli Fasto 2, jossa oli 1597 cm³ nelisylinterinen moottori, joka tuotti 18 kW eli 25 hv. 1926 esitellyssä Fasto C1:ssä oli kuusisylinterinen moottori, iskutilavuudeltaan 2396 cm³. Tämän mallin 1926 alusta oli esillä Pariisin autonäyttelyssä. 1927 malli Fasto 3:ssa oli nelisylinterinen moottori, joka tuotti 35 hv eli 25 kW. Viimeiseksi Fasto-autoksi jäi A-4. Tuotanto päättyi 1929.
Ruusun aika

Sarjan henkilöitä

Esko Ruusunen, Ruususen perheen isä, joka toimii Auroran sairaalassa lastenlääkärinä. Hänen edellinen avioliittonsa päättyi vaimonsa Ullan kuolemaan. Liitosta syntyi poika Ilmari eli Illi. Esko meni uudestaan naimisiin Marjan kanssa ja heillä on yhteinen tytär Roosa-Maaria eli Roope.
Marja Ruusunen, Ruususen perheen äiti. Marja työskentelee aluksi isossa lannoitetehtaassa henkilöstöpäällikkönä, mutta ylenee myöhemmin yrityksen hallintojohtajaksi. Hänen edellinen avioliittonsa päättyi miehensä Stefanin kanssa avioeroon. Liitosta syntyi tytär nimeltä Meri. Marja stressaantuu välillä asioista liiankin helposti, varsinkin kun asiat eivät mene hänen haluamallaan tavalla. 
Roosa-Maaria Ruusunen, Eskon ja Marjan tytär. Häntä kutsutaan useimmiten Roopeksi. Hän käy peruskoulun neljättä vuosiluokkaa. Roosa-Maariaa voi kuvailla poikatytöksi. Muun muassa hän pukeutuu useimmiten poikamaisesti ja tykkää pelata jalkapalloa. 
Ilmari Ruusunen, Eskon poika, joka syntyi edellisessä avioliitossa. Häntä kutsutaan useimmiten Illiksi. Hän on 16-vuotias peruskoulun viimeistä luokkaa käyvä nuorukainen, jolla on murrosiän ongelmia ja se aiheuttaa välillä ongelmia muiden perheenjäsenten kanssa. Hän ei tule toimeen erityisesti äitipuolensa Marjan kanssa, mutta ajoittain molemmat pysyvät sovussa. 
Meri Brandt, Marjan tytär, joka syntyi kun hän oli avioliitossa Stefan Brandtin kanssa. Merillä vaihtuu sarjan aikana poikaystävä moneen otteeseen. Hän opiskelee lukiossa. 
Senni Mertanen, Marjan äiti. Häntä kutsutaan perheessä Mummiksi. Sarjan alussa hän asustaa omassa asunnossa kerrostalossa, mutta hän muuttaa Ruususten luo, koska hän käy lähes joka päivä heidän luonaan. Senni sairastuu syöpään ja kuolee myöhemmin sairauteensa.
Nero, Ruususten perheen koira. Nero on rodultaan labradorinnoutaja. Välillä hän pohdiskelee ja kommentoi perheen asioita, siten että katsojat kuulevat hänen puhuvan. Neron ääntä esittää Kirsti Kemppainen.  
Matikaiset, Ruususten talon naapurissa asuva pariskunta. He pitävät pientä leipomo-lähikauppaa lähellä Ruususten perheen kotia. Rouva Matikaista kutsutaan ”alati sairaaksi”, koska hän useimmiten valittaa omista sairauksistaan asiakkaillensa ja kyselee välillä liiankin turhanpäiväisiä asioita.

Romaanit

Sarjan pohjalta on julkaistu myös kaksi romaania: Ruusun aika (1991) sekä Ruusun aika 2 (1992). Kirjat on kustantanut Tammi. Kevään 2009 aikana teoksesta julkaistiin myös pokkari.
Digitaalinen signaalinkäsittely

Digitaalinen signaalinkäsittely, usein myös pelkkä signaalinkäsittely, on digitaalisessa muodossa esitettyjen signaalien käsittelyä numeerisen laskennan menetelmin. Digitaalisen signaalinkäsittelyn merkitys on kasvanut voimakkaasti viime vuosikymmeninä tietokoneiden laskentatehon kasvaessa ja yhä uusien sovelluskohteiden avautuessa. Digitaalisen signaalinkäsittelyn alaan kuuluu keskeisesti myös analogisten signaalien muuttamisen digitaaliseksi  ja päinvastoin. Useimmat digitaaliset signaalit ovatkin digitaaliseksi muutettuja analogisia signaaleja, esimerkiksi audiosignaaleja eli ääntä.

