Keskiajan musiikki

Kirkollinen musiikki

400–1000-luvuilta on säilynyt lähinnä kirkkomusiikkia. Varhaisen kristillisen musiikin juuret ulottuvat juutalaiseen musiikkiperinteeseen ja erityisesti psalmien laulamiseen. Tätä tukevat tutkimuksissa löydetyt melodiset yhtäläisyydet varhaisten kristillisten kirkkojen psalmilaulujen ja juutalaisten suullisen psalmilauluperinteen välillä.
Toisin kuin luhistuneen Rooman valtakunnan itäosissa, jossa Bysantin valtakunta pysyi voimissaan vielä renessanssiin asti ja jossa siksi oli melko laaja yhtenäinen bysanttilaisen musiikin perinne, läntiset osat joutuivat monien eri kansojen, muun muassa kelttien, anglien, frankkien ja langobardien valtaan. Tämä johti pian erilaisten paikallisten kirkollisten perinteiden syntyyn, joilla jokaisella oli myös oma kirkkomusiikkityylinsä. Parhaiten näistä lukuisista tyylisuunnista ja perinteistä tunnetaan ambrosialainen, vanha roomalainen ja gregoriaaninen kirkkomusiikki, joka on eniten vaikuttanut länsimaisen musiikin kehitykseen.

Muut läntiset kirkkomusiikkiperinteet

Tärkein keskiajalla edelleen vaikuttaneista paikallisista jumalanpalvelusperinteistä oli heti Rooman jälkeen merkittävimmässä italialaisessa kaupungissa Milanossa syntynyt ambrosialainen kirkkomusiikki, joka on nimetty Milanon piispan, pyhän Ambrosiuksen mukaan. Ambrosialainen kirkkomusiikki ja riitti ovat säilyneet Milanossa ja sen ympäristössä meidän päiviimme asti, vaikka sitä on pyritty vuosisatojen aikana kitkemään. 
Toinen keskeinen musiikkiperinne, joka säilyi pitkään kirkon musiikin ja riituksen yhtenäistämispyrkimyksistä huolimatta, oli vanha roomalainen kirkkomusiikki, joka on peräisin 700-luvulta. Melodioiltaan se muistuttaa monin tavoin gregoriaanista kirkkomusiikkia, mutta on koristeellisempaa.

Polyfonian kehitys

On todennäköistä, että Euroopassa esitettiin polyfonista musiikkia paljon aikaisemmin kuin siitä kertovat ensimmäiset kirjalliset maininnat ovat säilyneet. Yksinkertaisinta polyfonian muotoa, jatkuvan samana pysyvän pohjanuotin eli bordunaäänen päälle laulettua melodiaa, esiintyy useimmissa eurooppalaisissa kansanmusiikkiperinteissä ja myös monissa aasialaisissa kulttuureissa, mikä viittaisi siihen, että se saattaa periytyä jo antiikin ajoista. Bysanttilaisessa kirkkomusiikissa kyseistä pohjanuottia nimitetään iisoniksi. Pohjanuottina käytetään usein kirkkosävellajin perussäveltä.
Toinen yksinkertainen polyfonian muoto, rinnakkainen organum, jossa toinen ääni seuraa melodiaa tasaisen intervallin päässä, oli ilmeisesti myös jo vanha perinne, kun se ensimmäistä kertaa kuvattiin 800-luvulta peräisin olevassa teoksessa Musica enchiriadis. Esitystapaa nimitettiin kyseisissä käsikirjoituksissa nimellä organum. Alkuperäisen melodian eli pää-äänen rinnalla kulki organum-ääni yleensä siten, että äänien etäisyys toisistaan pysyi samana, tavallisesti kvinttinä. Molemmat äänet saatettiin myös kerrata oktaavia korkeammalta tai matalammalta rikkaamman soinnin aikaansaamiseksi. Tavaksi muodostui nimittää varsinaista päämelodiaan kuljettavaa ääntä tenoriksi (latinan sanasta tenere, kannatella).
Musica enchiriadisin kuvaama organum ei ollut varsinaisesti sävellystekniikka vaan tapa koristella laulettua musiikkia lisäämällä spontaanisti ääniä esityksen aikana. Guido Arezzolainen esitti teoksessaan Micrologus (noin vuodelta 1025) jo monimutkaisemman polyfonisen teorian, joka mahdollisti erilaiset vaihtoehdot toiselle äänelle, jonka kuoron kanssa laulava solisti saattoi esittää improvisatorisesti. Organum-ääni saatettiin myös säveltää valmiiksi ja kirjoittaa nuotteihin melodian kanssa. Ensimmäiset löydetyt nuottikäsikirjoitukset, jotka sisältävät myös organumin nuotitettuna, ovat 1000-luvun alkupuolelta. Näin polyfonia oli kehittynyt esitystekniikasta sävellystekniikaksi.
1100-luvun lopun käsikirjoituksissa alkoi ilmetä uusi organumin tyylisuunta, vapaa organum, jossa organum-ääni on muuttunut vapaammaksi ja itsenäisemmäksi tenoriääneen verrattuna. Vapaassa organumissa organum-ääni sijaitsee yleensä tenorin yläpuolella, ja tenori- ja organum-äänet saattavat joskus myös ohittaa toisensa. Kuten vanhassa organumtyylissä, äänien väliset intervallit olivat kuitenkin aina keskiajalla puhtaina intervalleina pidettyjä kvartteja, kvinttejä tai oktaaveja. Vapaassa organumissa organumin esittivät pääasiassa solistit, jotka saattoivat improvisoida sen kuoron laulamaa tenoria vastaan.

