google/wiki40b huggingface dataset:
Bangladeshin itsenäisyyssota

Sodan syttyminen

Pakistanin Bengalin kodinturvajoukot nousivat kapinaan maaliskuussa 1971. Ne hyökkäsivät muiden kansallisten ryhmien kuten biharien kimppuun. Biharit toimivat länsipakistanilaisten tukijoina. Tapahtui verinen joukkomurha, ja bengalilaiset ryhtyivät sissisotaan länsipakistanilaisia joukkoja vastaan. Länsipakistanilaisten arveltiin murhanneen kolme miljoonaa ihmistä Bengalissa vuonna 1971. Intia joutui vastaanottamaan noin kymmenen miljoonaa bengalilaista pakolaista.

Intian väliintulo

Intian pääministeri Indira Gandhi teki syksyllä 1971 matkan Lontooseen, Pariisiin ja Washingtoniin kertoakseen Itä-Pakistanin tapahtumista. Hän ei saanut länsivalloilta apua Pakistanin painostamiseen. YK oli voimaton puuttumaan Itä-Pakistanin tapahtumiin. Sen sijaan Gandhin johtama Intia puuttui tapahtumiin 3. joulukuuta 1971, ja Intian armeija hyökkäsi Itä-Pakistaniin. Se kukisti kahdessa viikossa länsipakistanilaiset joukot ja joutui sen jälkeen suojelemaan niitä raivoavilta bengalilaisilta. Itä-Pakistan ja Intia solmivat avunantosopimuksen. Zulfikar Ali Bhutto vapautti šeikki Mujibur Rahmanin, joka sai hallittavakseen uuden Bangladeshin valtion. Mukti Bahini -sissiliike jatkoi taisteluja Bangladeshin uudessa valtiossa.

Jälkiselvittelyjä

Bangladeshin oikeusistuimissa käsiteltiin 2010-luvulla itsenäisyyssodan aikaisia sotarikoksia. Kahta tunnettua poliitikkoa syytettiin kansanmurhasta ja heidät hirtettiin marraskuussa 2015. Tuomitut olivat 2010-luvun islamistisen oppositiopuolueen johtaja Ali Ahsan Mohammad Mujahid ja nationalistipuolueen entinen kansanedustaja Salauddin Chowdhury. Mujahid tuomittiin muun muassa älymystön murhista ja Chowdhury kansanmurhasta.
Peter von der Pahlen

Peter von der Pahlen (1745–1826) oli venäläinen kreivi (vuodesta 1799), kenraali ja valtiomies. Hän oli Venäjän lähettiläs Tukholmassa ja kenraalikuvernööri Baltiassa. Vuosina 1800–1801 hän oli ulkoasiainkollegion presidentti. Hän johti vuonna 1801 Paavali I:stä vastaan solmittua salaliittoa.

Henkilöhistoria

Vuonna 1827 Peter ​​Petrovitš Palen palasi palvelukseensa ja nimitettiin 1. jalkaväkijoukon komentajaksi 11. marraskuuta. Saman vuoden 6. joulukuuta hänet ylennettiin ratsuväen kenraaliksi ja hänet nimitettiin Majesteettinsa Nikolai I adjutantiksi. Hänet nimitettiin 19. tammikuuta 1829 turkkilaisten vastaisten soitilaskonfliktin aikana toisen jalkaväkijoukon komentajaksi. Hänet erotettiin 26. tammikuuta 1834 joukkojen komentajan tehtävistä ja 31. tammikuuta hänet nimitettiin valtioneuvoston ja 21. helmikuuta hänet myös sotilasneuvoston jäseneksi. Suurherttuatar Maria Nikolajevnan ja Leuchtenbergin herttuan avioliiton yhteydessä 2. heinäkuuta 1839 kreivi Palenille annettiin kunnia pitää kruunua sulhasen pään yläpuolella.
Kreivi Palen nimitettiin 12. maaliskuuta 1835 Ranskan ylimääräiseksi ja täysivaltaiseksi suurlähettilääksi (jättäen hänet valtion ja sotilasneuvostojen jäseneksi). Hän astui virkaan 7. lokakuuta 1835.
Norjan juutalaiset