Digitaalisen signaalinkäsittelyn edut

Ennen digitaalisen signaalinkäsittelyn kehittymistä vallalla oli analoginen signaalinkäsittely. Tällöin signaaleja käsiteltiin analogisten komponenttien, kuten vastusten, kelojen, kondensaattorien, transistorien ja operaatiovahvistimien avulla.
Analogisiin signaalinkäsittelymetodeihin verrattuna digitaaliset metodit antavat tarkemman tuloksen, ovat helpommin monistettavissa ja muokattavissa sekä ovat halvempia. Ne ovat myös eräiltä keskeisiltä osin merkittävästi suorituskykyisempiä.

Keskeisiä menetelmiä

Signaalit esitetään usein aika-akselin sijaan taajuusakselilla. Aika-alueen signaalien muuntaminen taajuusalueeseen tehdään usein Fourier-muunnoksella.
Digitaalisen signaalinkäsittelyn keinoin voidaan suuresta joukosta dataa, joka sinänsä on vaikeasti tulkittavissa, saada esille dataa luettavassa, ymmärrettävässä ja käytettävässä muodossa. Triviaali esimerkki tästä on esimerkiksi keskustelun äänittäminen suuressa taustamelussa. Oleellisen datan esille saamiseksi käytetään digitaalisia suodattimia. 
Analoginen signaali muutetaan digitaaliseksi AD-muuntimella ja digitaalinen takaisin analogiseksi DA-muuntimella.
Signaaleja käsitellään usein joko tavallisella tietokoneella tai signaalinkäsittelytarkoitukseen erityisesti suunniteltuja digitaalisella signaaliprosessorilla. Useat reaaliaikaiset säätöjärjestelmät edellyttävät digitaalisen signaalinkäsittelyn keinoin käsiteltyä dataa. Etenkin suuria tai monimutkaista käsittelyä vaativia datamääriä reaaliajassa käsiteltäessä käytetään myös tarkoitusta varten räätälöityjä sovelluskohtaisia mikropiirejä tai FPGA-piirejä.
Johanna Karimäki

Politiikka

Vihreisiin Karimäki liittyi vuonna 2002. Vuoden 2004 kunnallisvaaleissa hänet valittiin Espoon kaupunginvaltuustoon. Eduskuntaan Karimäki valittiin Uudenmaan vaalipiiristä vuoden 2007 vaaleissa ja uudelleen vuosien 2011 ja 2015 vaaleissa. Hän on toiminut vihreän eduskuntaryhmän ensimmäisenä varapuheenjohtajana vuosina 2011–2013 ja 2014–2015. Vuoden 2019 eduskuntavaaleissa hän sai 3 752 ääntä ja jäi ensimmäiselle varasijalle.
Karimäki on vuodesta 2015 jäsen suuressa valiokunnassa ja Pohjoismaiden neuvoston Suomen valtuuskunnassa. Aiemmilla kausilla hän on ollut jäsen muun muassa maa- ja metsätalousvaliokunnassa (2007–2011), työelämä- ja tasa-arvovaliokunnassa (2008–2011), talousvaliokunnassa (2011–2015) sekä valtiovarainvaliokunnan maatalousjaostossa, kunta- ja terveysjaostossa sekä asunto- ja ympäristöjaostossa.

Luottamustehtävät

Karimäki oli Vihreiden Naisten hallituksen jäsen 2006–2009. Hän on ollut vuosina 2009–2012 Uudenmaan maakuntavaltuuston ja vuodesta 2013 maakuntahallituksen jäsen. Vuosina 2008–2013 Karimäki oli Tekniikan Akateemisten Liiton valtuuston jäsen.
Live-CD

Live-CD:iksi kutsutaan CD/DVD-levyltä keskusmuistiin käynnistyviä ohjelmia, kuten käyttöjärjestelmiä tai palomuureja. Live-CD:itä on mahdollista käyttää esimerkiksi käyttöjärjestelmän kokeiluun, tai kiintolevyn osiointiin tai verkon selaamiseen siten, ettei tietokoneelle jää tietoja käytöstä.
Live-CD:ltä käynnistynyt käyttöjärjestelmä ei tee muutoksia tietokoneen kiintolevyyn ilman erillistä toimenpidettä. Jotkut Live-CD:t tarjoavat mahdollisuuden tallentaa asetukset esimerkiksi USB-muistitikulle, jolta ne voidaan palauttaa seuraavia käyttökertoja varten. Osa Live-CD:ltä pyörivistä käyttöjärjestelmistä on mahdollista asentaa tietokoneen kiintolevylle kuten tavanomainen käyttöjärjestelmä.

