google/wiki40b huggingface dataset:
The God that Failed

Kappaleen taustaa

James Hetfield kuvaili kappaletta "hienona... Hitaana, raskaana ja rumana." Soolokitaristi Kirk Hammett kertoo kappaleen soolosta: "Olin jo saanut soolon valmiiksi, mutta se ei sopinut, koska se oli liian bluesmainen." Hammettin mukaan hän teki soolon tuottaja Bob Rockin kanssa. He sävelsivät yhdessä melodian, johon Hammett tahtoi lisätä harmonian, mutta Rockin mielestä se olisi tehnyt kappaleesta liian "nätin". Sen sijaan hän ehdotti kitaristille, että hän soittaisi melodian oktaavia ylempää. Lopullinen kitarasoolo tarttui albumille lukuisten yritysten tuotoksena. Hammett pitää kappaleen sooloa albumin parhaana.
Kappaleen teema käsittelee uskoa, ja ihmisen luottamusta siihen. Sanoitukset kuvaavat Hetfieldin tuskaa hänen äitinsä kuoleman olosuhteista. Hän kuoli syöpään kieltäydyttyään hoidosta, uskoen Jumalan parantavan hänet. Hetfield uskoi, että jos hän ei olisi seurannut Kristillistä tiedettä ja olisi suostunut syöpähoitoon, hän olisi voinut selvitä.
Monet ateistijärjestöt ihailevat kappaletta sen sisällön vuoksi.
Youcef Ghazali

Ura

Ghazali aloitti ammattilaisuransa WA Tlemcenin riveissä kaudella 2007–2008. Hän pelasi seurassa kolmen kauden verran, kunnes siirtyi vuonna 2010 ES Sétifiin.
Kaarlo Sovijärvi

Kalle Albinus (Kaarlo) Sovijärvi (sukunimi aik. Rantanen; 1. maaliskuuta 1879 Jämsä – 17. joulukuuta 1954 Turku) oli suomalainen rovasti joka oli muutamia vuosia kokoomuksen kansanedustajana 1930-luvun alussa.
Sovijärven vanhemmat olivat maanviljelijä Konstantin Aleksander Rantanen ja Rosa Aleksandra Tallgrén. Hän pääsi ylioppilaaksi 1901 ja valmistui filosofian kandidaatiksi 1908 ja maisteriksi 1919. Sovijärvi suoritti teologian erotutkinnon 1916 ja hänet vihittiin papiksi samana vuonna. Pastoraalitutkinnon hän suoritti 1823.
Sovijärvi toimi Kuusamon kansanopistokurssien ja myöhemmin Kuusamon kansanopiston johtajana 1908–1910 ja Kaleva-lehden päätoimittajana Oulussa 1910–1914. Hän oli myös Oulun työväenopiston historian, taiteen ja kirjallisuuden luennoitsijana 1910–1914. Pappisvihkimyksen jälkeen Sovijärvi oli ylimääräinen pappina Korpilahdella 1916–1920, Muuramessa 1920–1925 ja Jämsänkoskella 1925–1926. Tämän jälkeen hän toimi Loimaalla ensin kappalaisena 1926–1928 ja sitten kirkkoherrana 1928–1953. Hän sai rovastin arvon 1939.
Sovijärvi oli kansanedustajana 1930–1933 edustaen Turun läänin pohjoista vaalipiiriä. Hän oli myös Nuorten taiteilijaliiton puheenjohtajana.
Sovijärvi oli naimisissa vuodesta 1909 Agda Maria Gyllenbergin kanssa.
Lynn Fontanne

Lynn Fontanne (6. joulukuuta 1887 Lontoo, Englanti – 30. heinäkuuta 1983 Genesee Depot, Wisconsin, Yhdysvallat) oli englantilaissyntyinen yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli ehdolla parhaan naispääosan Oscar-palkintoon roolistaan elokuvassa The Guardsman (1931).
Pihtihäntäiset

