google/wiki40b huggingface dataset:
Gullåkran lur

Gullåkran lur (lue venyttämällä: lur, tai myös Gullåkran torvi) ovat Skandinavian pronssikulttuurissa käytössä olleet lurit, jotka olivat pronssisia puhallinsoittimia. Ne löytyivät Staffanstorpista Skånesta Ruotsista vuonna 1840. Lurit olivat tutkijoiden mukaan uskonnollissävytteiden rituaalisten tilaisuuksien seremoniasoittimia. Nämä lurit ajoitetaan Monteliuksen periodille III eli 1300–1100 eaa.

Historiaa

Lurit löytyivät vuonna 1840, kun Gullåkran suolla kaivettiin turvetta. Luri löytyi 1,5 metrin syvyydestä yhdessä veneen jäänteiden ja suuren eläimmen jäänteiden kanssa (hevonen? ). Läheltä lurin löytöpaikkaa löydettiin vuonna 1911 pronssinen kaularengas, joka painoi 83 grammaa ja jonka sisähalkaisija on yli 11 senttimetriä. Renkaan päät olivat koukkuun taivutetut pallomaiset ulokkeen, jotka toimivat samalla renkaan lukkona.
Jo kauan on tiedetty, että suohon on jäänyt eläimiä tai sinne on heitetty eläinten jätteitä. Suosta tunnetaan poronsarvet, kauriin, hirven ja hevosen luita. Lurit ovat löytyneet lähes aina suoturpeesta. Suohon ne ovat yleensä joutuneet, kun jumalille on toimitettu votiivilahjoina urhattavia esineitä upottamalla ne lampiin tai meren lahtiin.

Kuvaus

Ruotsista löydetyistä 13 lurista tämä torvea muistuttava soitin on parhaiten säilynyt. Se on 1,10 metriä pitkä ja se on juotettu yhteen neljästä valetusta osasta. Siinä oli löydettäessä kiinnitettynä kantamista helpottava ketju, jossa oli 28 rengasta. Lur on sarvimaisesti kaareva, mutta soittimen suukappale on taivutettu sivulle. Sillä ei ole Skandinaviassa yleistä suuaukon koristekiekkoa, vaan sen puuttuessaa se muistuttaa Wismarin torvea. Se on esillä Lundin historiallisessa museossa.
Pasifae

Pasifae oli tarun mukaan Kreetan kuningatar, jonka puoliso oli kuningas Minos. Kun Minos ei suostunut uhraamaan jumalten antamaa valkoista härkää jumalille, rankaisi Afrodite Minosta antamalla Pasifaen rakastua härkään.
Toteuttaakseen himonsa Pasifae pyysi Daidalosta suunnittelemaan puisen lehmän. Tähän oikean lehmän nahkaan verhottuun laitteeseen Daidalos auttoi Pasifaen sisään ja vei sen niitylle, jolla härkä normaalisti laidunsi. Härkä yhtyi lehmän kanssa tehden Pasifaen raskaaksi, ja tämän seurauksena Pasifae synnytti myöhemmin Minotauroksen. Hänellä oli härän pää, mutta muuten ihmisen ruumis.
Ólynthoksen arkeologinen museo

Kokoelmat

Museossa on esillä lähinnä audiovisuaalista aineistoa, koska Olynthoksen arkeologiset löydökset ovat Polýgyroksen arkeologisessa museossa. Aineisto esittelee muun muassa Olynthoksen kaupunkisuunnittelua, joka perustui Hippodamokselle ominaiseen asemakaavaan, jossa oli kaksi leveää pääkatua, ruutukaava sekä viemäröinnit. Rakennukset olivat kaksikerroksisia ja avautuivat sisäpihalle. Museo esittelee myös Olynthoksen kaivauksia, jotka suoritettiin vuosina 1928, 1990 ja 1992.
Jaakko Somersalo

Jaakko Ilmari Somersalo (3. syyskuuta 1916 Kuhmoinen – 9. syyskuuta 1966 Helsinki) oli suomalainen taidemaalari ja graafikko. Hän kävi Taideteollisuuskeskuskoulun 1945–1949. Hänen töitään on ulkomaisissa museoissa Cincinnatissa, Tukholmassa ja Pietarissa. Hänen teoksissaan värit ovat voimakkaita, ja linja on informalistinen.
Saksan 163. jalkaväkidivisioona

