google/wiki40b huggingface dataset:
Eduard Vääri

Eduard Vääri (26. kesäkuuta 1926 – 17. toukokuuta 2005) oli virolainen kielitieteiljä ja Tarton yliopiston suomalais-ugrilaisten kielten professori.

Biografia

Eduard Vääri syntyi Tartumaan Valgutassa. Hän toimi viron kielen opettajana Tarton opettajainstituutissa vuoteen 1953, jolloin hän liittyi Tarton yliopiston opettajakuntaan. Kieltentutkimuksensa hän aloitti vuonna 1952. Vääri tutki muun muassa Valdain karjalaa, liiviä ja vatjaa. Hänen kandinaattityönsä aihe oli itämerensuomalaisten kielten sukulaisuussanasto. Myöhemmin hän keskittyi erityisesti liivin ja viron kielen tutkimiseen. Vääriä pidetäänkin Viron merkittävimpänä liivin ja liiviläisyyden asijantuntijana. Hän väitteli tohtoriksi vuonna 1975 väitöskirjallaan, joka koski liivin alkuperäisiä suffikseja.
Jack Spooky

Jack Spooky (comical horror voice, mischievous vampire doll) on The Candy Spooky Theater -nimisen yhtyeen vokalisti. Hän toimi ennen Dororo -nimisessä bändissä (hänen nimensä oli silloin Shati), The Candy Spooky Theaterissa olevan Peggyn kanssa. Hän sanoittaa itse kaikki The Candy Spooky Theaterin sanoitukset ja suunnittelee levyjen kannet ja paidat. Hän on 184 cm pitkä, painaa 56 kilogrammaa (painoindeksin mukaan hän on alipainoinen) ja hänen jalkansa pituus on 27.5 cm. Hän on syntynyt Helmikuun 1 päivänä.
Me tanssimme taas

Juoni

Josh ja Dinah Barkley (Fred Astaire ja Ginger Rogers) ovat avio- ja musikaalikomediapari uriensa huipulla. Kun he saavat uusimman show’nsa päätökseen, Dinah tapaa vakavan ranskalaisen näytelmäkirjailijan, Jacques Pierre Barredout’n (Jacques François), joka ehdottaa Dinah’lle draamanäyttelijän uraa. Dinah yrittää pitää ehdotuksen salassa Joshilta, mutta kun Josh löytää Jacquesin antaman käsikirjoituksen Dinah’n piilosta, pariskunta eroaa.
Heidän hyvä ystävänsä Ezra Miller (Oscar Levant) yrittää saada Barkleyitä takaisin yhteen, mutta hän epäonnistuu. Kun Josh katsoo salaa Dinah’n näytelmäharjoituksia, hän näkee kuinka Dinah ponnistelee. Josh kutsuu häntä ja esittää olevansa ranskalainen; Josh antaa Dinah’lle neuvoja, jotka auttavat häntä ymmärtämään rooliaan. Neuvot tuottivat tulosta, kun Dinah näyttelee roolinsa erinomaisesti. Show’n jälkeen Dinah vahingossa saa tietää, että hänen myöhäisiltainen mentorinsa ei ollutkaan Barredout vaan Josh. Kuultuaan tämän Dinah kiiruhtaa Joshin asunnolle ja kaksikko palaa yhteen.

Tuotanto

Alun perin Judy Garland oli Dinah Barkleyn roolissa. Garland kävi vielä harjoituksissa, mutta sitten vetäytyi projektista. Oli tullut ilmi, että Garland ei pystynyt näytellä roolia fyysisesti eikä psyykkisesti. Tuottaja Arthur Freed otti yhteyttä Ginger Rogersiin, että olisiko hän halukas palaamaan Astairen kanssa samaan elokuvaan. Rogers oli kiinnostunut ja Me tanssimme taas -elokuvasta tuli Astairen ja Rogersin kymmenes ja viimeinen elokuva yhdessä. Elokuva on myös ainoa Astairen ja Rogersin värillinen musikaalielokuva. Elokuvan ilmestyessä monet kriitikot kommentoivat Rogersin muuttunutta figuuria, että 1930-luvun keijukaistyttö on tehnyt tietä vankalle ja urheilulliselle naiselle.
Me tanssimme taas kuvattiin Technicolor-elokuvausmenetelmällä elokuun 8. päivästä lokakuun 30. päivään 1948 2 325 420 dollarin budjetilla. Elokuvan työnimi oli You Made Me Love You. RKO Radio Pictures oli aiemmin tuottanut Rogersin ja Astairen elokuvamusikaalit, mutta Me tanssimme taas -elokuvan tuotti Metro-Goldwyn-Mayer.