Piirteitä

Pihtihäntäiset ovat melko yleisiä mutta yöaktiivisina ja muutenkin melko piilottelevan elämäntapansa vuoksi niitä harvoin tapaa sattumalta. Ne ovat vaihtelevan ruskeansävyisiä, litteitä, pitkänomaisia hyönteisiä, joiden takaruumiin kärjessä on tavallisesti pihtimäiset lisäkkeet. Pihtejä käytetään apuna ainakin puolustautumisessa, saalistuksessa ja lenninsiipien taittelemisessa peitinsiipien alle. Koiraat käyttävät pihtejä myös aseenaan kilpaillessaan naaraista. Koiraiden pihdit ovat tavallisesti kaarevat kun naarailla ne ovat lähes suorat. Osalla lajeista on siivet, jotka tavallisesti ovat taitettuina lyhyiden, nahkamaisten peitinsiipien alle. Lentotaitoonsa pihtihäntäiset turvautuvat kuitenkin vain harvoin ja silloinkin lentomatkat ovat lyhyitä. Osa lajista on kokonaan siivettömiä. Muodonvaihdos on osittainen: toukat muistuttavat pienikokoisia aikuisia, mutta ovat siivettömiä. Toukkavaiheita on 4–5.
Pihtihäntäiset käyttävät sekaravintoa; ne syövät eläviä tai kuolleita kasvien osia tai saalistavat toisia hyönteisiä. Vaikka näitä eläimiä joskus eksyy sisälle asuntoihin, ihmiselle pihtihäntäisistä ei ole haittaa.
Yleensä hyönteiset eivät huolehdi jälkeläisistään, mutta pihtihäntäisillä naaras hoivaa aktiivisesti munia ja niistä kuoriutuvia poikasia. Naaras munii syksyllä ja talvehtii munien kanssa. Se myös puhdistaa munat säännöllisesti, jotta ne eivät homehdu tai sairastu muutoin. On voitu osoittaa, että naaras tunnistaa jälkeläistensä tuoksusta niiden kunnon ja ruokkii sekä huolehtii ainoastaan hyväkuntoisista toukista. Myös naaraan into hankkia ravintoa jälkeläisilleen on sitä suurempi, mitä terveemmiltä poikaskatras tuoksuu.
Uskomuksen mukaan pihtihäntäiset ryömivät ihmisen korvaan. Tähän uskomukseen pohjautuu mm. englanninkielinen nimi earwig ja ranskan perce-oreille.
Safari

Safari (swahilin matkaa tai tutkimusmatkaa tarkoittavasta sanasta safari, joka pohjaa arabian sanaan safar ’matka’) on Afrikan sisäosiin tehtävä metsästys- tai tutkimusretki.
Myös Suomessa järjestetään muun muassa poro- ja moottorikelkkasafareita. Tiettävästi safari-sana ilmestyi ensimmäisen kerran kotimaan matkailun yhteyteen vuonna 1978, jolloin silloinen valokuvausalan erikoisliike Helios Oy ryhtyi järjestämään eri puolilla maata useampipäiväisiä luonnonkuvausretkiä eli Fotosafareita. Vuosina 1979–1984 Helioksen Fotosafarit ulottuivat jo muun muassa Huippuvuorille, Keniaan, Malawiin ja Sambiaan.
Muun muassa kirjailija Ernest Hemingway kirjoitti Afrikan savannilla tai viidakossa tehdyistä pitkistä metsästyssafareista, jotka saattoivat kestää useita päiviä tai jopa viikkoja. Metsästyssafarilla metsästäjällä on yleensä mukanaan paikallinen ammattitaitoinen opas. Metsästäminen safarilla on hyvin kallista, sekä aseen suositellaan olevan .375 H & H Magnum tai suurempikaliiperinen. Useimmiten myös oppaalla on kivääri mukana.
Pastoraatti

