Ukrainan oranssi vallankumous

Syitä

Oppositioaatteita levittänyt journalisti Georgiy Gongadze murhattiin vuonna 2000. Sitkeät huhut väittivät presidentti Kutshman määränneen Gongadzen murhan. "Kasettiskandaaliksi" kutsuttuun murhaan liittyvän aineiston julkistus herätti laajempaa halua sosiaalisiin uudistuksiin. Kutshman hallitus menetti uskottavuuttaan myös tukijoidensa parissa. Jutshenkon poliittinen ohjelma herätti toisaalta kiinnostusta.

Seurauksia

Venäjä oli huolissaan siitä, että länsi kannustaa ihmisoikeuksia korostamalla oppositioita demokratialiikkeisiin sekä tällä tavalla muuttaa Itsenäisten valtioiden yhteisön (IVY) jäsenmaiden luonnetta länsimieliseen suuntaan. 
Joulukuussa 2005 Ukrainan ulkoasiainministeriö ilmoitti, että se kieltäytyy kutsumasta Itsenäisten valtioiden yhteisön vaalitarkkailijoita tarkkailemaan Ukrainan parlamenttivaaleja, mutta Ukrainan keskusvaalilautakunta kutsui 2006 myös IVY:n vaalitarkkailijoita.
Ukrainan ja Georgian vallankumoukset valtiollistettiin 2. joulukuuta 2005 perustamalla Demokraattisen valinnan yhteisö. Yhteisön tarkoituksena on edistää rauhanomaisia vallansiirtoja Ukrainan ja Georgian kokemuksen perusteella myös muissa neuvostotasavalloissa. Ukrainan ja Georgian ulkopoliittiseen linjaukseen kuuluu lisäksi GUUAM eli Georgian, Ukrainan, Uzbekistanin, Azerbaidžanin ja Moldovan talousyhteistyö.
Oranssin koalition pysyvyys ja kyky valtansa vakiinnuttamiseen näkyi Ukrainan parlamenttivaaleissa 26. maaliskuuta 2006. Niihin mennessä Julija Tymošenkon hallitus joutui eroamaan, ja sen jälkeen nimitetty hallitus sai epäluottamuslauseen Ukrainan ja Venäjän käymän maakaasuriidan johdosta, joka miltei kaksinkertaisti maakaasun hinnan Ukrainassa. 10. tammikuuta 2006 Ukrainan parlamentti antoi epäluottamuslauseen hallitukselle, joka jatkoi kuitenkin runsaat kaksi kuukautta toimitusministeristönä siksi, ettei presidentti Viktor Juštšenko pitänyt epäluottamuslausetta mahdollisena. 1. tammikuuta 2006 voimaan astunut parlamentaarisempi perustuslaki ei koskenut hänen mukaansa hänen vanhan perustuslain mukaan nimittämiään ministereitä, vaan ainoastaan lakitekstin mukaisesti Korkeimman radan nimittämäksi ehdottamia ministereitä, mikä mahdollistui maaliskuun 2006 parlamenttivaalien jälkeen. Asiasta oli erimielisyyttä, kuten perustuslakituomioistuimen joidenkin jäsenten nimityksestäkin.
Heti vaalien jälkeen Julija Tymošenkon ryhmittymän ja Meidän Ukrainamme -ryhmittymän välille syntyi maaliskuussa 2006 kiistaa ministeripaikkojen jaosta. Kolmantena hallituskoalitiossa oli Ukrainan sosialistinen puolue, jonka puheenjohtajaa ei aiottu valita Korkeimman radan puhemieheksi. Julija Tymošenko ilmoitti oranssin koalition kuolleen ja vaati presidentti Juštšenkolta uusia parlamenttivaaleja. Meidän Ukrainamme oli jo väläyttänyt mahdollisuutta sen ja Alueiden puolueen hallituskoalitioon.
Kun Ukrainan sosialistinen puolue joutui uusien vaalien kolmen prosentin äänikynnyksen riskin alaiseksi noin viiden prosentin kannatuksella, se vaihtoi Alueiden puolueen puolelle, jolloin muodostui uusi 238 kansanedustajan yksinkertainen enemmistö 450-paikkaiseen Ukrainan radaan.
Julija Tymošenko vaati uusia parlamenttivaaleja, kun taas Meidän Ukrainamme pohti mahdollisuutta liittyä kriisinvastaiseen koalitioon, jonka muodostivat nyt Alueiden puolue, Ukrainan kommunistinen puolue ja oranssista koalitiosta siirtynyt Ukrainan sosialistinen puolue.
Alueiden puolue tarjosi pääministeriehdokkaaksi yksinkertaisella enemmistöllään Viktor Janukovytšia, kun taas Ukrainan presidentillä Viktor Juštšenkolla oli uuden perustuslain mukaan oikeus nimittää vain ulkoasiainministeri ja puolustusministeri radan parlamenttiryhmiltä kysymättä.
Julija Tymošenko järjesti kesällä 2005 valtiollisen poliisin avulla pääministerinä rikostutkinnan, joka koski Ukrainan välitysyhtiön kautta Unkarista tekemiä maakaasuostoja. Tämän arveltiin kohdistuvan myös presidentti Viktor Juštšenkon lähipiiriin.

Vaikutus Venäjän politiikkaan

Ukrainan oranssi vallankumous säikäytti Venäjää hallinneen Vladimir Putinin johtaman valtaeliitin. Se alkoi pelätä sitä, että Oranssin vallankumouksen kaltainen tapahtumasarja toistuisi Venäjällä, ja kaatasi nykyisen eliitin pois vallasta. Koska Venäjä katsoi läntisten valtojen tukevan "oranssia aatetta",
Venäjän johto alkoi nähdä lännen uhkana ja vihollisena.