google/wiki40b huggingface dataset:
Anita Rée

Anita Clara Rée (9. helmikuuta 1885 Hampuri – 12. joulukuuta 1933 Kampen) oli saksalainen, juutalaistaustainen taidemaalari. Tyylillisesti hänet voidaan luokitella avantgardisteihin.

Elämänvaiheita

Anita Rée syntyi kuuluisaan juutalaiseen kauppiasperheeseen ja hänen vanhempansa olivat Israel ja Clara Rée. Vanhemmat päättivät kuitenkin viedä Anitan ja hänen sisarensa Emilien kasteelle ja kasvattaa tyttärensä luterilaisiksi.
Rée opiskeli aluksi taidetta Hampurissa Arthur Siebelistin johdolla, ja vuonna 1906 hän tapasi Max Liebermannin, joka havaitsi hänen lahjansa ja kannusti jatkamaan opintoja. Yhdessä ystäviensä ja taidemaalari Franz Nölkenin kanssa Rée perusti oman ateljeeyhteisön vuoden 1910 paikkeilla. Rée lähti ateljeesta, kun huomasi että rakkaussuhde Nölkeniin oli jäänyt yksipuoliseksi. Talven 1912–1913 Rée oleskeli Pariisissa ja opiskeli maalaustaidetta Fernand Légerin johdolla.
Vuonna 1913 Rée otti osaa Hampurissa pidettyyn suureen taidenäyttelyyn ja seuraavana vuonna hän oli tunnustettu muotokuvamaalari. Vuonna 1919 hän liittyi "Hampurin Secession" - nimiseen taiteilijaryhmään, jonka esikuvana olivat Berliinin ja Münchenin vastaavat ryhmät. Vuonna 1921 hän matkaili Tirolissa ja vuodet 1922- 1925 hän asui Positanossa Italiassa. Italian oleskelunsa aikana hän sai vahvoja vaikutteita renessanssitaiteilija Piero della Francescalta. 
Hampuriin Rée palasi vuonna 1926. Hän oli mukana naistaiteilijoiden yhdistyksen perustamisessa. Tuolloin häneltä tilattiin seinämaalauksia julkisiin rakennuksiin. Maalaukset hävitettiin kansallissosialistien valtakaudella 1933–1945. Vuonna 1930 Rée koki ensimmäisiä takaiskuja elämässään urallaan, kun häneltä uuteen Langenhornin Angkarkircheen tilatut seinämaalaukset päätettiin jättää toteuttamatta. Kirkonmiehet vetosivat tuolloin uskonnollisiin syihin. Pian kansallissosialistit julistivat hänet juutalaiseksi ja Hampurin taiteilijaseura muukalaiseksi. Rée muutti Hampurista Syltiin. 
Rée tunsi olevansa monien vihamielisten hyökkäysten kohteena ja todennäköisesti näiden syiden vuoksi surmasi itsensä vuonna 1933. Sisarelleen hän oli jättänyt kirjeen, jossa kuvaili maailman mielettömyyttä. Hän jätti jälkeensä 190 teosta. Vuonna 1936 Réen ystävä, historioitsija Carl Georg Heise kirjoitti häntä puolustaneen artikkelin. Sen mukaan Rée, jonka vanhemmat olivat saksalaistuneita ja joka oli kasvatettu kristityksi, ei ollut itsekään pitänyt itseään juutalaisena. Sen vuoksi häntä ei tulisi pitää juutalaisena taiteilijana. Kirjoitus suututti Réen sekä kristityt että juutalaiset ystävät.  
Vuonna 1937 hänen työnsä julistettiin rappiotaiteeksi ja ne poistettiin museoista. Hampurin taidehallin huoltomies Wilhelm Werner otti Réen työt kotiinsa, minkä ansiosta ne säilyivät jälkipolville. Nykyään niitä on esillä Hamburger Kunsthallessa.
York Factory First Nation (York Landing)

York Factory First Nation on intiaanireservaatti Kanadassa, Manitoban provinssissa York Landingin kylässä. Reservaatin asukkaat asuivat alun perin York Factoryssä. Vuonna 1957 Hudson's Bay Companyn suljettua toimipisteensä, alueen asukkaat siirrettiin uuteen reservaattiin nimeltä York Landing. Kylässä oli vuonna 2006 suoritetussa väestönlaskennassa 416 asukasta ja 116 asuntoa.