Linux

Suosituimpia Live-CD:itä ovat Linux-jakelut. Live-Linux on Linux, joka on suunniteltu toimimaan täysin siirrettävältä medialta, kuten CD- tai DVD-levyltä tai USB-muistitikulta. Valtaosa Live-CD:istä on ilmaisia ja ladattavissa julkaisijan verkkosivuilta. Ilmaisia Live-CD:itä ovat muun muassa Knoppix, Ubuntu, Damn Small Linux ja Puppy Linux. Live-Linuxit käynnistyvät suoraan medialtaan eivätkä vaadi minkäänlaista asennusta kiintolevylle toimiakseen, joten ne ovat oivallinen ja turvallinen tapa tutustua Linuxiin ja sen eri jakeluversioihin.
Staffanstorpin kunta

Kuntajaon kehitys

Staffanstorpin kunta muodostettiin vuoden 1952 kunta uudistuksessa yhdistämällä Brågarp, Bjällerup, Esarp, Flackarp, Görslöv, Knästorp, Kyrkhedinge, Mölleberga, Nevishög, Särslöv, Tottarp ja Uppåkra. Kunta sai nimensä Staffanstorpin taajaman mukaan. Osa Åkarpin taajaväkisestä yhdyskunnasta sijaitsi vuosien 1913–1958 aikana kunnassa. Pääosa Åkarpista sijaitsee naapurikunnassa Burlövissä. Ennen vuotta 1952 taajaväkisen yhdyskunnan nimenä oli Tottarp.
Kuntaa suunniteltiin myöhemmin liitettäväksi pohjoisnaapuriinsa Lundin kuntaan. Staffanstorpia pidettiin osana Lundin vaikutusaluetta, jota laajeneva Lundin kaupunki "tarvitsisi". Kaupungin ajateltiin kasvavan Höjenjoen eteläpuolelle Staffanstorpiin kuuluvan Flackarpin seurakunnan alueelle. Staffanstorp ei tähän suostunut, vaan toteutti mittavan keskustaajaman sekä Hjärupin taajaman laajennuksen, jotta se olisi tarpeeksi elinvoimainen jatkamaan itsenäisenä kuntana. Staffanstorp-Lundin kuntablokki purettiin vuonna 1971, ja Staffanstorp sai jatkaa itsenäisenä kuntana.

Vaakuna

Staffanstorpin kuntavaakuna vahvistettiin vuonna 1969, ja se perustuu Baran kihlakunnan sinettiin. Vaakuna rekisteröitiin Patentti- ja rekisterihallituksessa uudelleen vuonna 1974.
Tauno T. Mäki

Tauno Toivo Mäki (s. 1926) on suomalainen tekniikan tutkija ja emeritusprofessori. Hän oli 1980–1992 Tampereen yliopiston yrityksen hallinnon professori. Hän tutki työnjohtosysteemiä.
Akridiinioranssi

Ominaisuudet

Huoneenlämpötilasa akridiinioranssi on oranssia kiteistä ainetta. Yhdiste liukenee veteen, etanoliin ja dimetyylisulfoksidiin. Akridiinioranssia käytetään tyypillisimmin joko hydrokloridisuolana tai kaksoissuolana, josta vastaionina on kloridi ja toisena kationina sinkki. Akridiinioranssin absorptiomaksimin aallonpituus on 500 nm ja yhdiste fluoresoi 526 nm:n aallonpituudella. Akridiinioranssi kykenee interkalatoitumaan DNA:n kaksoiskierrerakenteessa emästen väliin.

Valmistus ja käyttö

Akridiinioranssia valmistetaan kondensoimalla N,N-dimetyyli-1,3-diaminobentseeniä ja 3-dimetyyliaminobentsaldehydiä. Toinen tapa valmistaa yhdistettä on bis(4-dimetyyliamino-2-nitrofenyyli)metaanin pelkistys sinkin avulla.
Akridiinioranssia käytetään biologississa ja biokemiallisissa tutkimuksissa värjäävänä reagenssina. Sillä voidaan värjätä muun muassa bakteerisoluja ja nukleiinihappoja. DNA:n ja väriaineen muodostama kompleksi fluoresoi vihreänä ja RNA:n ja akridiinioranssin muodostaman kompleksin fluoresenssi on punaisella aallonpituudella. Tähän tarkoitukseen akridiinioranssia käytetään muun muassa fluoresenssimikroskopiassa ja sytometriassa. Akridiinioranssi värjää puuvillan oranssiksi.
Diogenes Oinoandalainen

Diogenes Oinoandalainen (100-luku) oli kreikkalainen epikurolaiseen koulukuntaan kuulunut filosofi. Diogenes tunnetaan ennen kaikkea siitä, että hän kirjoitutti kotikaupunkiinsa Oinoandaan massiivisen niin kutsutun Oinoandan piirtokirjoituksen, joka sisälsi epikurolaisen filosofian opetuksia.