Pastoraatti (uudismuodoste latinan pastori-sanasta; keskiajan latinaksi pastora'tus, lat. pāstor, paimen) tarkoittaa kirkkoherran johtamaa seurakuntaa, kirkkoherrakuntaa tai kirkkopitäjää eli kirkkoherran virka-aluetta, mutta nimitystä käytetään myös kirkkoherranvirasta. Ruotsissa pastoraatti koostuu yhdestä tai useammasta seurakunnasta. 
Vuonna 2014 voimaan tulleen Kirkkojärjestyksen muutoksen myötä pastoraatti vakiintui kirkkoherran toimi-alueeksi, johon voi kuulua useita seurakuntia, joilla on yhteinen talous. Koko pastoraatin toimintaa johtaa kirkkoherra, ja kunkin seurakunnan toimintaa johtaa tehtävään määrätty pappi, josta käytetään nimitystä församlingsherde. . Ruotsin kirkon suomenkielisessä toiminnassa tämä virkanimike on suomennettu muotoon seurakuntapaimen.
Kalvin kartano

Kalvin kartano (viroksi Kalvi mõis, saks. Pöddes) on kartano Viru-Nigulan kunnassa Länsi-Virumaan maakunnassa Virossa.
Kartano mainitaan ensimmäisen kerran vuonna 1485, kun se oli Lode-suvun hallussa. Vuonna 1512 kartanon sai omistuksensa Dietrich Kalff, jonka sukunimestä tulee paikan nykyinen nimi. Alun perin kartanon paikalla oli kaksikerroksinen vasallilinnoitus. 1700-luvulla rakennettiin osittain sen raunioille kartanon päärakennus, joka kuitenkin tuhoutui tulipalossa vuonna 1910. Nikolai Stackelberg rakennutti uuden kartanon lähemmäksi merenrantaa 1910-1913. Englantilaisen Tudor-tyylin rakennetun päärakennuksen ulkoseinien tummat laatat eivät ole graniittia, vaan sitä imitoivia värillisiä sementtilaattoja. 
Neuvostoaikana kartanossa sijaitsi kaivosmiesten lepokoti. Nykyään kartano on yksityisomistuksessa ja suljettu yleisöltä.
Nekalan surmat

Nekalan surmat olivat Tampereen Nekalassa sijaitsevassa kerrostaloasunnossa 21. elokuuta 2007 tapahtunut Suomen oloissa poikkeuksellisen raaka ja ajallisesti pitkäkestoinen henkirikos.
Vuonna 1948 syntynyt mies ja tämän vuonna 1974 syntynyt poika saivat surmansa, kun heidän asuntoonsa tunkeuduttiin yöllä. Tunkeutujat riistivät asunnossa olleilta miehiltä hengen väkivalloin käyttäen apunaan muun muassa silityslautaa, suihkuletkua ja paistinpannua. Lisäksi heitä kuristettiin ja potkittiin ja heidän päällään hypittiin. Uhreja myös viillettiin ja pisteltiin puukolla, mattoveitsellä ja keittiöveitsellä. Ruumiinavauksessa vanhemmalla uhrilla todettiin 111 erillistä ulkoista vammaa. Nuoremmalla uhrilla ulkoisten vammojen määräksi kirjattiin 61 kappaletta. Tekijät varastivat asunnosta kymmenen euroa, pelikoneen ja DVD-pelin, digisovittimen, matkapuhelimen, lääkkeitä ja Tapio-viinapullon. Henkirikoksen jälkien peittelemiseksi yksi tekijöistä sytytti asunnon tuleen.
Teko oli ollut täysin sattumanvarainen, eikä tekijöiden ja uhrien välillä ollut aiempaa historiaa. Ennen asuntoon pääsemistä seurue oli häiriköinyt Tampereen Atomikylän alueella ja pyrkinyt väkivaltaisesti ainakin yhteen asuntoon siinä kuitenkaan onnistumatta. Tekijät olivat yhtä lukuun ottamatta tekohetkellä humalassa.
Markku Petteri Laitinen (s. 1986), Teemu Petteri Lappalainen (s. 1989), Juha Tapani Olkkola (s. 1988) ja Toni Artturi Välimaa (s. 1985) vangittiin teosta noin kuukauden kuluttua tapahtuneesta.
Tampereen käräjäoikeus käsitteli surmia 18. ja 21. tammikuuta ja antoi välituomion 4. helmikuuta 2008. Kaikki neljä lähetettiin sen jälkeen mielentilatutkimuksiin, joissa heidät todettiin syyntakeisiksi.
Elokuussa 2008 käräjäoikeus tuomitsi Laitisen kahdesta murhasta, törkeästä ryöstöstä ja tuhotyöstä elinkautiseen vankeuteen, Välimaan kahdesta murhasta ja törkeästä ryöstöstä elinkautiseen vankeuteen, Lappalaisen nuorena henkilönä tehdystä taposta, törkeästä pahoinpitelystä ja törkeästä ryöstöstä 7 vuoden ja 6 kuukauden vankeusrangaistukseen ja Olkkolan taposta, törkeästä pahoinpitelystä ja törkeästä ryöstöstä 7 vuoden ja 6 kuukauden vankeusrangaistukseen. Olkkolan kohdalla oikeus katsoi osuuden tekoon muita vähäisemmäksi.
Kesäkuussa 2009 Turun hovioikeus katsoi Lappalaisen syyllistyneen nuorena henkilönä tehtyyn murhaan ja kovensi rangaistusta yhdeksään vuoteen vankeutta. Muiden tuomiot pysyivät ennallaan.
Carlo Giuliani