Historia

Arkeologisissa tutkimuksissa on todettu cree-intiaanien asuneen York Factoryn alueella noin 1000 vuotta ennen eurooppalaisten saapumista alueelle. York Factory toimi 1600-luvulta 1800-luvun loppupuolelle Hudson's Bay Companyn päämajana, ja sieltä käsin yhtiö hallitsi turkiskauppaa Rupertinmaaksi kutsutulla alueella, joka levittäytyi laajalle alueelle Nelsonjoen valuma-alueen varsille. Vuonna 1957 Hudson's Bat Companyn suljettua toimipisteensä, Kanadan hallitus päätti sulkea kylän ja pakkosiirtää asukkaat uudelleen, uudeksi paikaksi valittiin York Landing, lähellä Illfordin kylää.
Ketokatkero

Ulkonäkö ja koko

Kaksivuotinen ketokatkero kasvaa 10–30 cm korkeaksi. Varsi on pystyhaarainen ja sen tyvellä on kuihtunut tai tuore lehtiruusuke. Aluslehdet ovat tylppiä, ylemmät lehdet tavallisesti suippoja. Kukka on sinivioletti. Kukan verhiö on syvään neliliuskainen, ja liuskat ovat pareittain hyvin erikokoisia ja osaksi toisiaan peittäviä. Teriö on väljänieluinen ja sen suu on ripsiliuskainen.
Suomessa ketokatkerosta tavataan kahta eri kausimuunnosta, syysketokatkeroa (var. campestris) ja kesäketokatkeroa (var. suecica). Toisinaan muunnokset luokitellaan myös omiksi alalajeikseen. Muunnokset poikkeavat toisistaan varren nivelvälien, lehtien ja kukinta-ajan perusteella. Syysketokatkerolla varren nivelvälejä on 4–7 ja välit ovat hieman varsilehtiä pidempiä. Keskimmäiset varsilehdet ovat suikeita tai puikeita sekä suippoja. Muunnos kukkii elo-syyskuussa. Kesäketokatkerolla nivelvälejä on 3–5 ja välit ovat huomattavasti varsilehtiä pitempiä. Keskimmäiset varsilehdet ovat kapean vastapuikeita, tylppiä ja kielimäisiä. Muunnos kukkii kesä-heinäkuussa. Kesäkatkeron arvellaan syntyneen sopeutumana kasvupaikkojen niittämiseen.
Ketokatkerosta tunnetaan vielä kolmaskin muunnos, vuoriketokatkero (var. islandica). Nivelvälejä tällä muunnoksella on 6–9 ja ne ovat hyvin lyhyet. Kukat ovat useimmiten valkoiset.
Muista Suomessa tavattavista ketokatkerolajeista ketokatkero erottuu parhaiten kukkansa perusteella. Ketokatkeron teriö on neljäliuskainen, kun muilla lajeilla teriö on useimmiten viisiliuskainen. Ketokatkero saattaa risteytyä sitä läheisesti muistuttavan horkkakatkeron (G. amarella) kanssa.

Levinneisyys

Ketokatkeroa kasvaa kaikissa Pohjoismaissa, Isossa-Britanniassa ja Irlannissa, Ranskassa, Italiassa, Saksassa sekä Alppien alueella. Suomessa ketokatkeron vanha levinneisyysalue painottui Kotka–Kokkola-linjan eteläpuolelle. Pohjoisimmat havainnot lajista ovat Tornion seudulta. Laji on kuitenkin suuresti harvinaistunut koko maassa ja kasvupaikkoja on nykyään vain siellä täältä entisellä levinnäisyysalueella. Muunnoksien levinneisyys on Suomessa huonosti tunnettu, mutta syysketokatkero näyttäisi olevan vallitseva Manner-Suomessa ja kesäketokatkero Ahvenanmaalla.

Elinympäristö

Ketokatkero kasvaa kedoilla, laitumilla ja rantaniityillä. Kasvupaikat ovat lähes poikkeuksetta karjan laiduntamia alueita. Perinteisen laidunnuksen loppumista seuraava kasvupaikkojen umpeenkasvu on hävittänyt tehokkaasti aikaisemmin menestyneitä ketokatkeropopulaatioita.