Elämä

Diogenes oli kotoisin Oinoandasta, Lyykiasta. Hänen omasta elämästään ei tiedetä muuta kuin se vähä, mitä hän itse paljastaa meille piirtokirjoituksessaan. Kirjoitus itsessään on ajoitettu keisari Hadrianuksen ajalle noin vuoteen 120 jaa. Tuolloin Diogenes oli jo vanha ja sairas, joten hänen elämänsä on tuolloin ollut jo loppupuolella. Tällöin hän olisi syntynyt joskus ensimmäisen vuosisadan jälkimmäisellä puoliskolla.
Diogenes oli saanut filosofisen ja reetorikoulutuksen Rhodoksella. Hänellä vaikuttaa olleen epikurolaisia ystäviä eri puolilla kreikkalaista maailmaa. Diogenes oli ilmeisesti varakas ja kotikaupungissaan merkittävä henkilö, jotta hän kykeni hankkimaan suuren maa-alueen kirjoitukselleen. Epikuroksen ajattelusta mielenrauhan itselleen löytäneenä Diogenes kertoo motiivikseen, että vanhalla iällään hän halusi auttaa myös niitä jotka tulevat hänen jälkeensä, ja siksi hän sijoitti elämän parannuskeinot kaikkien kaupunkilaisten nähtäville. Kunnon epikurolaisen tavoin Diogenes ei ilmeisesti osallistunut politiikkaan.
Porvoon vaakuna

Porvoon vaakuna on Porvoon kaupungin tunnus. Vaakunan aihe perustuu kaupungin keskiaikaiseen sinettiin, jonka aihe on tulkittu tulusraudaksi tai C-kirjaimeksi (lat. castrum = ruots. borg).
Vaakunan selitys kuuluu ”sinisessä kentässä hopeinen, tulusraudanmuotoinen C-kirjain.” Vaakunan on piirtänyt uudelleen Gustaf von Numers, ja Porvoon kaupunginvaltuusto hyväksyi sen kokouksessaan 23. maaliskuuta 1960. Sisäasiainministeriö vahvisti vaakunan käyttöön 1. kesäkuuta samana vuonna.
Hyötyliikunta

Hyöty- eli arkiliikunta on liikuntaa jonkin muun tekemisen ohella eli ei pelkästään liikunnan vuoksi, siis jokapäiväiseen elämään kuuluvaa liikkumista - painojen nostelu kuntosalilla ei siis ole hyötyliikuntaa. Työmatkan tai muun välttämättömän matkan kulkeminen pyörällä auton sijasta, pihan haravoiminen tai portaiden käveleminen hissillä kulkemisen sijaan täyttää hyötyliikunnan kriteerit.
Hyötyliikunta voi olla myös ajattelutapa - oman terveyden edistämistä. Jo puolen tunnin päivittäinen kävely tai pyöräily, vaikkapa kahdessa 15 minuutin osassa, pitää terveyttä yllä. Hyötyliikunta ei kuitenkaan yleensä nosta kuntoa eikä auta painon pudottamisessa.
Kihnu Virve

Kihnu Virve  eli Virve Köster (s. 1928) on virolainen kansanlaulaja ja säveltäjä, joka on kotoisin Kihnun saarelta. Hän on tehnyt satoja lauluja, joiden aiheina ovat ennen kaikkea rakkaus ja meri, esimerkiksi "Mere Pidu" -nimisen laulun, jonka on esittänyt Kukerpillid-yhtye.
Virve oli vuonna 2009 Viron myydyin naisartisti. Ja muutenkin hän on yksi Viron myydyimmistä artisteista.
Hänen mukaansa on myös nimetty Kihnun ja Pärnun väliä kulkeva lautta.
Hanns Rauter

Johann Baptist Albin (Hanns) Rauter (4. helmikuuta 1895 – 24. maaliskuuta 1949) oli itävaltalaissyntyinen sotilas ja toisen maailmansodan aikana saksalainen SS-kenraali (Obergruppenführer). Rauter toimi Alankomaissa korkeassa SS-virassa vuosina 1940–1945, virkanimikkeellä Höhere SS- und Polizeiführer Nordwest.