Carlo Giuliani (14. maaliskuuta 1978 Rooma – 20. heinäkuuta 2001 Genova) oli italialainen globalisaatiokriitikko ja kansalaisaktivisti. Italialainen karabinieeri ampui hänet heinäkuussa 2001 G8-maiden kokouksen yhteydessä järjestetyssä mielenosoituksessa.

Genovan mielenosoitus

Heinäkuun 20. päivänä vuonna 2001 Giuliani oli mukana Genovassa järjestetyn G8-maiden kokouksen vastaisessa mielenosoituksessa. Kaupungin keskustassa sijaitsevalla Alimonda-aukiolla protesti muuttui väkivaltaiseksi yhteenotoksi mielenosoittajien ja karabinieerien välillä.
Joukko mielenosoittajia hyökkäsi metalliputkilla ja puisilla kepeillä varustautuneena kahden karabinieerin miehittämän maastoauton kimppuun. Guiliani oli löytänyt jostakin palosammuttimen, jonka hän ilmeisesti oli aikeissa heittää auton ikkunasta sisään.
Autossa ollut karabinieeri Mario Placanica ehti kuitenkin ampua lähietäisyydeltä Giuliania pistoolilla kasvoihin. Sitten vielä karabinieerien auto ajoi maassa makaavan Giulianin yli.

Syytteet Placanicaa vastaan

Ampumatapauksen tutkimusten yhteydessä esitettiin asiantuntijalausunto, jonka mukaan Giulianin surmannut luoti kimposi jostakin, eikä Placanica näin olisi suoraan tähdännyt häntä. Todisteiden vuoksi kaikki syytteet Placanicaa vastaan hylättiin, eikä asia edennyt oikeuteen asti.
Myöhemmin muita mielenosoittajia vastaan käydyssä oikeudenkäynnissä Giuliania tutkinut professori Marco Salvi kuitenkin todisti, että surmanluoti olisi ammuttu suoraan Giulianin kasvoja kohti.
Viranomaisia arvosteltiin myös siitä, ettei autolla Giulianin yli ajanutta karbinieeriä vastaan nostettu syytettä. Perusteluna käytettiin, että Giuliani oli jo siinä vaiheessa kuollut. Auttamaan tulleiden hoitajien mukaan Giuliani oli kuitenkin vielä hengissä heidän saapuessaan paikalle.