Käyttö

Ketokatkeron ollessa aikaisemmin yleinen sitä on ainakin Ruotsissa käytetty humalan sijasta oluenpanossa sekä myös rohtona. Kasvista saatua uutetta nautittiin vilustumista vastaan.
Kuikat

Evoluutio

Neoaves jakautui kahteen kehityslinjaan noin 79,6 miljoonaa vuotta sitten. Yhdestä kehittyivät varpuslinnut (Passeriformes), toisesta jalohaukkalinnut (Falconiformes), rantalinnut (Charadriiformes), ulappalinnut (Procellariiformes), kuikkalinnut (Gaviiformes), haikaralinnut (Ciconiiformes) ja pingviinilinnut (Sphenisciformes).
Kuikkalinnuilla ja ulappalinnuilla on luultavasti yhteinen esi-isä, joka tutkijoiden mukaan eli Gondwanalla noin 71 miljoonaa vuotta sitten, kun Australia, Etelämanner ja Etelä-Amerikka olivat kiinni toisissaan ja suuri maa-alue sijaitsi etelämpänä. Nykyisillä kuikilla on pitkä kehityshistoria takanaan, mutta ovat nykyään varsin samanlaisia ja muodostavat vain yhden suvun ja heimon.

Ulkonäkö ja elintavat

Kuikat ovat uikkuja suurempia ja erinomaisesti vesielämään sopeutuneita: ruumis on muodoltaan sikarimainen, pyrstö on lyhyt ja jalat ovat kaukana peräpäässä. Näiden ominaisuuksiensa ansiosta kuikat liikkuvat vedessä taitavasti. Kuikat pystyvät olemaan veden alla 3–5 minuuttia, etenemään 500–800 metriä ja sukeltamaan 30 metrin syvyyteen. Yleensä sukellus kestää 20–50 sekuntia. Sukelluksen ajaksi ihopoimu sulkee sierainaukot. Kuikat ovat kömpelöitä maalla, jonne ne eivät nousekaan muuten kuin pesimään, eivätkä koskaan etäänny maata pitkin 1,5 metriä kauemmaksi vesirajaa. Poikaset osaavat synnynnäisesti ryömiä ja se käyttää tätä taitoa myös aikuisena.  Lepoasennossa kuikkalintujen pää on selvemmin vaakasuorassa kuin merimetsojen mutta ei niin vaakasuorassa kuin koskeloiden. Lennossa pää ja kaula työntyvät suoraan eteen vähän ruumiin tason alapuolelle, josta syystä lentokuva on hieman köyryn näköinen. Kuikkien lentonopeus on 70–80 km/h. Kuikkalinnut ovat äänessä etupäässä pesimäaikoina; äänet kuuluvia, valittavia tai kaakattavia. Kuikat pesivät sisävesissä metsä-, suo- ja tunturiseuduilla. Kuikat ovat kotipaikka- ja pariuskollisia. Sama pesäpaikka voi olla käytössä useita vuosia. Talvehtiminen tapahtuu merellä rannikoiden lähellä, harvemmin sisävesissä; muuttoaikoina hajaparvissa.
Kuikan suomenkielinen nimi on onomatopoeettinen eli lintu (ja sitä kautta koko heimo) on nimetty sen ääntelyn perusteella, kuik-ko, kuik-ko.
Seru Epenisa Cakobau

Nousu päälliköksi

Serun isä Tanoa Visawaqa karkotettiin, kun hän oli hävinnyt sodassa kilpailijalleen pienellä Baun saarella. Seru sai kuitenkin jäädä. Seru nousi oman heimonsa johtajaksi ja löi hänen isänsä karkottaneen heimon 1837. Vuonna 1852 hän julisti itsensä Baun hallitsijaksi ja samalla koko Fidžin kuninkaaksi. Muut heimot eivät tätä hyväksyneet ja Seru joutui 19 vuoden sotaan heitä vastaan. Vuonna 1871 hänen onnistui yhdistää heimot valtansa alle. Levukasta tuli hänen pääkaupunkinsa. Hän päätti perustaa perustuslaillisen monarkian, mutta uusi hallitus joutui ulkomaalaisten käsiin.

