google/wiki40b huggingface dataset:
Linja 3 (Ateenan metro)

Historia

Linja 3 kehittyi Linjasta 2, jonka oli alun perin tarkoitus haarautua Sýntagma-aukiolta kahteen suuntaan. Toinen näistä haaroista muuttui kuitenkin suunnitelmissa erilliseksi linjaksi, jonka piti alkuperäisten suunnitelmien mukaan kulkea Aigáleosta Gérakakseen. 1980-luvun lopulla hyväksyttiin osuuden Kerameikós – Ethnikí Ámyna rakentaminen. Myöhemmin linjaa päätettiin jatkaa lentokentälle saakka. Erillisen radan rakentaminen ei kuitenkaan ollut kannattavaa, joten loppuosassa rata päätettiin yhdistää junarataan.
Metrolinjan ensimmäinen osuus Sýntagma – Ethnikí Ámyna avattiin 28. tammikuuta 2000. Välillä Monastiráki–Sýntagma rakennustöissä oli suuria hidasteita sekä maaperän laadun että lukuisten antiikin aikaisten arkeologisten löydösten vuoksi. Osuus avautui lopulta vuonna 2003. Tämän jälkeen linjaa on laajennettu sekä itään lentokentälle että länteen Agía Varváraan (asema Agía Marína). Yhteys lentokentälle avautui aivan Ateenan olympialaisten alla 30. heinäkuuta 2004.
Linjan noin 7,6 kilometriä pitkän laajennoksen Agía Marínan asemalta Pireukseen rakennustyöt alkoivat vuonna 2012 ja laajennoksen on tarkoitus valmistua vuonna 2020. Laajennos yhdistää Pireuksen sataman lentoasemaan suoralla metrolinjalla, kun tähän asti linjaa on täytynyt vaihtaa Monastirákin asemalla.

Tekniikka

Linja 3 on tavallista metrolinjaa itäpäässä Doukíssis Plakentías -asemalle saakka. Siellä linja yhdistyy proastiakós-paikallisjunien käyttämään rautatiehen, joka jatkaa lentoasemalle. Tämän osuuden pituus on 21 kilometriä, ja sillä on neljä asemaa (Pallíni, Paianía-Kántza, Koropí ja Aerodrómio), jotka ovat metrojunien ja paikallisjunien yhteisessä käytössä. Osa Linjan 3 kalustosta toimii kahdella sähköjärjestelmällä (750 V dc ja 25KV ac), niin että kyseiset metrojunat voivat kulkea loppumatkan samoja raiteita yhdessä paikallisjunien kanssa. Osa keskustan suunnasta tulevista junista sen sijaan jää Doukíssis Plakentías -asemalle, eivätkä jatka lentoasemalle saakka.
Kaisa Herne

Kaisa Herne (s. 25. tammikuuta 1967) toimii valtio-opin professorina Tampereen yliopistossa. Herneen keskeisiä tutkimuskohteita ovat päätöksenteon ja poliittisen käyttäytymisen kokeellinen tutkimus, deliberatiivinen demokratia, oikeudenmukaisuus ja luottamus. Herne on Strategisen tutkimuksen neuvoston rahoittaman PALO – Participation in Long-Term Decision Making tutkimushankkeen osaprojektin johtaja.
Aitajuoksu

Aitajuoksu on yleisurheilun juoksulaji, jossa kunkin kilpailijan radalla on juosten ylitettävät, 118–120 cm leveät, 10 kilogramman painoiset, ylärimaltaan 70 mm leveät ja jalustaltaan 70 cm pitkät aidat. Miehet kilpailevat nykyisin pääasiassa 110 metrin, naiset 100 metrin ja molemmat sukupuolet 400 metrin matkalla.
Aitojen kaatamisesta ei rangaista, mutta yleensä aitoihin törmäily, kompurointi ja niiden kaataminen vaikuttaa hidastavasti juoksijan etenemisnopeuteen. Aitaa ei kuitenkaan saa työntää kädellä kumoon, eikä toisten juoksijoiden aitoihin saa oman radan ulkopuolella koskettaa.
Aitajuoksussa erityisen tärkeitä ominaisuuksia ovat nopeus, kimmoisuus, ketteryys, aitomistekniikka ja rytmitaju. Hyvä aitajuoksija ennemminkin ”juoksee” kuin loikkii aitojen yli.