Kuoleman jälkeen

Kuolemansa jälkeen Carlo Giuliania on muistettu monin eri tavoin. Hän kohtalonsa on inspiroinut useita eri alojen taiteilijoita. Muun muassa kymmenet musiikintekijät ovat tehneet hänestä kertovia kappaleita tai omistaneet niitä Giulianin muistolle. Tunnetuimpia ovat englantilainen Chumbawamba, espanjalainen Ska-P sekä baskitaustainen Manu Chao.
Giulianin kuolinpaikan Piazza Alimonda ovat aktivistit nimenneet epävirallisesti Piazza Carlo Giulianiksi. Aukiolle on myös pystytetty pieni muistomerkki. Kreuzbergin kaupunginosassa Berliinissä avattiin Giulianin kuoleman kymmenvuotispäivänä hänelle omistettu puisto.
Giulianin vanhemmat ovat myös kustantaneet muistomerkin, jossa on lyhyt italiankielinen teksti: Carlo Giuliani, ragazzo (Carlo Giuliani, poika). Vuonna 2002 valmistui Giulianin kuolemasta italialaisen ohjaajan Francesca Comencinin samanniminen dokumenttielokuva.
Carlo Giulianin äiti Haidi Giuliani valittiin vuonna 2006 Italian parlamenttiin kommunistisen PRC-puolueen edustajana.
Pentti Järvinen (käsikirjoittaja)

Elämäkerta

Järvisen lapsuuskodin pihapiirissä Hämeenlinnan keskustassa sijaitsi sanomalehti Hämeen Kansan kirjapaino ja toimitus. Kadun puolella Järvisen isä johti Työväen säästöpankin konttoria ja äiti myi Marimekkoa hämeenlinnalaisille. Pojasta tuli jo kouluvuosina Hämeen Kansan taidekriitikko ja kesätoimittaja. 
Koulunkäynti Hämeenlinnan lyseossa jäi kakkoseksi ensin pikaluistelulle, sitten kirjoittamiselle, kirjallisuudelle ja teinikuntatoiminnalle. Päästyään ylioppilaaksi ja selvittyään armeijasta RUK:n kurssijulkaisun päätoimittajana Järvinen aloitti Turun yliopistossa kirjallisuustieteen, sosiologian ja filosofian opinnot. Hän valmistui filosofian maisteriksi 1977. 
Toimittajan töitä Järvinen teki lukiovuosistaan lähtien mm. Hämeen Kansassa, Aamulehdessä ja Turun alueradiossa. Vuonna 1974 hän siirtyi Turusta Helsinkiin TV 1:n ajankohtaistoimitukseen. A-studiosta hän siirtyi vuonna 1977 TV 1:n viihdetoimitukseen. Tältä ajalta tunnetuimpia töitä ovat Hepskukkuu, Hukkaputki ja Akkulaturit, joissa Järvinen toimi sekä käsikirjoittajana että ohjaajana. Vuoden 1985 jälkeen hän toimi TV 1:ssä ohjaaja-tuottajana teatteritoimituksessa, taidelinjan Profiktio-projektissa, Mediapajassa, Draama 2001 -projektissa ja Draama+-projektissa. Vuonna 2002 Järvinen siirtyi radioviihteen päälliköksi ja vuonna 2007 Yle VISIOn kehityspäälliköksi. Hän jäi eläkkeelle Yleisradiosta vuonna 2008.
Pentti Järvisen poika Atte Järvinen (s. 1975) tunnetaan mm. tv-sarjojen Pasila ja Ihmisten puolue ohjaajana ja käsikirjoittajana.
Talvisodan pommitukset Keuruulla

Talvisodassa Keuruuta pommitettiin 29. joulukuuta 1939 kello 13:05, kun kolme puna-armeijan pommikonetta pudotti noin 30 pommia Pihlajaveden rautatieaseman ratapihalle. Pommituksessa kolme henkilöä haavoittui kuolettavasti: asemamiehen vaimo Katri Eteläaho kuoli matkalla sairaalaan, kirjuri Lasse Raitakari seuraavana päivänä ilmeisesti leikkauksessa ja harjoittelija Aalto Harju vuoden 1940 puolella.
Pommit olivat miinapommeja ja palopommeja. Ratapihasta vaurioitui kolme ensimmäistä raidetta kahden kiskonmitan pituudelta ja vain neljäs eli kuormausraide ei kärsinyt vaurioita.
29. joulukuuta 1989 Pihlajaveden rautatieaseman sisäänkäyntioven oikealle puolelle paljastettiin pommitusten muistolaatta.
Fornebu

Etymologia

Fornebun nimi kuului alun perin niemellä sijainneelle farmille.