Tausta ja sotilasuran alku

Rauter oli syntynyt Klagenfurthissa Itävallassa, ja pääsi koulusta 1912, jonka jälkeen aloitti insinööriopinnot Grazin teknillisessä yliopistossa. Ensimmäisessä maailmansodassa hän taisteli Itävalta-Unkarin armeijassa. Hän erosi palveluksesta 1919 luutnanttina. Sodan jälkeen hän toimi kansallismielisissä ja oikeistolaisissa Freikorps-joukoissa.
Rauter tapasi Adolf Hitlerin ensi kerran vuonna 1929 ja liittyi Itävallan kansallissosialistiseen puolueeseen. Hän pakeni Saksaan 1933, ja liittyi siellä NSDAP:n Itävallan johtajiin. Hän liittyi SA:han ja oli aktiivinen suunnitellessaan Itävallan kansallissosialistisen puolueen laittomia toimia. Vuonna 1935 hän liittyi SS:ään. Vuoteen 1940 saakka hän kuului Breslaun natsihallintoon.

Hollannin poliisikomentaja

Toukokuussa 1940 Rauter nimitettiin SS- ja poliisijohtajaksi Alankomaihin (Höhere SS- und Polizeiführer Nordwest). Hän oli vastuussa Heinrich Himmlerille ja Arthur Seyss-Inquartille. Asemassaan hän vastasi vastarintaliikkeen kukistamisesta ja yhteensä 110 000 hollanninjuutalaisen siirtämisestä keskitysleireille – heistä ainoastaan 6 000 selvisi leiriltä hengissä. Lisäksi Rauter siirrätti 300 000 hollantilaista Saksaan pakkotyöhön. Hän määräsi myös siviilien joukkoteloituksia natseja vastaan kohdistuneiden iskujen jälkeen.
Liittoutuneiden operaatio Market Gardenin aikana Arnhemissä Rauter komensi Osasto Rauteria (saks. Kampfgruppe Rauter) Veluwen alueella. Arnhemin jouduttua liittoutuneille Rauterista tuli Maasin rintaman SS-joukkojen päällikkö.
Maaliskuussa 1945 Rauter haavoittui vakavasti Hollannin vastarintaliikkeen iskussa Woeste Hoevessa Veluwessa. Iskua ei oltu suunniteltu Rauteria vastaan, tarkoituksena oli ryöstää elintarvikekuljetus. Saksalaisiin sotilasasuihin pukeutuneet vastarintamiehet pysäyttivät Rauterin auton, tappoivat hänen kanssamatkustajansa ja haavoittivat Rauteria vakavasti. Vastauksena hyökkäykseen saksalaiset tappoivat satoja poliittisia vankeja tapahtumapaikalla ja lisäksi 50 henkeä Amersfootin keskitysleirillä ja 40 Haagissa sekä Rotterdamissa.

Oikeudenkäynti ja tuomio

Rauter vietiin sairaalaan, jossa brittiläiset sotilaspoliisit pidättivät hänet sodan jälkeen. Rauter luovutettiin Hollannin hallitukselle. Haagissa pidetyssä, filmille tallennetussa sotaoikeuden istunnossa Rauter kiisti syyllisyytensä. Hänet tuomittiin kuolemaan, ja ylioikeus vahvisti tuomion tammikuussa 1949. Hanns Rauter teloitettiin ampumalla Scheveningenin lähellä 24. maaliskuuta 1949. Teloituspaikalla Rauter ei ottanut sidettä silmilleen ja antoi itse tulikomennon teloitusosastolle.
HMS Hollyhock (K64)

Palvelus

Alus upposi 9. huhtikuuta 1942 keisarillisen Japanin laivaston lentokoneen hyökkäyksessä Ceylonin itäpuolella.
Mielikki (lastenlehti)

Mielikki oli Helsingissä vuosina 1864–1865 ilmestynyt ruotsinkielinen lastenlehti.
Constance Lundahlin toimittama Mielikki ilmestyi kahdesti kuukaudessa Jakob Simeliuksen perillisten kirjapainosta. Säätyläiskodeille tarkoitettu lehti sisälsi kuvauksia luonnosta ja historiasta, elämäkertoja, kertomuksia, arvoituksia ja tehtäviä. Tehdäkseen ”maan äidinkieltä tunnetuksi ja rakastetuksi kasvavan polven keskuudessa” se julkaisi kirjoituksia myös suomen kielellä. Vuoden ajan ilmestynyt Mielikki lakkasi ilmeisesti kannatuksen puutteeseen.