Historia

Vuonna 1814 käyttöön tulleessa Norjan ensimmäisessä perustuslaissa juutalaisten asettuminen maahan kiellettiin. Juutalaisten asettuminen maahan sallittiin parlamentin kautta vasta vuonna 1851. Yksi muutosta ajaneista oli runoilija Henrik Wergeland. Vuoteen 1875 mennessä Norjassa oli vain 34 juutalaista ja suurin osa heistä oli tullut Saksasta. Suurempi maahanmuutto alkoi vasta vuonna 1880 Venäjän keisarikunnasta, josta juutalaiset pakenivat siellä syttyneitä pogromeja. Juutalaisia tuli etenkin tuolloin Venäjään kuuluneista Liettuasta ja Puolasta. Vuoteen 1905 mennessä heitä oli maassa noin 1 200 ja heitä asui 64:llä eri paikkakunnalla. Suurimmat keskittymät olivat Oslossa ja Trondheimissa.
Toisen maailmansodan syttyessä Norjassa oli noin 500 juutalaispakolaista, joista monet olivat matkalla Yhdysvaltoihin. Juutalaisten kokonaismäärä maassa oli noin 2 200. Natsi-Saksa hyökkäsi Norjaan huhtikuussa 1940 ja maa miehitettiin vielä saman vuoden aikana. Juutalaisten pidätykset alkoivat heti miehityksen alussa, mutta aluksi pidätysten syy oli lähinnä kommunistien tukeminen tai natsien julkinen vastustaminen. Vuoden 1941 aikana ja siitä eteenpäin pidätettyjä juutalaisia alettiin lähettämään keskitysleireille. Marraskuussa 1942 poliisi pidätti 532 juutalaista maan suurimmassa poliisioperaatiossa siihen mennessä. Pidätetyt lähetettiin Stettiniin ja sitä kautta Auschwitzin keskitysleirille. Kaiken kaikkiaan Norjan juutalaisista 766 surmattiin saksalaismiehityksen aikana. Suurin osa selvinneistä oli paennut Ruotsin puolelle, josta he palasivat sodan loputtua.
Suhteellisen lyhyestä historiastaan maassa huolimatta juutalaiset ovat sopeutuneet Norjan yhteiskuntaan. Tunnettuja Norjan juutalaisia ovat esimerkiksi parlamentin puhemiehenä toiminut Jo Benkow, pianisti Robert Levin, korkeimman oikeuden tuomari Charles Philipson ja sosiaalilääketieteen professori Berthold Grünfeld.

Kulttuuri

Norjassa toimii nykyisin kaksi synagogaa, yksi Oslossa ja yksi Trondheimissa. Oslon rabbi toimii myös Trondheimin rabbina. Molemmat synagogista ovat ortodoksijuutalaisia, eli niissä on esimerkiksi erilliset tilat naisille. Oslon synagogan vieressä toimii juutalaisten yhteisötalo, josta voi ostaa esimerkiksi pakastettua košer-lihaa. Eläinten rituaaliteurastus on Norjassa laitonta.
Chien d’artois

Ulkonäkö

Chien d’artois on keskikokoinen, vähän korkeuttaan pitempi, lyhytkarvainen koira. Pää on melko voimakas, leveä ja lyhyehkö, otsapenger korostunut. Paksuhkot huulet saavat kuonon näyttämään neliömäiseltä. Silmät ovat pyöreät, suuret ja tummanruskeat, ilme on surullinen. Korvat ovat paksuhkot, leveät, lähes litteät ja kärjistään pyöristyneet. Ne ovat melko pitkät ja silmien korkeudelle kiinnittyneet. Kuono on suora ja kohtalaisen pitkä, kirsu musta. Purenta on aina leikkaava. Rintakehä on syvä, leveä ja pitkä, selkä leveä. Häntä on melko pitkä ja sapelinmuotoinen. Karvapeite on lyhyt, tiheä ja sileä. Väritys on aina tricolor eli kolmivärinen: valkoinen punaisin ja joko riistanvärisin tai mäyrän harmain merkein. Toisinaan merkit muodostavat selkään manttelin. Säkäkorkeus vaihtelee 53–58 cm (1 cm poikkeus suuntaan tai toiseen hyväksytään) ja paino 28–30 kg välillä.