Talous

Scandinavian Airlinesin Norjan-toimistot sijaitsevat Fornebussa. Muita alueen yrityksiä ovat: Norwegian Air Shuttle, Telenor, Aker Solutions ja Statoil.
Tilauslentoyhtiö Partnairin pääkonttori sijaitsi Fornebun lentoasemalla vuoteen 1989 asti. Kun lentoyhtiö Busy Bee of Norway oli olemassa, sen pääkonttori oli myös lentoaseman yhteydessä. Braathensin ja SAS Braathensin pääkonttorit olivat lentoaseman mailla. Vuonna 2010, Norwegian Air Shuttle osti entisen Braathensin toimiston.
Sakari Tamminen

Koulutus ja ura

Tamminen kirjoitti ylioppilaaksi Eurajoen yhteiskoulusta vuonna 1974. Hän valmistui kauppatieteiden maisteriksi Tampereen yliopistosta vuonna 1984. Valmistumisensa jälkeen hän toimi Tampellassa projektipäällikkönä, jonka jälkeen siirtyi talouspäälliköksi Rosenlewille. Tamminen työskenteli Rauma-Repolassa ja Rauma Oy:ssä yli kymmenen vuotta. Yhtiön sulautuessa vuonna 1999 Valmetiin Tamminen siirtyi syntyneeseen Metso Oyj:öön, jossa nousi yhtiön varatoimitusjohtajaksi.
Vuonna 2003 Tamminen siirtyi Rautaruukkiin yrityksen varatoimitusjohtajaksi ja vuoden 2004 alusta hänet nimitettiin toimitusjohtajaksi. Tammisen valinta konsernin toimitusjohtajaksi oltiin sinetöity jo vuoden 2002 syksyllä, kun Rautaruukin silloinen toimitusjohtaja Mikko Kivimäki oli jäämässä eläkkeelle.

Luottamustoimet ja kunnianosoitukset

Tamminen on muun muassa Teknologiateollisuus ry:n, International Iron and Steel Instituten, Sanoman, Lemminkäisen, Pörssisäätiön, Kuusakoski Oy:n ja Lillbacka -yhtiöiden hallitusten jäsen.
Tammiselle on myönnetty Suomen Leijonan I luokan ritarimerkki (SL R I) vuonna 1998. Hän sai vuorineuvoksen arvonimen vuonna 2007.
Sakari Tamminen valittiin Elinkeinoelämän keskusliiton EK:n puheenjohtajaksi vuodelle 2009. Tamminen jatkoi tehtävässä myös vuonna 2010. Hänen seuraajakseen vuodelle 2011 valittiin Wärtsilän konsernijohtaja Ole Johansson.

Yksityiselämä

Sakari Tamminen on naimisissa ja hänellä on kolme aikuista lasta. Tamminen asuu Portugalissa.
Arvid Wennerström

Arvid Johannes Wennerström (17. huhtikuuta 1891 Kuopio – 20. joulukuuta 1927) oli suomalainen jääkärikapteeni. Hänen vanhempansa olivat maanmittausinsinööri Karl Otto Edvard Wennerström ja Maria Josefina Tenlén. Hänet vihittiin avioliittoon vuonna 1921 Hanna Mailis Kvickin kanssa.

Opinnot

Hän kävi seitsemän luokkaa Savonlinnan reaalilyseota ja Suomen liikemiesten kauppaopiston.