80 metrin aidat

Vuoden 1968 olympialaisiin asti naiset kilpailivat pika-aidoissa 80 metrin matkalla, mutta vuoden 1972 kisoista lähtien vain 100 metrin matkalla.

Miehet

Miehillä 400 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 91,4 cm korkeita aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 45 metriä. Kahden aidan väli on 35 metriä, jossa juoksija ottaa yleensä 13–15 askelta. Viimeiseltä aidalta maaliin on matkaa 40 metriä.

Naiset

Naisilla 400 metrin aitajuoksussa on 10 kappaletta 76,2 cm korkeita aitoja. Lähtöviivalta ensimmäiselle aidalle on matkaa 45 metriä. Kahden aidan väli on 35 metriä. Viimeiseltä aidalta maaliin on matkaa 40 metriä.
Marko Terviö

Marko Terviö on suomalainen taloustieteilijä. Hän työskentelee mikrotaloustieteen professorina Aalto-yliopiston kauppakorkeakoulussa. Aiemmin Terviö on toiminut muun muassa apulaisprofessorina Kalifornian yliopiston (Berkeley) Haas Business Schoolissa.
Terviö on koulutukseltaan taloustieteiden tohtori. Hän väitteli tohtoriksi Massachusetts Institute of Technologysta vuonna 2003 otsikolla "Studies of talent markets". Terviön väitöskirjaohjaajina toimivat Bengt Holmström ja David Autor.
Johan Pitka

Johan Pitka (19. helmikuuta 1872 Jalgsema, Järvamaa – kadonnut syyskuussa 1944 Viro) oli virolainen kontra-amiraali, joka toimi Viron merivoimien komentajana Viron vapaussodassa 1918–1919. Hän oli myös yksi äärioikeistolaisen vapsiliikkeen perustajista.

Elämä

Johan Pitka syntyi maanomistajan perheeseen Järvamaalla. Hänen veljensä oli kirjailija Peäro August Pitka, joka käytti kirjailijanimeä Ansomardi. Pitka oli vuosina 1889–1907 merillä ja opiskeli 1891–1893 Käsmun ja Kuressaaren merikouluissa sekä 1894–1895 Paldiskin merikoulussa, josta hän valmistui merikapteeniksi. Vuosina 1907–1911 hän toimi laivameklarina Liverpoolissa Englannissa ja sen jälkeen laivanvarustajana Tallinnassa. Pitka oli myös vuonna 1917 perustettujen Tallinnan laivaseuran ja Baltian pelastusseuran puheenjohtaja. Vallankumousvuoden 1917 aikana hän liittyi mukaan Viron sotilasneuvostojen komitean ja Tallinnan Omakaitsen toimintaan. Vuonna 1918 hän oli mukana maanalaisena perustetussa Kaitseliitissa.
Saksan armeijan vetäydyttyä Virosta Pitka nimitettiin 1. joulukuuta 1918 Viron panssarijunien ja 16. joulukuuta merivoimien komentajaksi. Hän oli merivoimien komentajana 28. marraskuuta 1919 asti. Hän sai huhtikuussa 1919 everstiä vastanneen mereväekaptenin ja marraskuussa 1919 kontra-amiraalia vastanneen aseadmiralin sotilasarvon. Pitka valittiin myös Viron perustuslakia säätävään kansalliskokoukseen huhtikuussa 1919 Viron kansanpuolueen (Eesti Rahvaerakond) edustajana. Vuosina 1920–1924 hän oli perustamansa Valve Liitin johtaja ja perusti vuonna 1923 myös Kansallisen vapaamielisen puolueen (Rahvuslik Vabameelne Partei).
Vuosina 1924–1930 Pitka asui Kanadan Uudessa Kaledoniassa. Palattuaan Viroon hän toimi vuosina 1930–1937 keskusosuusjärjestö Eesti Tarbijateühistute Keskühistun (ETK) toimitusjohtajana ja maanviljelijänä Ebaveressä. Hän oli samalla Viron vapaussotureiden liiton varapuheenjohtaja vuosina 1931–1932. Pitka myös perusti vuonna 1931 Veljessoturien kerhon (Lahinguvendade Klubi) ja vuonna 1933 Vapaussodan rintamamiesten yhdistyksen (Vabadussõja Rindemeeste Ühingu). Hänet valittiin vuonna 1937 edustajaksi presidentti Konstantin Pätsin perustamaan kansalliskokoukseen eli Rahvuskoguun.
Neuvostoliiton ja Saksan miehittäessä Viroa Pitka oli vuosina 1940–1944 maanpaossa Suomessa käyttäen salanimeä Schmidt. Hänen toinen vaimonsa ja molemmat poikansa teloitettiin Usollagin vankileirillä Neuvostoliitossa vuonna 1942. Pitka palasi Viroon huhtikuussa 1944 ja perusti elokuussa virolaisista kootun ”iskujoukko amiraali Pitkan” (Löögiüksus Admiral Pitka), joka yritti puolustaa Tallinnaa lähestyvältä puna-armeijalta. Hän katosi syyskuussa 1944 joukkojensa peräännyttyä Läänemaalle.