Perustaminen ja sotatoimet

Yhtymä perustettiin brandenburgilaisista ja preussilaisista joukoista Döberitzin ja Jüterbogin harjoitusalueilla 18. marraskuuta 1939 ja siihen liitettiin 1. tammikuuta 1940 2., 23. ja 5. täydennyspataljoonat. Divisioona lähetettiin kolme kuukautta myöhemmin Norjaan. Oslosta käydyissä taisteluissa se kärsi raskaita tappioita, kun rannikkotykistö upotti risteilijä Blücherin. Divisioona oli seuraavan vuoden varuskuntatehtävissä Norjassa, mistä se liitettiin kesäkuussa 1941 ennen operaatio Barbarossaa osaksi vuoristoarmeijakunta Norjaa.
Operaatio Barbarossan alettua Saksa esitti Ruotsille vaatimuksia, jotka johtivat Ruotsissa niin sanottuun juhannuskriisiin. Yksi vaikeimmista vaatimuksista oli 163. divisioonan läpikulun järjestäminen Suomeen. Ruotsi kuitenkin suostui ja 25. kesäkuuta 163. divisioona lähti matkaan Ruotsin läpi kohti Joensuuta.
Jo ennen saapumistaan Joensuuhun 163. divisioona päätettiin keskittää Joensuun ja Suomen valtakunnan rajan väliselle alueelle, jossa se toimi osana ylipäällikön reserviä.
Heinäkuussa 1941 yksi divisioonan rykmenteistä alistettiin Saksan XXXVI armeijakunnalle, joka taisteli Sallan alueella Lapissa osana Saksan 20. vuoristoarmeijaa.
Divisioonan JR 307 (I.R. 307) ja Pi.P 234 sekä A.R. 234 pataljoonat osallistuivat Tolvajärven ja Ägläjärven alueella käytäviin taisteluihin 21.7. - 12.8.1941 välisenä aikana. Divisioonan komentaja kenraalimajuri Erwin Engelbreth toimi sinä aikana  Ilomantsin - Tolvajärven alueen Ryhmä Oinosen joukkojen komentajana.   
Syksyllä 1941 163. divisioona ryhmitettiin Syvärin alajuoksulle. Sieltä käsin sitä oli tarkoitus käyttää yhteyden saamiseen Saksan pohjoisen armeijaryhmään.  
Syys-lokakuussa valmisteltiin hyökkäystä Syvärin yli siten, että 163. divisioonan kaksi rykmenttiä (kolmas oli edelleen Sallassa) hyökkäisivät Syvärin yli tavoitteenaan Ojattijoki. Hyökkäystä oli tarkoitus tukea pohjoisempana myös suomalaisilla joukoilla. Saksalaisten joukkojen vasenta sivustaa varmistaakseen JR 8:n (11. divisioona) oli tarkoitus ylittää Syväri 2-3 kilometriä ylempää.
Suunnitelma ei kuitenkaan koskaan toteutunut, sillä saksalaiset pääsivät etelästä vain Tihvinään, joka oli 80 kilometrin päässä Syväristä. Koska todellista tilaisuutta yhteyden saamiseen ei ollut, jätti Suomen armeijan ylipäällikkö Carl Gustaf Emil Mannerheim hyökkäyskäskyn antamatta.
Saksalaiset joutuivat vetäytymään lopullisesti Tihvinästä 8. joulukuuta 1941 Olhavanjoelle.
Marsalkka Mannerheim arvosteli muistelmissaan 163. divisioonan taistelutaitoa pisteliäästi.
Vetäydyttyään Lapista divisioona siirrettiin Balttiaan, jossa se puolusti Kolbergia. Neuvostojoukkojen vallattua kaupungin 8. maaliskuuta ainoastaan pieni osa divisioonasta kykeni vetäytymään Stargardiin. Vetäytyneistä muodostettiin rintaman selustassa 3. merijalkaväkidivisioona. 163. divisioona lakkautettiin virallisesti 1. huhtikuuta 1945.
Maahantulokortti

Maahantulokortti (ven. Миграционная карта,  Migratsionnaja karta, engl.  Migration Card, Arrival card, Arrival-Departure Record) on useissa maissa vaadittava, tyypillisesti valtion rajalta tai rajaa ylittäviä matkustajia kuljettavasta liikennevälineestä (lentokone, juna, laiva) saatava, valtion maahantuloviranomaisten virallinen lomake, joka osoittaa muun muassa matkustajan maahan saapumisen ajankohdan, matkan tarkoituksen, majoituspaikan ja suunnitellun maasta poistumispäivän.
Usein matkustajan on täytettävä maahan tullessaan kaksi samanlaista lomaketta. Näistä yksi jää jo rajalla  rajaviranomaisille maahantulon rekisteröimiseksi. Toisen lomakkeen leimaa viranomainen, ja se jää matkustajalle matkan ajaksi. Sillä voidaan osoittaa maahantulon tapahtuneen laillisesti. Joissain maissa, kuten Venäjällä ja Valko-Venäjällä, matkustajan tulee esittää maahantulokortti hotellissa tai muussa majoituspaikassa tai rekisteröidä majoituksensa omatoimisesti tiettyyn aikarajaan mennessä (esimerkiksi viimeistään 3-5 arkipäivän aikana). Maasta poistuttaessa majoitusrekisteröinnillä vahvistettu maahantulokortin toinen kappale (maastapoistumiskortti) annetaan rajaviranomaisille.