Luonne ja käyttäytyminen

Chien d'artois on älykäs, rohkea, kestävä, voimakas, omistajaansa kiintyvä ja tasapainoinen. Nykyisin Ranskassa on useita chien d’artois -ajueita. Ne metsästävät pääasiassa pienriistaa kuten jänistä, ja niillä on syvä, sointuva haukku. Niitä voidaan kuitenkin käyttää myös villisian ja kauriin metsästykseen, ja ne työskentelevät yhtä hyvin maaseudulla, metsikössä kuin pusikoissakin.

Alkuperä

Rotu on hyvin vanha ja tunnettiin alun perin nimellä picard Pikardian maakunnan mukaan. Se on lähtöisin Luoteis-Ranskasta, Artois’n maakunnasta, joka rajoittuu Englannin kanaaliin ja Belgiaan. Sen uskotaan polveutuvan muinaisesta hubertuksenkoirasta. Jo 1600-luvulla chien d’artois’ta pidettiin hyvin taitavana metsästyskoirana, ja se tunnettiin jo Ludvig XIII:n ja Henrik IV:n aikakausina. 1800-luvulla se oli kuitenkin jo sekoittunut metsästäjien Englannista tuomiin metsästyskoiriin, mistä Le Couteulx de Canteleu mainitsi vuonna 1890 Manuel de Vénerie Française-lehdessä. Hän kuitenkin samalla ylisti sitä yhdeksi parhaista jäniskoiraroduista. 1800-luvun lopulla ja 1900-luvun alussa picardielainen herra Levoir yritti elvyttää vanhan puhdasrotuisen chien d'artois'n, mutta huonoin lopputuloksin. Ennen Ensimmäisen Maailmansodan alkua toinen picardielainen, herra Mallard, jatkoi rodun elvyttämistä. Yrityksistä huolimatta Toisen Maailmansodan loputtua chien d'artois'n uskottiin jo kuolleen sukupuuttoon. 1970-luvun alussa sommelainen herra Audrechy ja myöhemmin myös rouva Pilat onnistuivat kuitenkin lopulta pelastamaan rodun.
Pihkatikka

Koko ja ulkonäkö

Pihkatikan pituus on 18–22 senttiä ja siipien kärkiväli 35–38 senttiä.  Se on pohjantikan sukulainen ja myös kolmivarpainen, mustavalkoinen tikka. Pihkatikan vatsapuoli on vaalea tummin täplin, selkäpuoli musta valkoisin vaakasuorin täplärivein. Koiraalla on lisääntymisaikana pieni punainen juova mustan päälaen ja valkoisen posken välissä, mistä englanninkielinen nimi Red-cockaded Woodpecker (Punakokarditikka). Naaras on hieman koirasta suurempi.

Esiintyminen

Pihkatikka on endeeminen laji Yhdysvaltojen itä- ja kaakkoisosissa. Aiemmin laji pesi Keskilännessä asti, mutta se on nykyisin suuresti harvinaistunut ja pesii Floridasta Virginiaan ja lännessä Oklahoman kaakkoisosissa ja Teksasin itäosissa. Nykyinen pesimäkanta on vain noin prosentti siitä, mitä se oli vielä 1800-luvulla. Yksilömäärä on 10 000–14 000 yksilöä, jotka elävät noin 4 500:ssa ryhmässä. Häviämisen syinä ovat metsien häviäminen asutuksen ja viljelyn tieltä sekä hakkuiden seurauksena ja kulojen väheneminen.
Laji on paikkalintu ja elää pienissä muutaman linnun perhekunnissa. Perhekunnat elävät noin 80 hehtaarin suuruisella metsäalueella.

Elinympäristö

Pihkatikan tyypillistä elinympäristöä ovat vanhat mäntymetsät. Kulojen loppumisen takia metsät ovat muuttuneet, sillä kulo polttaa kuuset, lehtipuut ja alikasvoksen, mutta säästää vanhoja paksukaarnaisia mäntyjä. Pihkatikat elävät hajallaan olevissa säästyneissä vanhoissa metsiköissä, jotka vähenevät kaiken aikaa.