Muistaminen

Tallinnassa paljastettiin vuosina 2002 ja 2007 kuvanveistäjä Tõnu Maarandin ja arkkitehti Mart Kadarikun suunnittelema Johan Pitkan muistomerkki.
Pitkan mukaan on nimetty vuonna 2000 nykyinen Viron merivoimien lippulaiva EML Admiral Pitka.
John Rosenbröijer

Opinnot

Rosenbröijer kirjoitti ylioppilaaksi Kokkolan ruotsalaisesta yhteiskoulusta vuonna 1909 ja liittyi Uusmaalaiseen osakuntaan. Hän jatkoi opintoja Helsingin yliopiston lainopillisessa tiedekunnassa vuosina 1912–1914. Opintojensa jälkeen hän toimi ensin vuosina 1909–1911 virkamiehenä Suomen pankin Vaasan konttorissa ja vuosina 1913–1914 Pohjoismaiden yhdyspankin Helsingin konttorissa.

Jääkäriaika

Rosenbröijer liittyi yhtenä ensimmäisten vapaaehtoisten joukkoon, joiden päämääränä oli Saksassa sotilaskoulutusta antava Pfadfinder-kurssi, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915. Hänet sijoitettiin joukon 1. komppaniaan, josta hänet siirrettiin myöhemmin muodostettuun Jääkäripataljoona 27:ään, jossa hänet sijoitettiin 10. syyskuuta 1915 pataljoona 1. konekiväärikomppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahdella ja Ekkau-Kekkaussa sekä Aa-joella.

Sisällissodan jälkeinen aika

Rosenbröijer komennettiin sisällissodan jälkeen Suomen valkoiseen kaartiin, jossa hän toimi 2. konekiväärikomppanian päällikkönä ja samalla rykmentin aseupseerina. Hänet siirrettiin 8. lokakuuta 1919 alkaen silloisen Asevarikko 1:n ja 4. elokuuta 1922 Asevarikko 2:n päälliköksi.
Urho Lehtinen