Vallan loppu

Yhdysvallat, joka oli tunnustanut Serun kuninkuuden jo ennen muita heimopäälliköitä, muutti linjaansa ja vaati Serulta 44 000 dollarin korvauksia tämän tekemästä hyökkäyksestä Nukulaun saarelle, jossa asui yhdysvaltalainen konsuli John William. Seru ei voinut maksaa vaadittua summaa ja hän pelkäsi Yhdysvaltain invaasiota, joten hän luovutti saaret Isolle-Britannialle. Samalla hän kääntyi kristityksi ja kielsi kannibalismin saarella 1854.
Seru säilytti asemansa arvovaltaisimpana päällikkönä kuolemaansa asti 1883. Cakobaun suku on arvostettu vielä tänäkin päivänä ja monet saaren tärkeimmistä poliittisista henkilöistä ovat Cakobaun sukua, yhtenä esimerkkinä modernin Fidžin perustaja Kamisese Mara. Poliitikkojen lisäksi Cakobaun suku on hallitsevissa asemissa myös armeijassa ja yliopistoissa.
Ristin Johannes

Elämä

Pyhän Ristin Johannes syntyi nimellä Juan de Yepes y Alvarez Hontoverossa, Avilassa, Espanjassa John de Yepesin ja Catherine Alvarezin perheen nuorimmaksi lapseksi 24. kesäkuuta 1542. Hänen isänsä kuoli lapsen ollessa vasta kolmivuotias ja hänen isoveljensä Luis kuoli myös kaksi vuotta sen jälkeen, mahdollisesti aliravitsemuksesta, jolloin hänen äitinsä ja vanhin pojista pystyivät vaivoin huolehtimaan välttämättömistä toimeentuloista. Pyhä Johannes opiskeli lapsena köyhille ja orpoutuneille lapsille tarkoitetussa sisäoppilaitoksessa ja 18 vuoden ikäisenä jesuiittojen oppilaitoksessa Medina del Campossa, jossa hän opiskeli humanistisia tieteitä, retoriikkaa ja klassisia kieliä 3 vuotta. Vuonna 1563 hän liittyi karmeliittoihin maallikkoveljenä, jotka huomattuaan hänen poikkeukselliset kykynsä vihkivät hänet papiksi, joksi hän valmistui vuonna 1567 ja hän harkitsi myös liittymistä kartusiaaneihin. Mies tapasi kuitenkin myös myöhemmin pyhimykseksi julistun pyhän Avilan Teresan, joka suostutteli hänet pysymään karmeliittasääntökunnassa ja auttamaan itseään miesluostarin perustamisessa. Pyhä Teresa halusi myös muokata karmeliittasääntökuntaa ja pyhä Johannes perustikin ensimmäisen paljasjalkakarmeliittaluostarin vuonna 1569 Durueloon. Vuonna 1572 pyhimys siirtyi Avilaan pyhän Teresan pyynnöstä ruveta hänen ripittäjäkseen ja hengelliseksi opastajakseen, missä hän viipyi vuoteen 1577 saakka. Myöhään vuonna 1577 pyhää Johannesta käskettiin jättämään hänen luostarinsa Avilassa, mutta koska hänen reformityönsä oli paavillisen nuntiuksen hyväksymä ja koska nuntiuksen hyväksyntä oli käskyä korkeampi auktoriteetti, pyhimys ei totellut sitä, vaan päätti jäädä. Vuoden 1577 joulukuun 3. päivän yönä hänet otettiin vangiksi ja vietiin Toledoon, jossa hän kärsi yli yhdeksän kuukautta vangittuna ahtaaseen selliin, mutta pääsi lopulta pakenemaan vuoden 1578 elokuussa ja meni pyhän Teresan nunnien luo sekä vietti kuusi viikkoa sairaalassa toipuakseen. Vuonna 1580 paavi Gregorius XIII tunnusti paljasjalkakarmeliitat alun perin pyhän paavi Pius V:n tekemän hyväksynnän lisäksi ja tunnusti eron paljasjalka- ja alkuperäisten karmeliittojen välillä. Pyhä Ristin Johannes sairastui 1591 ihovaivaan, joka kehittyi infektioksi ja kuoli 14. joulukuuta 1591.
Ultima IX

Juoni

Paettuaan Paganista Avatar palaa Britanniaan kohdatakseen viimeisen kerran Guardianin, joka näki hänen pääsevän pakoon lohikäärmettä jonkun teleportattua hänet turvaan. Lord Blackthorn haluaa lähteä hänen peräänsä, mutta Guardian käskee hänen odottaa, koska haluaa Avatarin näkevän, miten pahoin Britannia on tuhottu.
Kotka – 50 vuotta unelmista kuvaksi