Julkaisu ja vastaanotto

Me tanssimme taas sai Yhdysvaltain ensi-iltansa New Yorkissa 4. toukokuuta vuonna 1949, ja pian sen jälkeen elokuva meni laajaan teatterilevitykseen. Suomessa elokuva sai ensi-iltansa 6. heinäkuuta vuonna 1951. Elokuvan levittäjänä oli Metro-Goldwyn-Mayer.
Ilmestyessään Me tanssimme taas sai kriitikoilta myönteisen vastaanoton, ja elokuva oli yleisömenestys. Elokuva tuotti Yhdysvaltain teatterilevityksessä 3,2 miljoonaa dollaria. Me tanssimme taas tuotti yhteensä vähän yli 5,4 miljoonan dollarin lipputulot maailmanlaajuisesti. Rotten Tomatoes -sivuston mukaan kriitikoiden arvosteluista 60 prosenttia on myönteisiä perustuen kymmeneen arvosteluun.
Me tanssimme taas on julkaistu VHS:lle ja DVD:lle. Warner Bros. julkaisi elokuvan DVD:lle Yhdysvaltain markkinoille 16. elokuuta vuonna 2005.

Radiosovitus

Lux Radio Theater lähetti 60-minuuttisen radiosovituksen elokuvasta 1. tammikuuta vuonna 1951, jolloin Ginger Rogers uusi roolinsa Dinah Barkleyna. Fred Astairen roolissa oli George Murphy.
Kaukaan saha

Kaukaan saha on Lappeenrannassa sijaitseva UPM-Kymmene-konserniin kuuluva sahalaitos joka on yksi Suomen suurimpia. Sahan tuotantokapasiteetti oli vuonna 2013 500 000 kuutiometriä sahatavaraa vuodessa ja höyläämön 60 000 kuutiometriä. Sahan ja höyläämön palveluksessa on noin 160 henkilöä. Tuotanto menee pääasiassa puusepän- ja huonekaluteollisuuteen sekä rakentamiseen.
Saha perustettiin 1891 Lauritsalan sahan nimellä ja se oli T. & J. Salvesen-yhtiön omistuksessa. Salvesenin Lauritsalan saha siirtyi 1916 Kaukas Oy:n omistukseen. Saha toimi Lauritsalassa aina vuoteen 1959 jolloin se siirtyi Kaukaan muiden tuotantolaitosten yhteyteen. Vuonna 1956 nykyisen sahan alueella aloitettiin ensimmäisenä Suomessa sahatavaran keinokuivaus. Kaukaalle valmistui vuosina 1967–1971 Lappeenrantaan uusi sahalaitos, joka lisäsi sahatavaran tuotantokapasiteettia 330 000 kuutiometriin. 
Saha toimi vuodesta 1996 Yhtyneet Sahat Oy, Kaukaan saha nimellä ja vuonna 2000 sahan yhteydessä aloitettiin myös sahatavaran jatkojalostus. Vuodesta 2004 Kaukaan saha toimi osana UPM-Kymmene Wood Oy:tä ja vuonna 2007 kun UPM-Kymmenen saha- ja vaneriliiketoiminnat eriytettiin, Kaukaan saha tuli osaksi UPM-Kymmene Oyj:tä.
Dibutyylieetteri

Ominaisuudet

Dibutyylieetteri on huoneenlämpötilassa kirkasta nestettä. Sillä on dietyylieetterinkaltainen hieman hedelmäinen ominaishaju. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta, mutta liukenee erittäin hyvin etanoliin ja dietyylieetteriin sekä asetoniin. glykoliin tai glyseroliin se ei kuitenkaan liukene. Dibutyylieetteri muodostaa atseotrooppisia seoksia useiden orgaanisten liuottimien kanssa. Varastoitaessa dibutyylieetterin joukkoon muodostuu usein helposti räjähtäviä orgaanisia peroksideja.
Kharybdis