Urho Valdemar Lehtinen (24. syyskuuta 1887 Tampere – 6. marraskuuta 1982) oli suomalainen taidemaalari. Hänen töitään oli ensi kerran julkisesti esillä Turussa vuonna 1907. Hänen tuotantoonsa kuuluu muun muassa muotokuvia, maisemamaalauksia sekä kirkkomaalauksia, joista tunnetuimpia ovat Jämsän, Kankaanpään ja Ylistaron kirkkojen suuret henkilösommitelmat. Hänet tunnetaan erityisesti suomalaisen kansanelämän kuvaajana.
Lehtisen vanhemmat olivat puuseppä ja koristeveistäjä Juho Lehtinen ja Maria Amanda Lehtinen (s. Palmqvist). Lehtinen opiskeli  Turun piirustuskoulussa Victor Westerholmin ja Elias Muukan johdolla vuosina 1903–1905 ja sen jälkeen Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa Helsingissä vuosina 1906–1909, opettajinaan muun muassa Albert Gebhard, Eero Järnefelt ja Väinö Blomstedt.
Taideopintojensa ohessa Lehtinen hankki myös ammattimaisen koristemaalarin taidot. Taiteilijanuransa alussa hän toimikin koristemaalarina mutta ryhtyi hyvän näyttelymenestyksensä myötä pian päätoimiseksi taiteilijaksi. Vuonna 1911 Lehtinen solmi avioliiton Hilja Lentzin (1886–1968) kanssa, ja pari muutti Helsingistä ensin vuonna 1917 Jämsään ja vuonna 1920 Jyväskylään, jossa Lehtinen osallistui aktiivisesti kaupungin taide-elämään. 
Lehtisen maalaustuotanto on varsin laaja ja monipuolinen. Sihen sisältyy niin maisemia, henkilösommitelmia, muotokuvia kuin kukka-asetelmia, ja hän maalasi myös kirkkojen koristuksia ja kirkkomaalauksia. Varhaiset teokset olivat värimaailmaltaan impressionistisia mutta myöhemmin taiteilijan tyyli muuttui ekspressionismin suuntaan. Vaikka Lehtisen töissä näkyy vaikutteita monista eri taidesuunnista ja tyyleistä, hänen taiteensa lähtökohtana on pidetty suomalaista kansanomaisuutta. Maalausten ohella Lehtinen teki paljon piirustuksia, joihin hän ikuisti lukuisia lähiympäristönsä ihmisiä.
Jyväskylään muuton jälkeen myös koristemaalaus palasi Lehtisen toiseksi ammatiksi, ja hänet tunnetaankin laajasti kirkkomaalarina. Hän työskenteli kaikkiaan 50 eri kirkossa, joihin hän maalasi alttaritauluja, uskonnollisaiheisia henkilösommitelmia, koristesommitelmia ja lasimaalauksia. Hän laati myös kirkkojen sisävärityssuunnitelmia ja teki niiden entisöinti- ja puhdistustöitä.
Lehtinen sai ensimmäisen puolisonsa kanssa kolme lasta. Leskeksi jäätyään hän avioitui Annelin Ikosen (s. 1928) kanssa.
Urho Lehtisestä on julkaistu Louna Lahden, Jyrki Markkasen ja Esa Sirosen kirjoittama monografia Sinappiaurinko.
Gubahan piiri