Arviot

Pertti Koskimies kiittää Linnut-lehden arviossaan kirjan sisältöä, jossa Hautala kertoo Parkkisen haastattelemana kuvaajanurastaan. Koskimies toteaa, että muistelot ja vanhat kuvat "luovat kaunista nostalgiaa ainakin meille mennyttä haikaileville ikämiehille". Kritiikin kärki suuntautuu faktoihin, jotka Hautala sanoo tarkistaneensa, mutta joista Koskimies löytää turhan usein virheitä. Hän toteaa, että kirja on arvokas lisä luontokuvauksemme historiaan, mutta mainitsee muutamin esimerkein vahvistettuna, että maailmalla on julkaistu monia omaan luokkaansa kohoavia klassikkoja.
Royal Pavilion

Historia

Walesin prinssi, josta tuli myöhemmin kuningas Yrjö IV, vieraili Brightonissa ensimmäisen kerran vuonna 1783, vähän täysi-ikäisyytensä saavuttamisen jälkeen. Merenrantakaupungista oli tullut hienostunut Georgen sedän, Cumberlandin herttuan, asuinpaikan myötä. Prinssi jakoi setänsä kiinnostuksen teatteria, keittotaitoa ja pelaamista kohtaan, ja hän asettui asumaan Royal Pavilioniin setänsä luokse. Lisäksi prinssin lääkäri oli kertonut meriveden olevan hyväksi prinssin kihdille. Vuonna 1786 prinssi vuokrasi vaatimattoman, entisen maatalon Steinestä, Brightonin vehreältä alueelta, jota turistit pitivät huvikävelypaikkanaan. Lontoon kuninkaallisesta hovista etäällä oleva Pavilion oli prinssille hienovarainen paikka hänen ja pitkäaikaisen kumppaninsa, neiti Fitzherbertin, rakkaussuhteelle. Prinssi halusi mennä naimisiin Fitzherbertin kanssa ja he solmivat avioliiton salassa, sillä roomalaiskatolisuus esti Fitzherbertin avioliiton.
Vuonna 1787 Carlton Housen suunnittelija Henry Holland palkattiin laajentamaan olemassa olevaa rakennusta, josta tuli yksi Marine Pavilionin siivistä. Siipi liitettiin keskimmäiseen pyörörakennukseen, jossa oli vain kolme päähuonetta, aamiais- ja illallishuoneet sekä kirjasto. Vuosina 1801 ja 1802 Pavilionia laajennettiin jälleen uudella illallishuoneella ja kasvihuoneella. Prinssi myös osti kiinteistöä ympäröivät maat, joille intialaistyylinen loistelias ratsastuskoulu ja kuuden hevosen talli rakennettiin vuosina 1803-1808.
Vuosina 1815-1822 suunnittelija John Nash laajensi ja suunnitteli Pavilionin uudelleen sellaiseksi, miltä se näyttää vielä tänäkin päivänä. Keskellä Brightonia sijaitseva intialaistyylinen palatsi näyttää upealta, tosin rakennuksen mielikuvituksellinen sisustus on saanut vahvasti vaikutteita sekä kiinalaisesta että intialaisesta tyylistä.

Royal Pavilionin myynti

Kuningas Yrjö IV:n kuoltua vuonna 1830 hänen seuraajansa kuningas Vilhelm IV oleskeli Pavilionissa lukuisilla vierailuillaan. Kuningatar Viktoria ei kuitenkaan pitänyt Brightonin ja Pavilionin yksityisyyden ja tilan puutteesta, vaan osti maata Wightsaarelta Osborne Housea varten, josta tuli kuninkaallisen perheen loma-asunto. Viktorian vierailtua Pavilionissa viimeisen kerran vuonna 1845 hallitus suunnitteli myyvänsä rakennuksen ja sen maat. Lopulta hallitus myi Pavilionin kaupungille 53 000 punnalla vuonna 1850. Monet Pavilionin alkuperäisistä kalusteista poistettiin, ja suurin osa päätyi joko Buckinghamin palatsiin tai Windsorin linnaan. Pavilionin muututtua yksityisrakennuksesta julkiseksi se alkoi kiinnostaa turisteja.
Nykyään Royal Pavilionissa vierailee vuosittain noin 400 000 turistia, ja Pavilion onkin yksi Brightonin päänähtävyyksistä.