Maallinen musiikki

Gregoriaaninen ja muut kirkkomusiikin muodot olivat kirkon perinnettä, jota harjoitettiin kirkon ja erityisesti luostarilaitoksen piirissä. Luku- ja varsinkin nuottienlukutaito olivat hyvin harvinaisia kirkon ulkopuolella, joten maallista musiikkia ei juuri kirjoitettu muistiin, eikä sitä siksi ole paljon säilynyt.

Sankarirunot

Säilyneistä teoksista voidaan päätellä, että toisin kuin keskiajan kirkollisessa musiikissa, jonka tekstit olivat poikkeuksetta latinankielisiä, maallisessa musiikissa käytettiin kansankieliä, kuten ranskaa, saksaa tai italiaa. Kansankielisestä lyriikasta on parhaiten säilynyt eepoksia eli pitkiä sankarirunoja. Ranskassa tätä tyylilajia kutsuttiin nimellä chanson de geste, ja tunnetuin säilynyt esimerkki niistä on Rolandin laulu, joka kertoo Kaarle Suuren taistelusta maureja vastaan Espanjassa. Muita tunnettuja eepoksia ovat muun muassa englantilainen Beowulf ja saksalainen Nibelungein laulu.

Trubaduurit ja truveerit

Suurin osa keskiajalta säilyneistä kansankielisistä lauluista on lyyristä perinnettä, joka syntyi hoveissa ja ylimysten tukemana. Tämä suuntaus alkoi 1100-luvulla eteläranskalaisten trubaduurien, joiden kieli oli oksitaani, ja vanhaksi ranskaksi esiintyneiden pohjoisranskalaisten truveerien tuotannossa.
Trubaduurit ja truveerit olivat säveltäjä-runoilijoita, joiden teoksia koottiin chansonniersiksi, laulukirjoiksi, kutsuttuihin käsikirjoituksiin. Nykyaikaan saakka on säilynyt noin 2600 trubaduurirunoa, joista noin joka kymmenennen melodia tunnetaan, ja 2100 truveerirunoa, joista tunnetaan melodia noin kahdessa tapauksessa kolmesta. Trubaduuri- ja truveerirunous sai paljon vaikutteita arabialaisesta runoudesta, joka kulkeutui Etelä-Ranskaan maurien valloittaman Espanjan kautta. On jopa esitetty, että sanan trubaduuri juuret olisivat arabian kielen sanassa tarab, joka tarkoittaa ilon siirtämistä.
Trubaduurien ja truveerien laulut käsittelivät monia aiheita kuten politiikkaa, moraalisia kysymyksiä ja kirjallisuutta, mutta selvänä enemmistönä olivat rakkausaiheet. Laulut ovat yleensä kertosäkeellisiä, ja tanssimusiikissa kertosäkeen esittivät usein tanssijat. Melodia toistui samanlaisena jokaiselle runonsäkeelle ja siinä on tavallisesti yksi nuotti sanan tavua kohti. Maallisen musiikin säveltäjät eivät usein olleet saaneet teoreettista musiikkikoulutusta, minkä vuoksi musiikki ei aina sovi mihinkään keskiajalla käytetyistä kirkkosävellajeista. Monet kuitenkin noudattavat kirkkosävellajeja; yleisimmin käytettyjä kirkkosävellajeja olivat doorinen ja miksolyydinen.