Gubahan piiri (ven. Губа́хинский райо́н, Gubahinski raion) on kunnallinen itsehallintoalue Permin aluepiirissä Venäjällä. Vuonna 1941 perustetun piirin pinta-ala on 1 009 neliökilometriä. Asukkaita on 39 300 henkeä (vuonna 2009).
Gubahan piiri sijaitsee Permin aluepiirin keskiosassa. Pohjoisessa se rajoittuu Aleksandrovskin ja Kizelin piireihin, idässä ja kaakossa Gremjatšinskin piiriin, etelässä Tšusovoin ja lännessä Dobrjankan piireihin. Pinta-alasta yli 70 % on metsää. Hyötykaivannaisia ovat kivihiili, öljy ja kalkkikivi.
Piiriin kuuluu Gubahan kaupunki sekä Ugleuralskin ja Širokovskin kaupunkimaiset taajamat. Edellinen muodostaa Severo-Ugleuralskojen kaupunkikunnan ja jälkimmäinen Širokovskojen maalaiskunnan. Hallinnollinen keskus on Gubaha. Asutuskeskuksia on yhteensä 9.
Asukkaista on vuoden 2002 väestönlaskennan mukaan 86,8 % venäläisiä, 7,2 % tataareja ja 1,6 % ukrainalaisia. Kaupunkiväestön osuus on 95,7 %.
Piirin kautta kulkee Tšusovoin ja Bereznikin välinen maantie, Tšusovoin ja Solikamskin sekä Ugleuralskin ja Ljovšinon väliset rautatiet. Talous perustuu kemian, öljy- ja energia- sekä metalliteollisuuteen. Lisäksi on kevyttä ja elintarviketeollisuutta. Kivihiilikaivokset suljettiin 1990-luvulla.
Piirissä toimii ammattikoulu, lääketieteellinen ja kemian teknologian opisto, kaksi lasten musiikkikoulua, kirjastolaitos, kulttuuri- ja vapaa-ajankeskuksia sekä kotiseutumuseo. Paikallislehtenä ilmestyy Uralski šahtjor (”Uralin kaivostyöläinen”).
Nähtävyyksiin kuuluu Ugleuralskin lähellä sijaitseva Permin aluepiirin syvin karstiluola Tjomnaja peštšera.
Pieni Palojärvi (Multia)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 14,9 hehtaaria ja se on 1,0 kilometriä pitkä ja 300 metriä leveä. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria. Sen rantaviivan pituus on 2,3 kilometriä.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Keuruun reitin valuma-alueen (35.6) Pussijoen valuma-alueella (35.64), jonka Pussijoen alueeseen (35.641) se kuuluu.
Woody Dumart

Woodrow Wilson Clarence "Woody" Dumart (23. joulukuuta 1916 Kitchener, Ontario – 19. lokakuuta 2001) oli kanadalainen jääkiekkoilija, joka edusti  Boston Bruinsia National Hockey League -liigassa. 
Bill Cowleyn ja Milt Schmidtin kanssa Woody Dumart auttoi Bruinsin voittamaan kahdesti  Stanley Cupin. Hän kuului Bostonin niin sanottuun Kraut Line -ketjuun Schmidtin ja  Bobby Bauerin ohella.
Halikonjoen rautatiesilta

Halikonjoen rautatiesilta on vuonna 1993 valmistunut rantaradan silta, joka ylittää Halikonjoen itä-länsi -suunnassa Halikon kirkonkylässä Salossa. Sähköistetty yksiraiteinen silta valmistui ja otettiin käyttöön 1993.
Teräsbetoninen ratasilta on viisiaukkoinen jännitetty kotelopalkkisilta, jonka suurin aukko on 50 metriä ja sillan kokonaispituus 175 metriä. Pääjänteen viereiset jänteet ovat 30 ja reunajänteet 25 metriä pitkiä. Kotelopalkki on jatkuvarakenteinen ja silta oli valmistuessan Suomen rataverkon pitkäjänteisin betoninen palkkisilta.

Halikonjoen aikaisempi ratasilta

Nykyisen rautatiesillan vieressä on vanha käytöstä poistettu museoitu silta.
Halikonjoen ensimmäinen rautatiesilta rakennettiin rantaradan rakennustöiden yhteydessä 1899. Siinä oli 38 metriä pitkä paraabeliristikkojänne. Punaiset räjäyttivät sillan sisällissodan loppupuolella 11. huhtikuuta 1918. Räjäytys oli pudottanut sillan pääjänteen viereisen levypalkin pään alas ja myös pilarin yläpää oli vaurioitunut. Silta saatiin viimeisenä rantaradan silloista korjatuksi 13. kesäkuuta 1918. Siltaa uusittiin vielä kertaalleen 1959.
Sakari Nupponen