Royal Pavillion elokuvissa

Royal Pavillion nähdään pikaisesti lyhytelokuvassa Lumiukko kohdassa, jossa poika ja lumiukko ovat lentelemässä erilaisten maisemien ylitse.
Petter Herman Rosenberg

Petter Herman Rosenberg (21. maaliskuuta 1798 Vaasa – 20. tammikuuta 1874 Vaasa) oli suomalainen virkamies, josta tuli kamarineuvos.
Rosenbergin vanhemmat olivat majuri Per Herman Rosén af Rosenstein ja sepän tytär Anna Beata Spånberg, joiden avioton poika hän oli. Koulua käytyään Rosenberg tuli 1811 eli vain 13-vuotiaana Korsholman eli Mustasaaren eteläisen kihlakunnan vt. henkikirjoittajaksi sekä 1818 vt. ja 1824 vakinaiseksi kruununvoudiksi. Erotessaan virastaan 1858 hänelle myönnettiin kamarineuvoksen arvonimi. Rosenberg oli pidetty virkamies, joka osallistui valtionkomiteoiden työhön. Hän myös harjoitti liiketoimintaa ja viljan lainausta ja teki huomattavia lahjoituksia Mustasaaren ja Koivulahden kirkoille sekä oman kihlakuntansa köyhille. Rosenbergin omaisuuden peri hänen oma avioton poikansa Herman Antell, joka puolestaan lahjoitti sen taiteen ja tieteen hyväksi. Hän maalautti isästään kaksi muotokuvaa, joista toinen on Ateneumin taidemuseon kokoelmissa.
Rosenbergin puoliso vuodesta 1818 oli Catharina Christina Kaskas (k. 1859).
Konrad Pehrsson

Konrad Johan Olof Pehrsson (27. joulukuuta 1892 Dragsfjärd – 1. joulukuuta 1916 Latvia) oli suomalainen jääkäri.
Hänen vanhempansa olivat liikemies Olof Pehrsson ja Hulda Sofia Forsström. Hän kävi viisi luokkaa Turun ruotsalaista reaalilyseota ja toimi vakuutusosakeyhtiö Verdandissa Turussa konttoristina ja osastopäällikkönä.
Hän liittyi vapaaehtoisena Saksassa sotilaskoulutusta antavaan jääkäripataljoona 27:n 1. konekiväärikomppaniaan 12. tammikuuta 1916. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella ja Riianlahdella, missä hän haavoittui vakavasti ja kuoli vielä samana päivänä matkalla sairaalaan. Hänet haudattiin 2. joulukuuta 1916 sotilashautausmaahan Latsche-joen rannalle Dumben yhteishautaan saksalaisten aseveljien kanssa. Samassa haudassa lepää myös neljä muuta partiokahakoissa vuonna 1916 kaatunutta suomalaista jääkäriä: Frans Viktor Heinonen, Einar Otto Evert Myntti, Emil Aleksander Kantola ja Viktor Kamis. Jostain tuntemattomasta syystä Pehrssonille ei ole pystytetty samanlaista betonista ristiä, kuin neljälle muulle jääkärille.. Kuollessaan hän oli kirjoilla Sauvossa. Kunniamerkiksi hänelle jäi rintamalta Jääkärimerkki.
Sateenkaarikaija

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 36 senttimetriä ja paino 105–156 grammaa. Pitkäpyrstöisen papukaijan höyhenpuku on hyvin värikäs: selkäpuoli on vihreä, alapuoli pääosin violetti, alaperä ja päälaki punaiset, posket ja yläperä keltaiset. Naaras on himmeämmän värinen. Nuoren linnun päälaki on tummanvihreä. Nokka on harmaa ja ylänokka on pidentynyt kunnon koukkunokaksi, koivet ovat ruskeat ja iiris tummanruskea.
Vanhin vankeudessa elänyt yksilö eli 15,3-vuotiaaksi.

Esiintyminen

Sateenkaarikaijat elävät Australian lounaisosassa Perthin lähellä, Moore-joen eteläpuolella. Lajin elinympäristön ala on 100 000–1 000 000 neliökilometriä ja populaation koko on yli 20 000 yksilöä.

Elinympäristö

Sateenkaarikaijat ovat varsin riippuvaisia marrista (Eucalyptus calophylla), ja asuvat marrimetsiköissä, viljelysmaiden, vesistöjen ja valtateiden reunoilla. Lajia tavataan toisinaan myös Perthin esikaupunkialueilla.

