Elävä ravinto

Elävän ravinnon valmistus

Elävän ravinnon määritelmä saattaa vaihdella hyvinkin paljon koulukunnasta riippuen, mutta yleisesti se voidaan määritellä ruoaksi, jota ei ole kuumennettu yli 46 celsiusasteen eikä jäädytetty (ts. jäähdytetty alle 0 celsiusasteen). Elävä ravinto pyritään tekemään mahdollisimman helposti sulavaksi liottamalla, idättämällä, hapattamalla ja hienontamalla ruoka-aineet. Elävän ravinnon harrastajan keittiössä eivät siis ole käytössä liesi tai uuni, vaan esimerksiksi tehosekoitin, hyötykasvikuivuri sekä erilaisia myllyjä ja raastimia. Eräissä raakaravinnon nykyisissä toteutuksissa korostetaan erityisesti hyvin voimakkaan jauhamisen merkitystä ravinnon valmistuksessa. Siinä nesteen, yleensä veden tai kookospähkinän sisältämän nesteen kanssa jauhetaan tuoreita vihanneksia, siemeniä ja hedelmiä erittäin suurella nopeudella niin, että solujen seinät rikkoontuvat ja ravintoaineet ovat helposti käytettävissä. Tällainen ateria eli "vihreä pirtelö" tulee nauttia heti valmistuksen jälkeen. Erona mehustukseen on se, että kasvien sisältämiä kuituja ei suodateta pois, vaan ne kulkevat elimistön läpi tehostaen ruuansulatusta.

Syyt

Syyt elävän ravinnon nauttimiseen joko yksinomaan tai hallitsevana osana ruokavaliota (yli 75% ravinnon määrästä) ovat usein terveydellisiä, mutta myös eettisiä ja filosofisia. Elävän ravinnon oppien mukaan ruoan kuumentaminen tuhoaa siitä arvokkaita entsyymejä ja vitamiineja. Erityisesti kuumennettuja rasvoja pidetään vahingollisina, jopa myrkyllisinä. Elävän ravinnon kannattajien mielestä heidän ruokavalionsa on ihmiselle luonteenomainen, ja alkuperäinen ajalta, jolloin ihminen ei vielä ollut keksinyt maanviljelyä eikä osannut hyödyntää tulta jokapäiväisissä askareissaan.
Elävän ravinnon ruokavaliota käytetään osana muun muassa nivelreuman hoitoa.

Historia

Elävän ravinnon merkittävimpänä kehittäjänä pidetään liettualaissyntyistä Ann Wigmorea (1909-1993). Elämänsä aikana hän kirjoitti lukuisia kirjoja ja muun muassa perusti Hippocrates Health Institute:n Bostoniin vuonna 1963.
Elävän ravinnon ensimmäisenä oppikirjanan pidetään Viktoras Kulvinskasin teosta Survival Into the 21st Century vuodelta 1975.
Ehkä tunnetuin elävän ravinnon puolestapuhuja Suomessa oli nobelisti Artturi Ilmari Virtanen, joka AIV-rehunsa kehittelyprojektista mitenkään riippumatta tutki myös entsyymien osuutta ihmisen ruoansulatuksessa.

Elävä ravinto ja kasvissyönti

Elävän ravinnon ruokavalio on usein kasvisruokavalio, mutta ei välttämättä aina: jotkut sen kannattajat saattavat syödä raakaa tai alhaisessa lämpötilassa kuivattua lihaa tai kalaa.
Joillakin elävän ravinnon harrastukseen liittyy vegaanisen ruokavalion äärimuoto fruitarismi, jonka harjoittaja fruitariaani syö vain kasvien satoa eli hedelmiä, ts. varsinaisten hedelmien lisäksi marjoja, pähkinöitä, siemeniä, tomaattia tai kurkkua, muttei esimerkiksi juureksia eikä kasvin lehtiä tai varsia.

Kritiikkiä

Elävä ravinto ja muut veganismiakin jyrkemmät ruokavaliot herättävät jatkuvasti voimakasta keskustelua puolesta ja vastaan. Yhdysvalloissa Floridan osavaltiossa myös oikeusjärjestelmä on joutunut ottamaan kantaa asiaan Josephy ja Lamoy Andressohnin tapauksen yhteydessä. Andressohnit syöttivät lapsille uskonnollisista syistä elävää ravintoa, minkä seurauksena heitä syytettiin oikeudessa yhden lapsensa kuoleman aiheuttamisesta ja neljän muun laiminlyönnistä pitämällä heitä aliravitsemuksen tilassa. Kuolemantuottamussyyte hylättiin vuonna 2005, mutta he saivat pitkän ehdollisen vankeustuomion lastensa ravitsemuksen laiminlyönnistä.