Kharybdis (m.kreik. Χάρυβδις) oli kreikkalaisessa mytologiassa toinen Italian ja Sisilian väliseen kapean Messinansalmen merihirviöistä. Toisella rannalla olleessa luolassa oleili Skylla, jonka kuusi koiran päätä sieppasivat merimiehiä ohipurjehtivista laivoista, ja vastarannan kalliolla kasvoi viikunapuu, jonka alla oleileva Kharybdis imaisi kolme kertaa päivässä valtavat vesimassat sisäänsä ja sylkäisi ne sitten taas ulos. Luultavasti Kharybdis onkin ollut salmen vuoroveden henkilöitymä. 
Kharybdis oli Poseidonin ja Gaian tytär ja alun perin najadi, merinymfi. Hän nosti tulvia ja saartoi maata aalloillaan laajentaakseen isänsä valtakuntaa mutta suututti Zeuksen, koska hän samalla supisti tämän hallitsemaa maata. Rangaistukseksi Zeus kahlehti Kharybdiin merenpohjaan. Toisen version mukaan Kharybdis varasti jatkuvasti Herakleen karjaa, ja sen vuoksi Zeus paiskasi hänet vasamallaan mereen.
Koska salmen rannat olivat vain nuolenkantaman päässä toisistaan, salmessa purjehtiva laiva yritti välttää toista hirviöistä ja ajautui siksi liian lähelle toista. Argonautit olivat aikanaan onnistuneet ohittamaan salmen jäämättä merihirviöiden armoille, mutta tällöin Hera oli käskenyt Thetiin neuvomaan heitä. Sen sijaan Odysseus ei ollut yhtä onnekas. Homeroksen Odysseiassa kerrotaan, kuinka Odysseus manalassa saamansa ohjeen mukaisesti aluksi purjehti lähempää Skyllaa kuin Kharybdista ja menetti kuusi miestänsä tälle. Aluksen päästyä salmen ohitse ja rantauduttua saarelle, jossa Helios laidunsi pyhää karjaansa, miesten tuli kuitenkin nälkä, ja he teurastivat lauman parhaat härät. Suuttuneena Helios uhkasi Zeukselle mennä manalaan loistamaan kuolleille, ellei tämä tekisi asialle jotakin, jolloin Zeus suostui kostamaan teon tuhoamalla salamallaan aluksen ja miehistön lukuun ottamatta Odysseusta, joka ei ollut osallistunut ateriaan.
Odysseus ajautui haaksirikkoisena tällä kertaa Kharybdiin tykö mutta vältti joutumasta sen kitaan pitämällä lujasti kiinni viikunapuusta. Veden purkauduttua ulos Odysseus päästi otteensa irti ja pelastautui takaisin aallon mukana tulleelle lautalleen.
Timo Kähkönen

Timo Kähkönen (s.1970) on suomalainen Tampereella asuva sarjakuvapiirtäjä. Hänen tuotantoaan ovat muun muassa Vesa Ilmarannan käsikirjoittama Paikallisuutisia-sarjakuva, Timo Varpion käsikirjoittama Synkkä ja myrskyinen yö -sarjakuva-albumi, EuroSparin mainoshahmot ja lehdissä ilmestyneet sarjakuvat: Uuno Pirkkalaisessa ja Maikat Opettajassa. Hän tekee myös muotokuvia. Kähkönen on taiteilijana itseoppinut. Kähkönen on perustanut Royal Comics Syndicate -sarjakuvasyndikaatin, joka levittää kotimaisten tekijöiden sarjakuvia.
Yläneenjoki