Lisääntyminen

Lajin pesintä alkaa elokuussa ja jatkuu joulukuuhun. Pesä on tavallisesti vesistön lähellä kasvavan eukalyptuksen kolossa vaihtelevalla korkeudella. Naaras munii neljästä seitsemään munaa, tavallisesti viisi, joita se hautoo keskimäärin 20 päivää. Poikaset jättävät pesän viiden viikon ikäisinä, minkä jälkeen ne pysyttelevät vanhempiensa seurassa vielä muutamia kuukausia.

Ravinto

Sateenkaarikaijan ruokavaliosta pääosan muodostavat marrin siemenet, joiden syömiseen sateenkaarikaijan nokka on kehittynyt. Se syö myös muiden kasvien siemeniä, kukkia ja nuppuja, sekä hyönteisiä ja niiden toukkia.
Janus Hanski

Yksityiselämä

Hanski on ollut naimisissa vuodesta 2015. Janus Hanskin isä on muusikko Seppo Hanski, ja hänen sisaruksistaan Anna ja Pinja ovat myös levyttäneet. Hanskin äidinisä on Pehr-Olof Sirén ja hänen isoäitipuolensa on tämän puoliso Anja Pohjola.
Sivilikit

Kremlin teknokraatit

Kremlin teknokraatit eli Pietarin lakimiehet ovat Dmitri Medvedevin vetämä Putinin silovikkien kanssa kilpaileva poliittinen suuntaus Venäjällä. Teknokraatit vastustavat länsityylistä demokratiaa, ja uskovat kyvykkään eliitin tietävän, mikä on kansalle parasta. Silti teknokraatit suhtautuvat hieman vapaamielisemmin talouteen, ulkopolitiikkaan ja kansalaisvapauksiin kuin haukkamaisista turvallisuuspalvelun ja armeijan miehistä koostuvat Putinin johtamat silovikit.

Teknokraattien ajatusmaailma

Venäjällä on pitkä teknokraattisen ajattelun perinne. Lenin julisti aikoinaan kommunismin olevan neuvostovaltaa ja sähköistämistä. Nykyään Venäjällä on tarvetta uusia maan vanhentunutta teollisuutta ja kuljetusteitä ja rakentaa uutta infrastruktuuria.
Teknokraattien vetäjä, venäjän nykyinen pääministeri Dmitri Medvedev on pohjimmiltaan varsin epäpoliittinen hahmo. Teknokraatit uskovat muita etevämpään johtoeliittiin. He tarjoavat Venäjälle pelastukseksi rahaa, taitavia johtajia ja nykyaikaista teknologiaa. Näin ollen heidän mielestään maata tulee kehittää eteenpäin ylhäältä tapahtuvan ohjauksen avulla. Eri asia on, löytyykö teknokraattien riveistä sitten riittävästi johtamistaitoa innostamaan kansa projekteihin, jotka eivät sitä kiinnosta. Venäjällä vallitseva laittomuuden ja korruption ilmapiiri on myös kova pala teknokraateille. Teknokraatit uskovat venäläisten tekniikan tuntijoiden innovaatioiden vievän maan kehitystä eteenpäin ja tuottavan maalleen kunniaa. Mutta ainakin Boris Jeltsinin kaudella teknokraattien ylhäältä ohjaamat talousuudistukset
Jeltsinin kauden teknokraatit Jegor Gaidar ja Gennadi Burbulis 1991, Anatoli Tšubais-Boris Nemtsovin ryhmä 1997 ja Sergei Kirijenkon hallitus eivät onnistuneet vakauttamaan maan taloutta. Putinin kauden alun teknokraatteja olivat talousministeri
Aleksei Kudrin ja kauppaministeri German Gref.
Teknokraatteja ei tule sekoittaa demokraatteihin, vaikka he eivät ole yhtä jyrkkiä kuin silovikit. Teknokraatit eivät ole missään nimessä täysin vapaata markkinataloutta kannattavia demokraatteja vaan kannattavat valtiojohtoisia, korporatiivisia yrityksiä.
Venäjän teknokraatit eivät ole läheskään yhtä länsimielisiä kuin Grigori Javlinskin liberaalis-sosiaalidemokraattinen Jabloko ja Oikeistovoimien liitto SPS. Silti monia teknokraattisina pidettyjä on ollut esimerkiksi SPS:n riveissä. Vuonna 2010 uskottiin ainoastaan ei-länsimielisen Mironovin "Oikeudenmukainen Venäjä" nimisen puolueen olevan vakavasti otettava oppositio nykyiselle konservatiivisen Yhtenäisen Venäjän politiikalle, mutta sekin on lähellä Putinia.