Lisääntyminen

Pihkatikat pesivät löyhinä yhdyskuntina. Yhdyskunnassa voi olla jopa kaksikymmentä pesäkoloa noin 24 hehtaarin laajuisella alalla. Laji kovertaa pesäkolonsa elävään mäntyyn. Tavallisesti pesämänty on lahottajasienen vioittama ja sen sydänpuu on usein pehmeää lahoa. Tästä huolimatta kolon kovertaminen kestää vähintään kuukausia, jopa vuodesta kolmeen vuoteen. Saatuaan kolon valmiiksi pihkatikka kovertaa pieniä reikiä kolon ylä- ja alapuolelle, ja niistä valuva pihka vaikeuttaa pahimman pesärosvon viljakäärmeen (Pantherophis guttatus) pääsyn pesälle.
Pihkatikka on yksiavioinen. Munia on 2–5. Haudonta alkaa tavallisesti toisen munan munimisen jälkeen, ja kestää 10–13 päivää. Molemmat puolisot hautovat ja myös hoitavat poikasia, jotka jättävät pesän noin neljän viikon ikäisinä. Poikaset itsenäistyvät noin viiden kuukauden iässä.

Ravinto

Pihkatikka syö etupäässä männyissä eläviä hyönteisiä, kuten kovakuoriaisia ja niiden toukkia, muurahaisia ja torakoita, sekä hämähäkkejä. Toisinaan se syö myös hedelmiä, pähkinöitä ja marjoja.
Kolmilammin tanssilava

Kolmilammin tanssilava on Kolmilammin rannalla Kanta-Hämeessä Hausjärvellä Turkhaudan kylässä sijaitseva tanssilava. Tanssilava on toiminnassa kesäisin toukokuusta elokuuhun. Alueelta löytyy lisäksi kaakkoisen lammen rannalla uimaranta, wc ja kahvio .
Isä Callahan

Isä Donald Frank Callahan on Stephen Kingin luoma kuvitteellinen hahmo, joka esiintyi ensimmäistä kertaa romaanissa Painajainen ('Salem's Lot) ja myöhemmin Musta torni- kirjasarjassa. Callahan on keski-iän ylittänyt pappi, joka Painajaisessa päätyy taisteluun 'Salem's Lotin vampyyrejä vastaan. Tämän jälkeen Mustan tornin viidennessä kirjassa Callan susissa hänestä tulee tärkeä apu revolverimies Roland Deschainin ja hänen ka-tetin matkalle kohti Mustaa tornia.
Painajaisen ensimmäisessä minisarjasovituksessa Kauhujen kaupungissa vuodelta 1979 Isä Callahania näytteli James Gallery. Vuoden 2004 uudessa sovituksessa Salem's Lotissa häntä esitti James Cromwell ja vuoden 1995 radiokuunnelmassa hänen äänenään toimi Nigel Anthony.

Painajainen

Kirjassa Painajainen Isä Callahan on Mainen pikkukaupungissa Jerusalem's Lotissa roomankatolilainen pappi, joka on vuosia kärsinyt alkoholismista ja uskonpuutteesta. Hän joutuu eräänä päivänä kohdakkain kaupunkiin iskevän vampyyriepidemian kanssa ja päätyy muutaman ihmisen, kuten kirjailija Ben Mearsin, kanssa taisteluun vampyyrejä vastaan. He tunkeutuvat vuosikausia tyhjillä olleeseen Marstenin taloon tarkoituksena tuhota ongelman aiheuttaneen päävampyyrin, Kurt Barlowin, löytämättä hänen leposijaansa.
Myöhemmin Callahan joutuu kohdakkain Barlowin kanssa, kun tämä hyökkää Petrien perheen taloon ja nappaa perheen pojan Markin. Isä Callahan uhkailee Barlowia krusifiksinsa avulla, jolloin Barlow päästää Markin vapaaksi, mutta kehottaa pappia heittämään tämän jälkeen ristinsä pois ja laittamaan luottautumuksensa uskoonsa. Callahanilla ei kuitenkaan löydy riittävästi uskoa Jumalaan ja tämä kieltäytyy heittämästä ristiä pois, mutta yllätyksekseen huomaa Barlowin saavan hänestä yliotteen krusifiksin läheisyydestä huolimatta. Barlow rikkoo ristin ja pakottaa Callahanin juomaan Barlowin vampyyriverta tehden hänestä "saastuneen". Barlowin päästää hänet vapaaksi ja päihitetty Callahan palaa kirkkoonsa huomatakseen, kuinka kirkon ovenkahva polttaa hänen kätensä estäen häntä pääsemästä sisälle. Lopulta Callahan päättää lähteä 'Salem's Lotista.
Post Malone