Veden laatu ja suojelutyö

Yläneenjoen suurimmat kuormittajat ovat maatalous ja haja-asutus, joiden päästämät ravinteet kulkeutuvat joen mukana myös Pyhäjärveen. Typpikuormitys Pyhäjärveen oli 1980-luvulla 123 tonnia, 1990-luvulla 158 tonnia ja 2000-luvun alkupuoliskolla 184 tonnia vuodessa. Fosforikuormitus oli samaan aikaan vastaavasti 8,4 tonnia, 8,1 tonnia ja 8,3 tonnia vuodessa. Viemäreiden vuoto aiheutti 1990-luvun alkupuoliskolla yli 20 % näytteistä huonoja tuloksia. Suojelutoimien johdosta tilanne on parantunut huomattavasti ja huonoja näytteitä on saatu enää alle 10 %.
Suojelutyö on alkanut 1990-luvun puolessavälissä. Ojien virtausta on hidastettu patoamalla niille laskeutusaltaita, suodattimia ja rakentamalla kosteikkoja, joiden läpi ojien vedet kulkeutuvat. Peltojen reunoille on jätetty suojavyöhykkeitä, jotta sadevedet eivät kuljettaisi kiintoainesta ojiin. Suodatinkenttiä, laskeutumisaltaita ja koskeikkoja ovat esimerkiksi Kiimassuonojan kenttä, Susiniemen koskeikko, Imponojan kosteikko, Tourulan patoallas-kosteikko ja Liinojan padot.
Antti-palkinto

Antti-palkinto tai Antti-patsas on Sanomalehtien Liiton paikallislehtijaoston (ent. Suomen Paikallislehtien Liitto), Paikallislehtien päätoimittajayhdistyksen ja Suomen Paikallismediat Oy:n vuosittain jakama tunnustus yhteisölle, joka on toiminnallaan edistänyt paikallislehdille tärkeitä arvoja. Palkinto on nimetty ensimmäisen suomenkielisen sanomalehden julkaisijan Antti Lizeliuksen mukaan. 
Vuosina 1981–1992 valtakunnallisia Antti-patsaita jaettiin tunnustuksena joko henkilölle tai yhteisölle, sen jälkeen vain yhteisöille.
Valtakunnallisen palkinnon lisäksi jaetaan alueellisia Maakunta-Antti-palkintoja ja yksittäisten paikallislehtien palkintoja.
Paikallislehdistön pronssisen Antin on suunnitellut kuvanveistäjä Kari Ovaska. Antti-palkintojen virallinen jakopäivä on Antin nimipäivä 30. marraskuuta.
Patsasta ei jaettu ollenkaan vuonna 2015. Paikallislehdet päätyivät ratkaisuun kiinnittääkseen huomiota Postin toimintaan.
Ver sacrum

Ver sacrum (lat., pyhä kevät) on muinaisen Italian asukkaiden tapa uhrata keväistä karjaa jumalille, yleen Juppiterille. Samalla lähetettiin 20 vuotta täyttäneitä uusien asuinpaikkojen etsintään. Näin tehtiin vaikeina aikoina, kun yhteisö oli vaarassa, jumalien lepyttämiseksi.
Deirdre