Jääkäriaika

Tämä Suomen osuuskauppojen keskuskunnan pääkonttorissa Helsingissä konttoristina työskennellyt nuorimies liittyi Saksassa sotilaskoulutusta antavalle Pfadfinder-kurssille, joka järjestettiin Pohjois-Saksassa sijaitsevalla Lockstedter Lagerin harjoitusalueella. Leirille hän ilmoittautui 25. helmikuuta 1915 ja hänet sijoitettiin joukon 2. komppaniaan. Myöhemmin hänet sijoitettiin Kuninkaallisen, Preussin Jääkäripataljoona 27:n 2. komppaniaan. Hän otti osaa taisteluihin ensimmäisessä maailmansodassa Saksan itärintamalla Misse-joella, Riianlahden rannikkoasemissa sekä Aa-joen talvitaisteluissa. Hän suoritti Libaussa sotakoulun A-kurssin.

Suomen sisällissota

Hän astui Suomen armeijan palvelukseen 11. helmikuuta 1918 yliluutnantiksi ylennettynä ja saapui Suomeen (Vaasaan) 25. helmikuuta 1918 jääkärien pääjoukon mukana. Hänet sijoitettiin Suomen valkoiseen armeijaan komppanianpäälliköksi ensin 3. Jääkärirykmentin 7. jääkäripataljoonan 3. komppaniaan. Hänet siirrettiin 18. maaliskuuta 1918 alkaen 4. Jääkärirykmentin 9. jääkäripataljoonan 4. komppanian päälliköksi ja 8. huhtikuuta 1918 hänet siirrettiin komppanioineen 6. Jääkärirykmentin 18. jääkäripataljoonaan, missä komppanian järjestysnumeroksi tuli 2. Hän otti osaa taisteluihin Suomen sisällissodassa Ilveksessä, Hotakassa ja Muolaassa sekä etenemiseen Viipurin-Pietarin rautatielle.

Sisällissodan jälkeinen aika

Sisällissodan jälkeen hän palveli komppanianpäällikkönä 6. Jääkärirykmentistä muodostetussa Jääkäripataljoona n:o 6:ssa, jonka nimi myöhemmin muuttui Kajaanin sissipataljoonaksi. Hänet siirrettiin 2. lokakuuta 1918 alkaen 1. komppanian päälliköksi Itä-Suomen jalkaväkirykmentti n:o 5:een, jonka nimi taas muuttui Pohjois-Savon rykmentiksi. Hänet siirrettiin 15. heinäkuuta 1919 Savon Jääkärirykmentin I pataljoonan komentajaksi. Armeijasta hän erosi 14. toukokuuta 1920 ja astui suojeluskuntajärjestön palvelukseen ja toimi Mikkelin suojeluskuntapiirin 1. sotilasohjaajana 1. kesäkuuta 1920 - 1. maaliskuuta 1921 välisen ajan. Hänet siirrettiin Savonlinnan suojeluskunnan paikallispäälliköksi ja toimi siellä 15. elokuuta 1921 - 15. elokuuta 1922 välisen ajan, josta hänet siirrettiin Pohjois-Hämeen suojeluskuntapiirin 3. alueen päälliköksi ja hoiti tehtävää 15. tammikuuta - 15. huhtikuuta 1926 välisen ajan. Suojeluskuntatyönsä ohella hän toimi myös liikemiehenä Turussa vuosina 1922 - 1926.
Kristiina Kalleinen