Elämä

Austin Richard Post syntyi New Yorkissa ja muutti perheensä kanssa Texasiin hänen ollessa kymmenenvuotias. Post alkoi soittamaan kitaraa ja kävi Crown the Empire -yhtyeen esiintymiskokeessa vuonna 2010, mutta hänet hylättiin, koska hänen kitarastaan hajosi kieliä esiintymisen aikana. Kitaransoiton kiinnostus alkoi suositusta Guitar Hero -videopelistä. Post alkoi myös tuottamaan omaa mixtapeaan 16-vuotiaana, joka toi hänelle kuuluisuutta koulussa.
Post muutti myöhemmin Los Angelesiin, jossa hän keksi nykyisen taiteilijanimensä. Hän tuotti vuonna 2015 ”White Iverson” -singlen, joka sai suurta suosiota YouTubessa. Suosionsa myötä hän nauhoitti uusia lauluja SoundCloudiinsa ja teki levytyssopimuksen Republic Recordsin kanssa.
Vuonna 2016 Post julkaisi August 26 -mixtapen ja Stoney-albumin, joka saavutti platinastatuksen. Huhtikuussa 2018 ilmestyi Postin toinen studioalbumi, Beerbongs & Bentleys, joka on saavuttanut platinalevyn aseman Yhdysvalloissa. Hän on vieraillut myös YouTube-persoona H3H3Productionsin videoissa.
Kazimierz Ryczan

Kazimierz Ryczan (10. helmikuuta 1939 Żurawica – 13. syyskuuta 2017 Kielce) oli puolalainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihki papiksi Przemyśliin Franciszek Barda 16. kesäkuuta 1963. Hänet nimitettiin Kielcen piispaksi 17. heinäkuuta 1993, ja piispaksi vihkiminen seurasi 11. syyskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Franciszek Macharski, jota avustivat Edward Nowak ja Mieczyslaw Jaworski.
Napasiiseli

Levinneisyys

Napasiiseliä tavataan Venäjän itäosissa, Alaskassa ja Kanadan pohjoisosissa. Laji on paikoin runsas ja se on luokiteltu elinvoimaiseksi.

Elintavat

Napasiiseli on kaikkiruokainen. Keväisin se syö pääasiassa eläinperäistä ravintoa. Myöhemmin se syö marjoja, sieniä, jäkäliä, sammalia ja muita kasveja. Napasiiseli nukkuu talviunta lokakuulta maaliskuuhun asti.
Gerda Steinhoff

Gerda Steinhoff (29. tammikuuta 1922, Danzig-Langfuhr – 4. heinäkuuta 1946, Danzig, Stolzenberg) oli toisen maailmansodan aikainen saksalainen keskitysleirivartija ja SS-nainen.
Vuonna 1939 Steinhoffista tuli kokki, hän meni naimisiin ja sai lapsen. 1944 natsit etsivät uusia leirinvartijoita, jolloin Steinhoffista tuli vartija Stutthofin keskitysleiriin. 1. lokakuuta 1944 hänestä tuli Stutthofin naisten leiri SK-III:sen Blockleiterin. Siellä hän osallistui vankien valitsemiseen kaasukammioihin. 31. lokakuuta 1944 Steinhoff ylennettiin SS-Oberaufseherin arvoon ja siirrettiin Danzig-Holmin alaleirille. 1. joulukuuta 1944 hänet siirrettiin jälleen Bromberg-Ostin naisten alaleirille Stutthofiin Bydgoszcziin, ei kovin kauaksi Gdańskista. Siellä hän sai mitalin 25. tammikuuta 1945 lojaaliudestaan ja kolmannelle valtakunnalle tekemistään palveluksista. Steinhoff syventyi kokonaan leirityöhönsä ja sai maineen julmana leirivartijana. Vähän ennen toisen maailmansodan loppua hän pakeni leiristä kotiinsa.
25. toukokuuta 1945 Puolan viranomaiset pidättivät Steinhoffin ja hän joutui vankilaan. Hän joutui oikeuteen toisten SS-naisten ja kapojen kanssa ja tuomittiin kuolemaan osallisuudestaan vankien valitsemiseen kaasukammioihin ja vankien sadistiseen hyväksikäyttöön. Steinhoff hirtettiin julkisesti 4. heinäkuuta 1946 Biskupia Gorka-kukkulalla lähellä Gdańskia.
Yövartio (järjestö)

