Paulin Joachim

Paulin Joachim (s. 20. syyskuuta 1931 Cotonou Ranskan Dahomey) on beniniläinen runoilija, journalisti, kirjallisuuskriitikko ja toimittaja. Paulin Joachimin ajattelussa kuvastuivat mielikuvat afrikkalaisten ja eurooppalaisten realiteettien välillä.
Paulin Joachim sai peruskoulutuksensa Beninissä ja Gabonissa, sekä aloitti lakiopinnot Lyonin katolisessa yliopistossa vuonna 1950. Hän suoritti journalismin tutkinnon Pariisissa 1950-luvun lopulla. Hänestä tuli vuonna 1971 Ranskan kansalainen. Hän toimi myös yhteistyössä ranskalaisen runoilijan Philippe Soupaultin kanssa. 
Joachimin runoteokset ovat Un nègre raconte (Musta mies kertoo, 1954), Anti-grâce (1967) ja Oraison pour un Re-naissance (1984). Hän oli aikakauslehti France Noirin politiikan toimittaja, aikakauslehti Bingon päätoimittaja ja African Décennien johtaja. Vuonna 2006 Paulin Joachimille myönnettiin  W. E. B. Du Bois instituutin "W. E. B. Du Bois -mitali".palkinto.

Ura

Opiskeluajan jälkeen Paulin Joachim työskenteli ranskalaisen surrealistirunoilija Philippe Soupaultin yksityissihteerinä. Soupault vaikutti jossain määrin Joachimin runouteen. Nämä vaikutteet erottavat hänen tuotantonsa afrikkalaisista aikalaisrunoilijoista. 
Joachim oli teini-ikäisenä kiinnostunut senegalilaisesta runoilijasta ja Afrikan itsenäisyysliikkeen poliittisesta johtajasta Leopold Senghorista, jota mustat afrikkalaiset ja afrikanamerikkalaiset ihailivat. Senghorin ja Afrikan itsenäisyysliikkeen taisteluiden innostamana 1950-luvulla Joachim alkoi kirjoittaa vakavammin. Hän kirjoitti:
”Pyrin kuumeisesti pääsemään selville ja eliminoimaan sydämestäni ja hengestäni kaikki ne teoriat, jotka aiheuttivat sen, että vihasin neekerinä olemistani…. En usko että vastaavaa oli valkoihoisten keskuudessa.”
Joachim on myös todennut: "Senghor oli ensimmäinen, joka antoi minulle ylpeyttä rotuni tähden ja osoitti minulle vereni henkiset voimat."
Hän alkoi kirjoittaa kritiikkiä ranskalaisiin lehtiin Tam-tam ja Présence africaine 1950-luvun alussa. Ensimmäinen julkaistu runokirja oli Un nègre raconte (Musta mies kertoo), 1954 ja hänestä tuli France-Soir -sanomalehden politiikan toimittaja 1950-luvun lopulla. Vuonna 1960 hän perusti Dakarissa oman aikakauslehden, jonka nimi oli Bingo. Lehti tarjosi foorumin vilkkaalle debatille Afrikan kirjallisuuden trendeistä, jotka 1960-luvulla alkoivat nauttia ensimmäistä kertaa maailmanlaajuista kuuluisuutta. Joachim toimi Bingon toimittajana 11 vuoden ajan työskennellen Ranskassa ja Senegalissa.
Joachim ylisti kirjailijoita, joiden teokset välittivät yksityiskohtaisia, realistisia vaikutelmia afrikkalaisesta elämästä ja jotka hänen arvioidensa mukaan antoivat panoksensa Afrikan uusien, nousevien kansakuntien kulttuureihin. Joachim kannusti afrikkalaisia kirjailijoita kirjoittamaan omille kansoilleen eikä sille, että saisivat hyväksyntää ulkomaisilta yleisöiltä. Toisessa artikkelissa hän laajensi samaa ajatusta: 
“Kirjoittaessamme omille kansoillemme vahvistamme määrätietoisesti heidän sisäistä tasapainoaan ja rohkaisemme heitä marssimaan jälleen, jotta keskeyttäisimme kolonialismin kuolleen ajan."
  
Vaikka Joachim ei suntautunut syvästi politiikkaan, hän ylisti usein kirjailijoita, jotka ottivat esille kolonialismin vastaisia teemoja. Hänen useista kirjoituksistaan tunnistaa Senghorin laajasti keskustellun ajatuksen negritudesta, jonka mukaan taiteissa kuuluu erityisesti mustaihoisten ääni.

Afrikan perintö

Ajan kriitikoiden huolenaiheisiin kuului se, mikä olisi sopiva asenne Afrikan perinteisiä kulttuureita ja esikolonialistista menneisyyttä kohtaan. Joachim varoitti afrikkalaisia kirjailijoita "Kadotettu paratiisi -kompeksista". Hän väitti, että “on kehitettävä voidakseen taata paikan uudessa maailmassa ja että päinvastaisen suunnan valinta tarkoittaa itsensä tuomitsemista pysähtymiseen ja itsensä sallimista toisten nielemäksi."
Senegalilainen runoilija David Diop huomasi ironisesti saman sävyn Joachimin omassa runokokoelmassa Un nègre raconte, kun hän kirjoitti: “Pahoittelen ylitsevuotavan idyllistä kuvausta Afrikastamme, varhaisista ajoista, joita rinnastetaan teknologiseen Eurooppaan." 
Aiheesta keskusteltiin vilkkaasti, ja afrikkalaiset kirjailijat sekä kiintyivät, että halusivat etäännyttää itsensä aikansa eurooppalaisesta kehityksestä. Joachimin omassa runoudessa voi nähdä saman jännitteen. Lähes kaikkien aikansa afrikkalaisten runoilijoiden tavoin hänen runonsa heijastelevat siirtomaavallan miehityksen brutaalisuutta. Hän kirjoitti tiheällä ja elävällä kielellä johon vaikutti selvästi eurooppalainen modernismi. Runossa Hautaus (1967) hän kirjoitti: 
“Haluan unohtaa... ajan, jolloin meidät yhdistettiin köyhyyteen kuin olisimme liitetty kaasun tai sähkön jakeluun/ aikaan jolloin ikuisuus oli käännetty ylösalaisin, eikä enää edes kuoleman haamu kalvanut mieliämme."