Kristiina Kalleinen (s. 1959) on suomalainen historiantutkija. Kalleinen kirjoitti ylioppilaaksi 1979 Oulun Lyseon lukiosta. Hän on valtiotieteiden tohtori ja Helsingin yliopiston poliittisen historian dosentti. Hänen erikoisalaansa ovat elämäkerrat ja historia. Hän on erikoisesti keskittynyt Suomen suuriruhtinaskunnan ajan henkilö- ja hallinto historiaan ja myös suomalais-venäläisiin suhteisiin.
Kalleinen on ollut pitkään Helsingin yliopiston valtiotieteellisen tiedekunnan poliittisen historian laitoksen/oppiaineen opettaja ja tutkija. Hän oli pari vuotta tutkijana Suomen sotasurmat 1914–1922 -projektissa niin sanottujen venäläissurmien tutkijana.
Kalleinen on kirjoittanut Kalevalaseuran 100-vuotishistorian Kansallisen tieteen ja taiteen puolesta (2011). Hän on kirjoittanut tilaustöinä vuonna 2008 sata vuotta täyttäneen helsinkiläisen A. Niemisen maalausliikkeen historiikin sekä Helsingin Maalariammattikoulun 80-vuotishistoriikin 2010. Hän toimii Loviisassa paikallispolitiikassa.
Kalleinen on ollut Suomi-Venäjä-Seuran historian osaston puheenjohtaja vuodesta 2006. Hän oli asiantuntijajäsen eduskunnan kansliatoimikunnan alaisessa työryhmässä, joka valmisteli vuosina 2013–2014 vietettävää juhlavuotta ”150 vuotta säännöllistä valtiopäivätyötä”. Vuosina 2006–2009 hän oli asiantuntijajäsen valtioneuvoston kanslian alaisessa Merkkivuosi 2009 -toimikunnassa, joka suunnitteli tapahtumia Porvoon valtiopäivien 1809 -juhlavuoden kunniaksi. Kalleinen on sekä 1800-luvun tutkijaverkoston että Keisariaika-tutkijaverkoston perustajajäsen sekä yksi jälkimmäisen verkoston koordinaattoreista. 
Urho Kekkosen 70-vuotisjuhlasäätiö myönsi Kalleiselle vuoden 2018 tunnustuspalkintonsa teoksesta "Suuriruhtinaskunnan etuvartiossa. Ministerivaltiosihteeri R. H. Rehbinder Suomen etujen puolustajana Pietarissa 1811-1841".
Saanto

Saanto on oikeudellinen toimi, jonka tuloksena tietylle henkilölle syntyy tietty oikeusjärjestyksen takaama oikeus. Nimitys liittyy erityisesti kiinteän ja irtaimen omaisuuden omistusoikeuteen. Laajasti määritellystä nimityksestä käytetään usein ilmaisua oikeussaanto. Saanto on oikeussystematiikkaan liittyvä yläkäsite, jolla ei oikeudellista ratkaisua tehtäessä ole välitöntä merkitystä. Toisinaan sillä vain viitataan yksityiskohtaisiin omistusoikeuden siirtymissääntöihin. Saanto voi olla yksityisoikeudellinen oikeustoimi (kuten kauppa, lahja tai vaihto), viranomaisen päätös (esimerkiksi pakkolunastus tai ulosotto) tai tosiasiallinen tapahtuma (kuten perintö tai valtaus).
Saannot jaetaan itsenäisiin ja johdannaisiin saantoihin. Itsenäinen saanto on joko kumoava eli ekstinktiivinen, jolloin se kumoaa edeltäjän oikeuden (esimerkiksi pakkolunastus tai löytö), tai alkuperäinen eli originaarinen, jolloin omistusoikeus syntyy itsenäisesti toisesta henkilöstä riippumatta eikä esineellä ole entuudestaan omistajaa (nautinta tai valtaus). Alkuperäinen saanto voi perustua myös esineen valmistamiseen, jolloin syntyy uusi esine, tai liittämiseen tai yhdistämiseen. Kumoavassa saannossa omistusoikeus siirtyy henkilöltä toiselle, jolloin edellinen omistusoikeus kumoutuu ja syntyy uusi edellisestä riippumaton omistusoikeus (kuten löydössä tai pakkolunastuksessa).
Johdannaisessa eli derivatiivisessa saannossa omistusoikeus siirtyy henkilöltä toiselle, eikä uusi omistaja saa edeltäjäänsä parempaa oikeutta, vaan oikeuden pätevyys ja laajuus riippuu edeltäjän oikeudesta. Se voi olla oikeustoimi elävien henkilöiden kesken (kuten kauppa, lahja tai vaihto), lakimääräinen, perustua testamenttiperimykseen tai olla viranomaisen pakkotäytäntö (kuten ulosmittaus). Johdannaisten ja kumoavien saantojen yhteisnimitys on omistajanvaihdossaannot.