Sakari Nupponen (s. 5. heinäkuuta 1956 Lahti) on suomalainen toimittaja, joka valittiin kaupunkilehti Helsingin Uutisten päätoimittajaksi kesällä 2014. Vuosina 2012–2014 Nupponen työskenteli kaupunkilehti Tamperelaisen päätoimittajana. Nupponen on toiminut myös Ilta-Sanomien, Taloussanomien ja Talouselämän toimittajana ja taloustoimittajana sekä Aamulehden, Satakunnan Kansan ja Ylä-Satakunnan toimittajana.
Nupponen valittiin Suomen Lehtiyhtymässä Vuoden 2012 kaupunkijournalistiksi. Vuonna 2014 Olutliitto myönsi hänelle Hyvä Tuomas -palkinnon. Hän on kirjoittanut vuonna 2007 ilmestyneen kirjan Aikamatka hotelli Viruun. Teos on käännetty myös viroksi.
Aleuttientiira

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on 32–34 cm, siipien kärkiväli 75–80 cm ja paino noin 110 g. Aleuttientiira on keskikokoinen tiira, jolla on valko-harmaa höyhenpuku, ja jonka päälaki, niska ja ohjas ovat mustat. Otsa on valkoinen, nokka ja koivet tummanharmaat. Sukupuolet ovat samanvärisiä. Nuori lintu on valkoisen, ruskean ja harmaan kirjava, ja sen koivet ovat punertavat.

Esiintyminen

Aleuttientiira elää lisääntymisaikana Beringinmeren ja pohjoisimman Tyynenmeren saarilla ja rannikoilla, muun muassa Sahalinilla, Kamtšatkalla, Ohotanmerellä, Aleuteilla sekä Alaskan länsi- ja etelärannikolla. Alaskassa pesii noin 9 500 yksilöä, ja suurin 1 700 yksilön yhdyskunta sijaitsee Yakutatissa. Spencer Fullerton Baird kuvaili lajin holotyypin Kodiakinsaarelta Alaskassa. Lajin esiintymisalue kattaa 50 000–100 000 neliökilometriä ja populaation koko on 30 000–35 000 yksilöä. Laji on muuttolintu, joka palaa pesimäseuduilleen Alaskassa toukokuun jälkipuoliskolla ja lähtee syyskuun puolimaissa. Talvehtimisalueita ei tunneta, mutta ne sijaitsevat mahdollisesti Filippiineillä ja Indonesiassa, ehkä etelämpänäkin. Laji on tavattu Euroopassa vain kerran, Englannissa.

Elinympäristö

Aleuttientiiran elinympäristöä ovat soistuneet matalaruohoiset rannat ja hiekkarannat sekä tundra.

Lisääntyminen

Laji pesii yhdyskunnittain, tavallisesti lapintiira- tai pikkukajavayhdyskunnissa, Venäjän puolella myös kalatiirayhdyskunnissa. Pesä on maassa oleva painanne, johon naaras munii tavallisesti kaksi munaa, joita haudotaan 22 päivää. Poikaset ovat pesäjättöisiä ja oppivat lentämään neljän viikon ikäisinä.

Ravinto

Aleuttientiirat syövät enimmäkseen kalaa, joista villakuore ja tuulenkalat (Ammodytidae) ovat tavallisimpia. Myös pienet selkärangattomat ja hyönteiset kuuluvat sen ruokavalioon.
Samsung Galaxy A70

Muotoilu

Samsung Galaxy A70 -älypuhelimessa on 6,7-tuumainen näyttö Full HD+ -resoluutiolla.

Fyysiset osat

Laitteesta löytyy 2 Gigahertsin 8-ydin prosessori. Laitteessa on 6 Gigatavua RAM-muistia ja 128 Gigatavua sisäistä muistia. Puhelimen muisti on laajennettavissa enintään 512 Gigatavun microSD-kortilla.