Deirdre, iiriksi Deirdriu, oli Irlannin varhaisessa kirjallisuudessa lempeä ja oikeudentuntoinen The Fate of the Sons of Usnech (Oidheadh Chloinne Uisneach) -rakkaustarinan sankaritar.
The Fate of the Sons of Usnech liitettiin sittemmin Ulaid-tarusikermään, johdannoksi Táin Bó Cuailgne -tarinalle, jotta voitiin selittää, miksi sankari Ferghus oli loikannut Ulsterista Connachtin puolelle. Kertomus on alun perin laadittu 700–800-luvuilla, mutta tarinaa muokattiin 1400-luvulla ja se yhdistettiin runoelmien The Fate of the Children of Tuireann (Oidheadh Chloinne Tuireann) ja The Fate of the Children of Lir (Oidheadh Chloinne Lir) kanssa kokoelmaksi The Three Sorrows of Storytelling (Tri Truaighe Scéalaigheachta). Tarun vanhempi versio on säilynyt vuonna 1160 julkaistussa The Book of Leinster -teoksessa, ja tämä alkuperäinen tarina on karumpi ja traagisempi, huomattavasti rosoisempi eikä niin romantisoitu kuin myöhempi versio. 
Taru kertoo, että Deirdre oli Ulsterin kuninkaan Conorin (Conchobar mac Nessa) runonlaulajan Fedlimidin tytär. Ennen Deirdren syntymää druidi Cathbadh ennusti, että Deirdrestä tulisi kaunotar, mutta moni mies saisi surmansa tytön vuoksi. Ulsterin soturit vaativat lapsen surmaamista, mutta Conchobar päätti kasvattaa Deirdren salassa ja mennä tytön vartuttua naimisiin hänen kanssaan. Deirdre kasvoi syrjäseudulla poikkeuksellisen kauniiksi naiseksi. Eräänä päivänä nuori Deirdre näkee kasvatusisänsä nylkevän vasikkaa lumessa. Korppi juo lumelle valunutta vasikan verta. Deirdre lausuu kumppanilleen, runoilija Leabharchamille, että miehellä, johon hän rakastuu, on sama väriyhdistelmä: mustat hiukset, valkea iho ja punaiset posket. Naisrunoilija kertoo silloin Deirdrelle, että on eräs Noísi, Usnechin poika, jolla on juuri nämä piirteet.
Tämän kuultuaan Deirdren on pakko lähteä kohtaamaan Noísia (iiriksi Noísiu). Deirdre suostuttelee Noísin karkaamaan kanssaan. He pakenevat Skotlantiin yhdessä Noísin kahden veljen kanssa. Siellä he asuivat rauhassa, kunnes Conchobar sai houkuteltua heidät takaisin Irlantiin petoksella. Conchobar lähettää heille viestin, jossa lupaa armahduksen, jos nuoret palaavat kotiinsa. Deirdre ei luota lupaukseen, mutta Conchobar onnistuu silti houkuttelemaan kolme veljestä hoviinsa Emhain Machaan, jossa Eoghan surmaa nämä. Tästä seuraa verinen kapina Ulsterissa. Conchobarin kavaluutta inhoava Ferghus päättää liittyä Connachtin joukkoihin. Deirdre ei halua joutua Conchobarin käsiin ja tekee lopulta itsemurhan iskemällä päänsä kallioon. Tarun myöhäisempi versio jätti tarinan ensimmäisen puoliskon pois ja pitkitti traagista loppua asettamalla Deirdren elämään vuoden ajan Conchobarin kanssa ennen kuin hän teki itsemurhan.
The Fate of the Sons of Usnech –taru on ollut kautta aikain sekä Irlannissa että Skotlannissa erittäin suosittu, ja se vaikutti kirjallisuuteen vielä 1900-luvun alussakin, jolloin tarinan kertoivat näytelmämuodossa John Millington Synge ja William Butler Yeats.
Dmitri Juškevitš

Seuraura

Juškevitš pelasi ensimmäiset miesten pelinsä Lokomotiv Jaroslavlissa kaudella 1988–1989. Tuolloin joukkue pelasi vielä Neuvostoliiton jääkiekon mestaruussarjaa. Juškevitš pelasi Jaroslavlissa myös työsulkukaudella 1994–1995 sekä kausina 1999–2000 ja 2003–2004. Philadelphia Flyers varasi Juškevitšin NHL:ään kuudennella kierroksella vuonna 1991. Hän pelasi vielä kauden 1991–1992 Dynamo Moskovassa, jossa voitti IVY:n mestaruussarjan mestaruuden ja siirtyi sen jälkeen Flyersiin. Kolmen Flyers-kauden jälkeen Juškevitš siirtyi Toronto Maple Leafsiin, jossa pelasi seitsemän kautta. Hän pelasi myös NHL:n tähdistöottelussa vuonna 2000.
Toronto kauppasi Juškevitšin Florida Panthersiin vaihdossa Róbert Švehlaan kaudeksi 2002–2003. Hän edusti sen aikana Panthersin lisäksi Los Angeles Kingsiä, jonne hänet kaupattiin vaihdossa Jaroslav Bednářiin ja Andreas Liljaan sekä Philadelphia Flyersia, jossa päätti NHL-uransa.
Kaudeksi 2003–2004 Juškevitš palasi Venäjälle ja Lokomotiv Jaroslavliin. Sen jälkeen hän edusti myös Severstal Tšerepovetsia, Metallurg Magnitogorskia, SKA Pietaria sekä Sibir Novosibirskiä.
Juškevitš siirtyi marraskuussa 2009 kuukauden koeajalle jääkiekon SM-liigajoukkue Oulun Kärppiin ja sai paikan kauden loppuun marraskuun lopulla. Hän lopetti uransa kevääseen 2010.