Myöhäiskeskiajan maallinen musiikki

Ranskassa ryhdyttiin Ars Novan vaikutuksesta säveltämään myös maallista musiikkia polyfonisesti. Kehittyi uusi chanson-tyyli, jossa tekstiä ja melodiaa kuljetettiin tenorin sijaan ylimmässä äänessä eli cantuksessa ja jota tuki hitaammassa tempossa liikkuva, usein tekstitön tenoriääni. Näiden kahden äänen ympärille saatettiin lisätä myös yksi tai kaksi muuta tekstitöntä ääntä: kontratenori samalle äänialueelle kuin tenori tai harvemmin nopealiikkeinen triplum ylä-ääniin. Nykyisen tutkimuksen valossa on todennäköistä, että esimerkiksi Guillaume de Machautin sävellyksissä kaikki äänet oli tarkoitettu esitettäväksi laulaen, vaikka monissa nykyisissä esityksissä käytetäänkin soittimia tekstittömien äänien esittämiseen. Keskeiset teoslajit olivat virelai, ballade ja rondeau, jotka erosivat keskeisimmin tekstien aihealueiden osalta. Balladet olivat tekstiltään vakavimpia ja käsittelivät pohtivia tai historiallisia aiheita, rondeaut olivat rakkauslauluja ja virelait rinnastivat luonnon kuvaukset rakkauden tunteeseen.
Italiassa ranskalaisen Ars Nova -tyylin vastine oli trecento (tai mille trecento eli 1300-luku) -tyylisuunta. Italialaiset madrigaalit erosivat aikakauden ranskalaisesta musiikista siten, että niissä cantus ja tenor-äänet olivat itsenäisempiä ja usein toistivat toistensa teemoja. Tyylisuunnan merkittävimpänä säveltäjänä pidetään Francesco Landinia (noin 1325–1397), lapsena sokeutunutta munkkia, joka toimi San Lorenzon luostarin urkurina ja myöhemmin kappalaisena samassa kirkossa. Landini oli erityisen kuuluisa taitavana kannettavan urun soittajana. Vaikka Landini toimi kirkon piirissä, hänen sävellyksistään on säilynyt pääasiassa maallista musiikkia: ballatoja ja madrigaaleja.

Ars Subtilior

1300-luvun loppupuolella säveltäjät alkoivat kehittää Ars nova -tyyliä pidemmälle. Avignonissa maanpaossa ollut paavin hovi toimi myös maallisen musiikin merkittävimpänä suojelijana, ja siellä sekä muissa Etelä-Ranskan ja Pohjois-Italian hoveissa kehittyi Ars Subtilior, hienovaraisempi tyyli. Tämä musiikki koostui pääasiassa rakkausaiheisista polyfonisista balladeista, rondeauista ja chansoneista. Musiikki oli tarkoitettu aikansa aristokratialle, ja se käytti kaikki aikansa melodiset, rytmiset, kontrapunktiset ja musiikin notaation mahdollisuudet. Teoksien nuotit tehtiin myös hyvin koristeellisiksi ja niissä pyrittiin erikoisuuksiin kuten rakkauslaulun esittämiseen sydämenmuotoisella nuotituksella. Monet tyylisuunnan teokset ovat rytmiikaltaan niin monimutkaisia, ettei vastaavia ei ole sävelletty ennen kuin 1900-luvulla.

Keskiajan soittimet

Vaikka varsinkin keskiaikainen kirkollinen musiikki oli pääasiassa vokaalimusiikkia, säestettiin lauluja luultavasti monenlaisilla soittimilla. Vielle oli yleisin keskiajalla käytetty jousisoitin ja nykyisen viulun edeltäjä. Viellet olivat muodoltaan ja kooltaan toisistaan poikkeavia, mutta yleensä niissä oli viisi kieltä, jotka oli viritetty kvartin tai kvintin päähän toisistaan.
Cembalon ja pianon esi-isä puolestaan oli psalttari, joka koostui puiseen kehikkoon kiinnitetyistä kielistä ja jota soitettiin kieliä näppäilemällä. Yleinen puhallinsoitin oli muun muassa poikkihuilu, joka oli valmistettu puusta ja josta puuttuivat nykyisen poikkihuilun läpät. Keskiaikainen trumpetti oli suora, ja siitä puuttuivat venttiilit, joten sillä saattoi soittaa vain harmonisen sarjan.
1100-luvulta alkaen luostarien kirkoissa alkoivat yleistyä urut, ja 1300-luvulla niitä oli jo suurissa katedraaleissakin. Suurien kirkkourkujen lisäksi käytettiin pieniä portatum-urkuja (lat. portatum kannettu) ja hiukan suurempia positum-urkuja (lat. positum paikalleen pantu), jotka olivat siirrettäviä, mutta jotka asetettiin pöydälle soittamista varten ja joihin tarvittiin apulainen pumppaaman ilmaa urkujen läpi.