Yövartio (ven. Ночной дозор, Notšnoi dozor, viroksi Öine Vahtkond) on vuonna 2007 perustettu vironvenäläinen aktivistiryhmä. Se perustettiin patsaskiistan yhteydessä vastustamaan Tallinnan Pronssisoturin siirtoa. Mellakoiden jälkeen joitakin sen jäseniä pidätettiin, mutta päästettiin myöhemmin vapaaksi. Ryhmän johtajana toimii Dmitri Linter.
Sittemmin ryhmä on keskittynyt kritisoimaan vironvenäläisten heikkoa asemaa Virossa ja syyttämään Viron hallitusta kansallissosialismista. Ryhmällä on läheiset suhteet Venäjän poliittista johtoa lähellä olevaan Naši-liikkeeseen. Ryhmät järjestivät maaliskuussa 2009 Helsingissä Johan Bäckmanin masinoiman mielenosoituksen Viron lähetystön järjestämiä tilaisuuksia vastaan.
Harley Hotchkiss

Elämäkerta

Hotchkiss syntyi Tillsonburgissa vuonna 1927. Hän palveli toisessa maailmansodassa vuodet 1944–1945 ja suoritti geologiasta alemman korkeakoulututkinnon Michiganin osavaltionyliopistosta vuonna 1951. Valmistuttuaan hän aloitti geologina Canadian Superior Energyllä. Kaksi vuotta myöhemmin hän siirtyi Canadian Imperial Bank of Commercen maaöljy- ja -kaasuosastolle. Hotchkiss oli Alcon Petroleuminin johtaja vuodet 1959–1967. Hän myi Alconin vuonna 1967 ja toimi sen jälkeen itsenäisenä sijoittajana.
Hotchkiss oli mukana tuomassa NHL-joukkueen Calgaryyn. Hän kuului kuuden sijoittajan ryhmään, joka osti Atlanta Flamesin ja siirsi sen Calgaryyn. Hotchkiss oli vaikuttamassa Scotiabank Saddledomen rakentamiseen Calgaryyn. Jäähallista tuli Calgary Flamesin kotiareena ja siellä pelattiin myös jääkiekkoa olympialaisissa 1988. Hotchkissin aikana Flames onnistui voittamaan vuonna 1989 NHL:n mestaruuden, Stanley Cupin.
Hotchkiss oli aktiivisesti mukana myös hyväntekeväisyydessä ja vapaaehtoistyössä, erityisesti terveydenhuollon saralla. Vuosina 1994–1997 hän johti rahankeräysprojektia, joka keräsi 50 miljoonaa dollaria Calgaryn alueen terveydenhuoltoon liittyviin hankkeisiin. Hotchkiss lahjoitti itse 15 miljoonaa dollaria Calgaryn yliopiston lääketieteellisen tiedekunnan aivoinstituutille, joka nimettiin Hotchkiss Brain Instituteksi.
Hotchkiss sai urastaan useita arvonimiä. Hänestä tuli vuonna 1997 Order of Canadan officer, ja seuraavana vuonna hän sai Alberta Order of Excellencen. Lisäksi hän on saanut Calgaryn yliopistolta ja Minnesotan osavaltionyliopistolta kunniatohtorin arvonimet, ja hänet on valittu Canadian Petroleum Hall of Fameen työstään öljyteollisuuden aprissa. Vuonna 2006 Hotchkiss valittiin Hockey Hall of Fameen. Hän kuoli kesäkuussa 2011 taisteltuaan eturauhasen syöpää vastaan.
Sarjis