Maajoukkueura

Juškevitš on edustanut maajoukkueurallaan Neuvostoliittoa, Itsenäisten valtioiden yhteisöä (IVY) ja Venäjää. Hän voitti olympiakultaa IVY:n joukkueessa vuonna 1992 ja olympiahopeaa Venäjän joukkueessa vuonna 1998.
Jääkiekon MM-kilpailuissa Juškevitš edusti IVY:ä kerran ja Venäjää kolmesti. Hän voitti maailmanmestaruuden Venäjän joukkueessa vuonna 1993 ja hänet valittiin kisojen parhaaksi puolustajaksi. Alle 20-vuotiaiden MM-kilpailuissa Juškevitš edusti Neuvostoliittoa vuosina 1989, 1990 ja 1991. Hän saavutti kultaa vuonna 1989 ja hopeaa vuosina 1990 ja 1991.
Jouhtilampi (Keuruu, Suolahden Mäkikylä)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,3 hehtaaria ja se on 300 metriä pitkä ja 100 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 700 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Kupanjoen valuma-alueella (35.66), jonka Kupanjoen yläosan aeseen (35.662) se kuuluu.
Kuppikaakeli

Kuppikaakeli on perinteisissä kaakeliuuneissa käytetty kaakeli. Kuppikaakelissa on kaakelilevyn taakse kiinnitetty kuppimainen osa.
Kuppikaakelit ovat osa uunin rakennetta, eivät vain viimeisenä lisättävä pinnoite. Kaakelit muurataan yhtä aikaa muun muurauksen kanssa, kerros kerrokselta. Jokaisen kaakelin kuppiosan yläreunassa on reikä, josta laitetaan rautanaula. Kaakelit kiinnitetään toisiinsa kieputtamalla rautalankaa naulojen ympäri. Lisäksi alhaalle taivutetaan vielä pellin pala pitämään kaakelit yhdessä. Kuppiosa ja niiden välit täytetään savesta ja hiekasta sekoitetusta laastista sekä joko kokonaisesta tai halkaistusta tiilestä tai tiilen paloilla.
Fennia-ryhmä

Suomalainen Fennia-konserni, muodostuu vahinkovakuuttamiseen erikoistuneesta Fenniasta, vapaaehtoisia henki-, eläke- ja säästövakuutuksia tarjoavasta Henki-Fenniasta, varainhoitopalveluja tarjoavasta Fennia Varainhoito Oy:stä, palveluyhtiö Fennia-palvelu Oy:stä sekä Fennia Kiinteistökehitys Oy:stä.
Fennia-konsernin yhtiöistä Fennia on keskinäinen vakuutusyhtiö, jonka omistavat sen asiakkaat. Henki-Fennia  ja Fennia Varainhoito Oy ovat kokonaan Fennian omistamia tytäryhtiöitä. Fennia Kiinteistökehitys Oy on osa Fennia-konsernia ja Fennia Varainhoito Oy:n tytäryritys. Fennia Kiinteistökehitys Oy:n omistavat Fennia Varainhoito Oy (70%) sekä Rakennuttajatoimisto Allianssi Oy (30 %).
Fennian juuret ulottuvat vuoteen 1882, jolloin perustettiin Palovakuutusosakeyhtiö Fennia. Fennia-ryhmä syntyi useiden yritysjärjestelyjen tuloksena vuonna 1998. Vuonna 2001 silloisen Yrittäjäin Fennia -nimi muutettiin Fenniaksi. Aiemmin Fennia-ryhmään kuuluva työeläkeyhtiö Eläke-Fennia fuusioitui LähiTapiola Eläkeyhtiön kanssa, ja sulautumisen seurauksena uusi Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo aloitti toimintansa vuoden 2014 alussa.
Fennia-konsernin tärkeimmät yhteistyökumppanit ovat Danske Bank, Pihlajalinna, Suomen Yrittäjät, Nuori Yrittäjyys, Perheyritysten liitto ja Keskinäinen Työeläkevakuutusyhtiö Elo sekä Veritas Eläkevakuutus. Fennia-konserni on myös pitkäaikainen HelsinkiMission yhteistyökumppani.  
Fennia on järjestänyt vuodesta 1990 alkaen yhdessä Design Forum Finlandin kanssa yrityksille suunnatun muotoilukilpailun (Fennia Prize),  jonka tavoitteena on tukea korkeatasoisten tuotteiden ja palveluiden tuottamista ja edistää teollisuuden kilpailukykyä ja kansainvälistymistä.
Mundžanin kieli