Kamerat ja multimedia

Laitteessa on kolme takakameraa, pääkameran tarkkuus on 32 megapikseliä, toinen kamera on 8 megapikseliä ja kolmas 5 megapikseliä. Etukamera on puolestaan 32 megapikseliä.
Videokuvaus voidaan tehdä 2160p (4K) -resoluutiolla 30fps ja 1080p (Full HD) -resoluutiolla 240fps.

Ohjelmisto

Julkaisuhetkellä laitteessa oli esiasennettuna Android 9.0 (Pie) Samsungin One UI-käyttöliittymällä.
Galeazzo Maria Sforza

Galeazzo Maria Sforza (24. tammikuuta 1444 – 26. joulukuuta 1476) oli renessanssin Italian aikainen Sforzan hallitsijasuvun jäsen. Hän toimi Milanon herttuana vuosina 1464–1476.

Hallitsijana

Galeazzo Maria oli toinen Sforza-suvun herttua. Toisin kuin isänsä, Francesco Sforza, joka nautti suurta arvostusta kansansa parissa. Galeazzo tuli tunnetuksi julmuudestaan, käyttäessään valtaa tyrannin lailla. Hän nousi valtaistuimelle isänsä kuoleman jälkeen ja hallitsi kymmenen vuoden ajan, kunnes tuli murhatuksi 26. joulukuuta 1476. Kolme aatelismiestä surmasi herttuansa Pyhän Stefanuksen kirkon portailla tarkoituksenaan lavastaa uudelleen Julius Caesarin murha.

Perhesuhteet

Galeazzon ensimmäinen vaimo oli Gonzagan sukuun kuuluva Dorotea Gonzaga, joka kuoli ennen kuin pariskunta sai lapsia. Galeazzo otti toisenkin vaimon Gonzagan suvusta, Bona di Savoian, joka oli Ranskan kuningas Ludvig XI:n sisarpuoli. Heidät vihittiin 6. heinäkuuta 1468 ja avioliitto tuotti neljä lasta, joista Gian Galeazzosta tuli isänsä murhan jälkeen Milanon herttua.

Saavutukset

Galeazzo rakasti musiikkia ja kutsui hoviinsa monia muusikoita ja säveltäjiä. Hän rahoitti heidän pyrkimyksiään ja kannusti musiikkielämää Milanossa. Galeazzon aikana Milanosta tuli musiikin keskus, joka oli tunnettu ympäri Eurooppaa. Hänen tilauksestaan säveltäjät tuottivat hänelle messuja, motetteja ja muita teoksia. Galeazzon kuoltua hänen hovissaan olleet muusikot siirtyivät ympäröiviin kaupunkivaltioihin, jolloin musiikkiharrastus levisi laajalle.
Galeazzo esitteli milanolaisille kaksi uutta hyötykasvia: riisin ja silkin. Hänen sanotaan istuttaneen omakätisesti Milanon viisi ensimmäistä silkkipuuta. Silkkipuun marjasta tuli hänen veljensä Ludovico Sforzan tunnus.
Aaron Gustaf Borg

Aaron Gustaf Borg, myös Aron Gustaf ja A. K. Borg (11. toukokuuta 1810 Vihanti – 28. heinäkuuta 1883 Kuopio) oli suomalainen Kuopion tuomiorovasti ja valtiopäivämies.
Borg väitteli teologian tohtoriksi 1840. Hän oli vuosina 1842–1846 Keisarillisessa Aleksanterin-yliopistossa eksegetiikan professorina, jonka aikana toimi myös Nurmijärven kirkkoherrana. Professuurin jälkeen hän oli Limingan kirkkoherrana. Kuopion tuomiorovasti hänestä tuli 1857. Borg oli jäsenenä pappissäädystä Tammikuun valiokunnassa sekä useilla valtiopäivillä. Borg oli myös Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran jäsen.
Borg oli Gabriel Borgin ja Maria Katarina Lindbladin poika. Hän oli kahdesti naimisissa. Vuonna 1835 Borg avioitui Karolina Vilhelmina Therménin kanssa. Tämä kuoli 1868 ja Borg meni uusiin naimisiin vuonna 1869 Maria Olivia Roschierin kanssa. Hän kuoli vuosia miehensä jälkeen, vuonna 1908.
Theo van Gogh