Sarjis oli vuosina 1972–1974 ilmestynyt, pelkästään suomalaista sarjakuvaa julkaissut sarjakuvalehti. Lehden kustantajana oli sittemmin Semiciin yhdistetty Kustannus Oy Williams ja päätoimittajana Veikko Savolainen.
Lehden piirtäjien ydinjoukon muodostivat Joonas-sarjakuvastaan tunnettu Veikko Savolainen sekä muista piirtäjistä Usko Laukkanen (nimimerkki Foi), Seppo Lindqvist, Veli-Pekka Alare, Hannu Kuukkanen (nimimerkki Valto), Tarmo Koivisto ja Kari Leppänen (nimimerkki Oskari). Myöhemmin tunnetuiksi tulleista suomalaisen sarjakuvan tekijöistä lehdessä esiintyivät lisäksi myös Ursula Niemistö, Hannu Mänttäri, Mauri Kunnas, Harri Vaalio (nimimerkki Wallu), Ilkka Heilä, Martti Sirola ja Jorma Pitkänen (nimimerkki Jope).
Edellämainittujen lisäksi seuraavien 28 sarjakuvantekijän töitä julkaistiin:
Timo Aarniala, Kai Bergroth (KJB), Seppo Halinen, Pauli Heikkilä, Elisse Heinimaa, Jouko Innanen (Joke), Timo Kästämä, Timo Lemettinen, Jukka Linko, Kalevi Manninen, Timo Mikama, Eero Nykänen, Jyrki Nykänen, Harri Ojala, Pertti Palttala (Pera), Pasi Penkki, Kalervo Pulkkinen, Risto Pulkkinen (Ripa), Sakari Pulkkinen, Riku Päivärinta, Sameli Rantanen (Santtu), Ilkka Remes, Matti Remes, Olli Savolainen (Olli Snen), Tarmo Soukka (Tsou), Heikki Tiiainen (ht), Juha Tikkanen ja Kai Tuloisela.
Lehden ansiosta koko joukko ennestään tuntemattomia sarjakuvantekijöitä ja amatöörejä pääsi julkisuuteen. Monelle töiden julkaiseminen merkitsi kannustusta harrastuksen syventämiseen tai jopa sysäystä ammattiin.
Sarjakuvien julkaisemisen lisäksi lehdessä annettiin neuvoja hyvän sarjakuvan tekemiseen. Myöskin järjestettin sarjakuvakilpailuja, joissa esimerkiksi sarjan juoni ja nimi oli annettu.
Lehdessä oli myös suomalaisen sarjakuvan historiaa tai esimerkiksi sarjakuvan sanomaa käsitteleviä artikkeleita. Kirjoittajina olivat muun muassa Osmo Jokinen, Heikki Kaukoranta ja Jukka Rislakki. Esimerkiksi sellaiset nimet kuin Kari Suomalainen, Erkki Tanttu (Rymy-Eetu), Asmo Alho ja Mika Waltari (Kieku ja Kaiku) ja Aarno Liuksiala (Pöllisen möhläyksiä) pääsivät esimerkkeinä esiin.
Lal Jayawardena

Lal Jayawardena (n. 1934–2004) oli srilankalainen taloustieteilijä ja diplomaatti. Hänellä oli useita merkittäviä toimia sekä kotimaassaan että ulkomailla. Jayawardena toimi YK:n WIDER-instituutin johtajana 1985–1993. Hän oli presidentin taloudellinen neuvonantaja, talousministeri ja suurlähettiläs useaan otteeseen.
Hän toimi myös Suomessa.
Eric Wynalda

Eric Boswell Wynalda (s. 9. kesäkuuta 1969 Fullerton, Kalifornia) on yhdysvaltalainen entinen jalkapalloilija.
Wynaldaa pidetään yhtenä sukupolvensa parhaista yhdysvaltalaisista pelaajista. Hänet on valittu Yhdysvaltain maajoukkueen parhaaksi pelaajaksi 1990-luvulla. Wynalda valittiin Yhdysvaltain vuoden jalkapalloilijaksi vuonna 1996 sekä maajoukkueen vuoden pelaajaksi vuosina 1992 ja 1996. Vuonna 2004 hänet valittiin Yhdysvaltain jalkapallon Hall of Famen jäseneksi.