Mundžanin tai jidga-mundžanin kieli (mundžaniksi məndži roy) on Afganistanissa ja Pakistanissa puhuttuva iranilainen kieli. Sen puhujat elävät Afganistanin Badahšanin provinssissa sijaitsevassa Koktšan alkujoen Mundžanin laaksossa sekä Pakistanin Luoteisprovinssissa sijaitsevassa Chitralin sivujoen Lutkuhin laaksossa. 1960-luvun lopulla Mundžanin laaksossa oli noin 2000 asukasta (16 kylää). Lutkuhin laaksossa asukkaita on vähän yli tuhat (12 kylää).
Mundžani kuuluu iranilaisten kielten itäiseen ryhmään. Siinä on sekä paštun että pamirilaisten kielten piirteitä. Lutkuhin laaksossa puhuttavaa mundžanin murretta jidgaa (yídəγa) voidaan käytännössä pitää erillisenä kielenä.
Kieli toimii vuorten erottamissa laaksoissa asuvien yhteisöjen suullisen kanssakäymisen välineenä. Kaikki Mundžanin asukkaat puhuvat myös paikallista darin kielen murretta. Lutkuhin laaksossa osataan darin lisäksi myös Chitralin pääkieltä khowaria.
Kestävyyssukkulajuoksu

Kestävyyssukkulajuoksu tai kestävyyssukkulajuoksutesti tai piip-testi (ruots. beep-test, engl. beep test) on juoksukuntotesti, jolla mitataan maksimaalista kestävyyttä. Se on yleensä sisätiloissa (liikuntasalissa) suoritettava aerobisen ja anaerobisen kestävyyden mittari. Siinä juostaan 20 metrin matkaa edestakaisin yhä nopeammin aina uupumukseen saakka. Testiä tahdittaa äänite, jonka äänimerkit antavat luvan lähteä aina seuraavalle sukkulalle. Juoksuvauhdin nopeutuessa alkavat huonokuntoisimmat karsiutua, koska eivät ehdi ajoissa seuraavaan käännökseen.
Kestävyyssukkulajuoksu on nykyisin koululaisten aerobisen peruskestävyyden ensisijainen mittausmenetelmä ja myös yksi Eurofit–testipatterin testeistä.

Testin kulku

Sukkulajuoksun aloitusvauhti on 8 km/h. Äänimerkkien ilmaisema vauhti nopeutuu minuutin välein 0,5 km/h kerrallaan. Kääntymisviivalla käännyttäessä toisen jalan on kosketettava kääntymisviivaa. Jos juoksija ehtii kääntymisviivalle ennen äänitteeltä tulevaa seuraavan sukkulan aloitusmerkkiä, hänen täytyy odottaa tätä merkkiä ennen uuden sukkulan aloittamista.
Testin suorittamista varten tarvitaan tasainen ja pitäväpintainen vähintään 22 metriä pitkä alue. Yhdensuuntaiset kääntymisviivat piirretään tai merkitään teipillä 20 metrin etäisyydelle toisistaan. Lisäksi merkitään kontrolliviivat 3 m ennen kumpaakin kääntymisviivaa. Jokaiselle juoksijalle merkitään kääntymisviivoille keiloin tai muuten vähintään metrin levyinen juoksurata.
Mikäli äänimerkki kuuluu ennen kuin juoksija on ehtinyt kääntymisviivalle, tulee hänen käydä viivalla kääntymässä ja pyrittävä sitten ehtimään seuraavalle kääntöpaikalle hyväksyttävästi. Kun juoksija myöhästyy kahden perättäisen sukkulan ajalta kääntöpaikalta niin, ettei hän ehdi äänimerkin kuuluessa kontrolliviivalle saakka, suoritus keskeytetään. Tulokseksi tulee juostujen sukkuloiden lukumäärä, johon ei sisällytetä keskeytykseen johtanutta sukkulaa eli toista perättäistä virheellistä suoritusta.
Testin kehitti Luc Léger Montréalin yliopistossa 1980-luvulla. Suomeen ja erityisesti lasten ja nuorten kuntotestaukseen sitä ovat soveltaneet Tero Viljanen, Simo Taimela ja Urho Kujala tutkimuksessaan Koululaisten fyysinen aktiivisuus, kestävyyskunto ja ponnistuskorkeus.
Aitoluterilaiset