Theodoor van Gogh (23. heinäkuuta 1957 Haag, Alankomaat – 2. marraskuuta 2004 Amsterdam, Alankomaat) oli hollantilainen elokuvaohjaaja. Hän käsikirjoitti ja ohjasi parikymmentä dokumenttia ja muuta ohjelmaa televisiolle. Theo van Gogh tunnettiin Alankomaissa niin sukunimestään kuin myös kaikkien uskontojen ja poliittisten suuntausten rääväsuisesta pilkasta.
Theo van Gogh ohjasi kesällä 2004 11-minuuttisen lyhytelokuvan Submission, joka kuvasi musliminaisten asemaa. Somalialaissyntyisen poliitikon Ayaan Hirsi Alin käsikirjoittama dokumentti arvosteli naisten asemaa islamilaisessa kulttuurissa ja uskonnon käyttämistä sukupuolisorron verukkeena. Elokuva herätti suuttumusta muslimipiireissä. Mohammed Bouyeri, 26-vuotias Amsterdamissa syntynyt marokkolaistaustainen muslimi, murhasi van Goghin 2. marraskuuta 2004 ampumalla tämän kadulle Amsterdamissa van Goghin ollessa pyöräilemässä töihin. Hän kiinnitti veitsellä ruumiiseen uhkauskirjeen Ayaan Hirsi Alille.
Theo van Gogh on taidemaalari Vincent van Goghin veljen Theo van Goghin pojanpojanpoika. Hän kertoi Vincent van Goghista kertoneessa dokumentissa tapauksesta, jossa hän oli ollut katsomassa esi-isänsä omakuvaa taidenäyttelyssä: kun Theo oli kääntynyt taulusta poispäin, osa lähellä olevista ihmisistä oli pyörtynyt, sillä yhdennäköisyys oli ollut valtaisa.
Verinahka

Runsasverisuoninen verinahka eli korium eli dermis sijaitsee orvaskeden alla ihossa. Verinahka on pääasiassa sidekudosta, jossa on runsaasti kollageenisyitä ja kimmosäkeitä. Verinahka kollageenisyineen antaa koko iholle mekaanista kestävyyttä, jota orvaskedellä (epidermis) ei juurikaan ole.
Verinahka eli dermis muodostuu kahdesta kerroksesta nystykerroksesta ja verkkokerroksesta. Verinahan tärkeimmät tehtävät ovat ihon mekaaninen tukeminen ja pinnallisen ihon ravitseminen.
Koriumin verisuonista siirtyy ravintoaineita diffuusion välityksellä verisuonettomaan epidermiin ja samalla poistuu kuona-aineita koriumiin.
Ihon aistien reseptorit, hermopäätteet, sijaitsevat verinahassa.
Verinahassa sijaitsevat myös hikirauhaset, talirauhaset ja karvatupet.
Bolivian kristillinen evankelis-luterilainen kirkko

Historia

Kirkon juuret ovat norjalaisen lähetysjärjestön Norjan luterilaisen lähetysliiton (NLM) tekemässä lähetystyössä Boliviassa. Vuodesta 1989 asti myös yhdysvaltalainen Missouri-synodi on tukenut avustustyötä alueella kouluttamalla ja avustamalla kustannuksissa. Vuonna 1997 Bolivian kristillisestä evankelis-luterilaisesta kirkosta tuli hallinnollisesti itsenäinen. Vuonna 1998 Missouri-synodi alkoi tukemaan kirkon käännösprojekteja ja teologista koulutusta.

Nykytilanne

Kirkolla on 24 seurakuntaa, joissa on 906 jäsentä. Aktiivisesti toimivia pastoreita on 10. Kirkko kuuluu tunnustukselliseen luterilaiseen Kansainväliseen luterilaiseen neuvostoon.