Ura

Wynalda oli pelipaikaltaan hyökkääjä. Hänet tunnettiin hyvänä maalintekijänä.
Wynalda pelasi Yhdysvaltain maajoukkueessa 106 ottelua ja teki niissä 34 maalia vuosina 1990–2000. Hän on Yhdysvaltain maajoukkuehistorian neljänneksi paras maalintekijä (tilanne kesällä 2018). Wynalda edusti Yhdysvaltoja MM-kilpailuissa vuosina 1990, 1994 ja 1998. Hän oli lisäksi voittamassa Yhdysvaltain riveissä CONCACAF Gold Cupia vuonna 1991.
Wynalda edusti MLS:ssä San Jose Clashia vuosina 1996–1998, Miami Fusionia vuosina 1999–2000, New England Revolutionia vuosina 2000–2001 ja Chicago Firea vuonna 2001. Hän teki MLS:n historian avausmaalin vuonna 1996.
Vuosina 1992–1996 Wynalda pelasi Saksassa Bundesliigassa ja 2. Bundesliigassa seuroinaan Saarbrücken ja Bochum. Hän pelasi seuratasolla lisäksi Meksikossa ja Yhdysvaltain muissa sarjoissa.
Maantiejuoksu

Maantiejuoksu eli katujuoksu on juoksulaji, jossa kilpaillaan tyypillisesti 5 km, 10 km, puolimaratonin ja maratonin (42,195 km) mittaisilla matkoilla. Kansainvälisen yleisurheiluliiton sääntöjen mukaan muita maantiejuoksun vakiomatkoja ovat 15 km, 20 km, 25 km, 30 km, 100 km sekä maantieviesti. Maantiejuoksut tulee suorittaa kestopäällysteisillä teillä eikä reitti saa kulkea pehmeällä alustalla kuten ruohikolla.
Maantiejuoksuissa pidetään kirjaa ennätyksistä, vaikka reitit poikkeavat aina toisistaan. Ennätyskelpoisen reitin täytyy olla virallisen reitinmittaajan mittaama. Kilpailun lähdön ja maalin välinen etäisyys linnuntietä mitattuna ei saa olla yli 50 % kilpailtavan matkan etäisyydestä. Reitin keskimääräinen kaltevuus alaspäin ei saa olla enempää kuin 0,1 % eli esimerkiksi 10 kilometrin reitillä maali saa sijaita korkeintaan 10 metriä alempana kuin lähtö.
Maratonia pitempiin juoksumatkoihin viitataan yleensä nimellä ultrajuoksu. Ultrajuoksukilpailutkin voivat tapahtua maantiellä, mutta niitä järjestetään myös haastavimmissa olosuhteissa kuten polkujuoksuina.

Maantiejuoksut arvokisoissa

Maraton kuuluu olympialaisten, yleisurheilun maailmanmestaruuskilpailujen ja yleisurheilun EM-kilpailujen ohjelmaan. Vuodesta 2016 alkaen EM-kilpailuissa tosin kilpaillaan maratonin sijaan puolimaratonilla, mikäli samana vuonna järjestetään kesäolympialaiset. Joka toinen vuosi järjestettävät EM-kilpailut osuvat siis joka toinen kerta samalle vuodelle neljän vuoden välein järjestettävien kesäolympialaisten kanssa. Puolimaratonilla järjestetään omat maailmanmestaruuskilpailut joka toinen vuosi.

Maantiejuoksun kansalliset mestaruuskisat Suomessa

Maantiejuoksun SM-kilpailut juostaan vuosittain keväisin ja niissä kilpaillaan puolimaratonin matkalla aikuisten sarjoissa. Kisoissa kilpaillaan myös 17- ja 19-vuotiaiden junioreiden sarjoissa 10 km matkalla. Maratonin SM-kilpailut kilpaillaan erikseen yleensä syksyllä vuosittain.