Aitoluterilaiset ovat luterilaisuuden alkuvaiheessa syntynyt ryhmittymä. Heitä kutsutaan joskus gneesioluterilaisiksi. Sana gnesios tarkoittaa suomeksi aitoa. Nimitys tuli siitä, kun ryhmittymä katsoi edustavansa Martti Lutherin kuoltua hänen aitoa oppiaan. Aitoluterilaisilla oli yliopisto Jenassa.

Liikkeen historia

Augsburgin uskonrauha vuonna 1555 jakoi luterilaisuuden kahtia. Osa teologeista vastusti kiivasti Philipp Melanchthonia ja väliaikaisia teologisia tunnustuksia. Aitoluterilaisten johtohahmoksi nousi Wittenbergin yliopiston heprean professori Matthias Flacius, joka sai tukea Lutherin vanhalta työtoverilta Nikolaus von Amsdorfilta. Flacius siirtyi Magdeburgiin josta tuli aitoluterilaisuuden keskus.
Aitoluterilaiset syyttivät Melanchtonin kannattajia eli filippistejä siitä että nämä olivat pettäneet Lutherin opetukset hyvistä teoista ja ihmisen vapaasta tahdosta. Syytöksistä kehittyi useita katkeria riitoja luterilaisten kesken, ja ne saatiin sovittua vasta Yksimielisyyden ohjeessa vuonna 1577. Aitoluterilaiset vastustivat vahvasti myös kryptokalvinisteja, jotka edustivat Jean Calvinin näkemystä kasteesta. Aitoluterilaiset syyttivät myös filippistien olevan oikeasti kryptokalvinisteja. Luterilaisuuden sisäiset riidat loppuivat pitkälti Yksimielisyyden ohjeen myötä ja aitoluterilaisuus hävisi hiljalleen.

Oppi

Vuoden 1556 Eisenachin synodissa aitoluterilaiset jakaantuivat kahtia ja suurin osa liittyi filippisteihin. Kyseisessä kokouksessa hyväksyttiin lain kolmas käyttö yksimielisyyden ohjeeseen. Poach ei hyväksynyt lain kolmatta käyttöä ja lausui: "Hyviin tekoihin ei lakia ensinkään tarvita ainoastaan usko välimieheen, Kristukseen, on välttämätön sekä vanhurskaudeksi että hyvien tekojen syntymiseksi". Esimerkiksi L. Hakolan tutkimus "Usus legis" on todennut vähemmistöön jääneen aitoluterilaisuuden edustaneen lain kolmannesta käytöstä Lutherin käsityksiä. Myöhemmin aitoluterilaiset ja filippistit kiistelivät myös synergismistä, eli siitä, kuuluuko ihmisen tehdä yhteistyötä Jumalan kanssa pelastuakseen. Aitoluterilaiset joutuivat myös väittelyihin ehtoollisesta erityisesti kryptokalvinistien kanssa.

Liikkeen teologeja

Aitoluterilaisia teologeja olivat: Nikolaus von Amsdorf, Johann Wigand, Nikolaus Gallus, Matthaus Judex, Joachim Mörlin, Hesshus Tilemann, Johann Timan, Joachim Westphal, Aegidius Hunnius, Anton Otto, Andreas Poach ja Erasmus Sarcerius.