Afrikan historia

Afrikan historia on yhtä pitkä kuin ihmiskunnan historia, sillä ihminen on lähtöisin Afrikasta. Historia on jaettavissa useisiin maantieteellisiin osiin, sillä historialliset vaiheet Pohjois-, Keski- ja Etelä-Afrikassa eroavat toisistaan, ja maanosassa on ollut monia huomattavia valtakuntia.

Esihistoria

Afrikan esihistoria alkaa aiemmin kuin minkään muun mantereen, koska ihmislajin kehitys sai alkunsa Afrikassa. Fossiililöydöt osoittavat nykyisen kaltaisen ihmisen eli homo sapiensin eläneen Itä-Afrikassa noin 120 tuhatta vuotta sitten.
Aluksi ihmiset harjoittivat metsästystä ja keräilyä elinpitimikseen, joka on säilynyt eräiden kansojen kuten sanien elinkeinona näihin aikoihin saakka. Maanviljely ja karjanhoito alkoi Egyptissä noin 10 000 eaa. Niitä harjoitettiin myös Saharassa ennen kuin se aavikoitui. Afrikassa kehittyi kolme erilaista viljelyskulttuuria, jotka perustuivat eri kasvien käyttöön: Niilin laaksossa viljeltiin muun muassa vehnää, Etiopian ylängöillä viljeltiin muun muassa kahvia ja durraa, ja Saharan eteläpuolisilla trooppisilla seuduilla viljeltiin muun muassa maniokkia ja jamssia.

Pohjois-Afrikan varhainen historia

Historiallinen aika alkoi noin 3300 eaa. Egyptissä, johon kehittyi yksi maailman varhaisimmista korkeakulttuureista. Samoihin aikoihin kehittyi vahvoja kulttuureita myös Niilin yläjuoksulla, joista Nubia eli Kuš oli ajoittain Egyptille varteenotettava kilpailija.
Foinikialaiset perustivat 814 eaa. Karthagon kaupungin, josta kehittyi Välimeren alueella Kreikan ja Rooman mahtia uhmannut suurvalta. Roomalaiset kuitenkin valloittivat Karthagon kolmannessa puunilaissodassa 146 eaa. ja sen jälkeen vähitellen muunkin Pohjois-Afrikan, viimeisenä Egyptin vuonna 30 eaa.
Kun Rooman valtakunta hajosi vuonna 395, Egypti ja osa nykyistä Libyaa jäivät Itä-Roomalle. Muu osa Afrikan pohjoisrannikkoa Länsi-Roomalle, mutta seuraavalla vuosisadalla sen valloittivat vandaalit.
Arabit valloittivat 600-luvulla koko Pohjois-Afrikan. Arabian kieli tuli vähitellen valtakieleksi koko alueella, ja islam syrjäytti siellä muutaman vuosisadan jo vallitsevana olleen kristinuskon. 1500-luvulla koko Pohjois-Afrikka Marokkoa lukuun ottamatta joutui Osmanien valtakunnan alaisuuteen. 1800-luvulla se kuitenkin menetti nämä alueet eurooppalaisille siirtomaavaltiolle ja lopulta viimeisenkin afrikkalaisen alueensa, Libyan Italialle vuonna 1912.

Saharan eteläpuolisen Afrikan varhainen historia

Saharan eteläpuolella huomattavia keskushallinnollisia valtioita olivat Sahelin kuningaskunnat (Ghana, Mali ja Songhai) ja Kanem-Bornu, Beninin valtakunta sekä fulanien valtakunta Länsi-Afrikassa, Kongo, Luba ja Lunda Keski-Afrikassa. Eteläisessä Afrikassa, nykyisten Zimbabwen, Mosambikin ja Etelä-Afrikan alueella oli sarja toisiaan seuranneita kuningaskuntia: Mapungubwe (noin 1075–1220), Zimbabwen kuningaskunta (noin 1220–1450) Mwene Mutapa (noin 1450–1698) ja Ndebele-kuningaskunta (1837–1894) Hiukan etelämpänä Soshangane ja hänen jälkeläisensä hallitsivat Gazan kuningaskuntaa 1800-luvulla.

2000-luku

Kiina on 2010-luvulla vahvistanut yhteyksiään Afrikkaan, ja maa on noussut Afrikan tärkeimmäksi kauppakumppaniksi. Kiinan vaikutusvalta Afrikassa on kasvanut niin taloudellisesti, sotilaallisesti kuin kulttuurillisestikin. Myös Venäjä on moninkertaistanut kauppansa Afrikan kanssa. Länsimaiden Afrikan-politiikka nivoutuu 2010-luvun lopulla etenkin Afrikasta suuntautuvaan maahanmuuttoon sekä turvallisuuskysymyksiin.