Australian maahantulokortti

Australian maahantulokortti on yhdistelmälomake, joka itse asiassa sisältää perinteisemmän maahantulokortin ja lyhyen tullille tehtävän tulliselvityksen (tulli-ilmoitus). Tästä syystä maahantulokortin virheellisestä täyttämisestä voi seurata sakko raja-asemalla (tullissa). Esimerkiksi Australian karanteenisäännökset ovat erityisen tarkkoja sen suhteen, onko tulijalla ruokaa tai vastaavaa mukanaan. Kohdassa 6 kysytään mukana olevia elintarvikkeita, jotka voivat olla missä muodossa tahansa − myös makeiset katsotaan elintarvikkeiksi ("All food - includes dried, fresh, preserved, cooked, uncooked?"). Jos maahantulokorttiin ei merkitse "Kyllä" (Yes), kun elintarvikkeita on mukana, matkustaja voi joutua maksamaan sakkoa jopa 220 Australian dollaria (160 euroa), vaikka mukana oleva elintarvike olisi sallittukin.
Carolyn Jones

Carolyn Sue Jones (28. huhtikuuta 1930 Amarillo, Texas – 3. elokuuta 1983 West Hollywood, Kalifornia) oli yhdysvaltalainen näyttelijä. Hän oli vuonna 1958 ehdolla parhaan naissivuosan Oscar-palkinnon saajaksi roolistaan elokuvassa Poikamiesilta.  Hän sai vuonna 1958 Sandra Deen ja Diane Varsin kanssa Golden Globen lupaavimpana naistulokkaana.
Jonesia koulutettiin Pasadena Playhousessa.
Jones esiintyi Morticia Addamsin roolissa televisiosarjassa The Addams Family ja Elvis Presleyn kanssa elokuvassa Kitara kainalossa (1958). Lisäksi hänellä oli rooleja muiden muassa elokuvissa Heikompi sukupuoli (1956), Kovanaama Nelson (1957), Läpiä päässä (1959), Uudet tähdet syttyvät (1959), Viimeinen juna Gun Hillistä (1959) ja Mies verkossa (1959). 
Jones kirjoitti vuonna 1971 romaanin Twice Upon a Time.
Hän oli neljästi naimisissa. Hänen puolisoinaan olivat Donald G. Donaldson (1950–1951), Aaron Spelling (1953–1964), Herbert S. Greene (1968–1977) ja Peter Bailey-Britton (1982–1983). Hän kuoli 53-vuotiaana paksusuolen syöpään.
Etnogaala

Etnogaala on kansanmusiikin ja -tanssin vuotuinen gaala, jossa palkitaan alan taiteilijoita. Sen järjestää Kansanmusiikin ja Kansantanssin Edistämiskeskus.
Etnogaala on järjestetty ensi kerran loppuvuodesta 2017, ja toisen kerran tammikuussa 2019. Gaala on molempina vuosina järjestetty Tavastia-klubilla. Vuoden 2019 gaala oli katseltavissa ja kuunneltavissa suorana Yle Areenassa, ja editoitu taltionti tulee myöhemmin nähtäväksi televisiossa.
Lampedusan onnettomuus

Lampedusan onnettomuus tapahtui Italialle kuuluvan Lampedusan saaren edustalla eteläisellä Välimerellä 3. lokakuuta 2013, jolloin Pohjois-Afrikasta tulleita laittomia siirtolaisia kuljettanut alus upposi. 
Uponnut laiva oli noin 20-metrinen kalastusalus, joka oli lähtenyt matkalle Libyassa sijaitsevasta Al Misratahin rannikkokaupungista. Aluksessa olleet siirtolaiset olivat kotoisin lähinnä Eritreasta, Somaliasta ja Ghanasta. Laivassa oli mahdollisesti jopa yli 500 matkustajaa ja onnettomuuden arvellaan vaatineen noin 300–400 kuolonuhria; Italian rannikkovartiosto onnistui pelastamaan 155 henkeä.

Onnettomuus

Kun siirtolaisia kuljettanut alus oli noin puolen kilometrin päässä Lampedusan saaresta, siihen tuli konevika, jonka seurauksena se alkoi upota. Matkustajat sytyttivät erään huovan tuleen ja yrittivät sillä kiinnittää lähistöllä kulkevien laivojen huomion. Tuli kuitenkin levisi myös itse alukseen ilmeisesti sen kannella olleen polttoaineen syttymisen vuoksi. 7. lokakuuta Italian viranomaiset ilmoittivat löytäneensä 194 ihmisen ruumiit. Seuraavana päivänä 47 metrin syvyyteen uponneen aluksen sisätiloista löydettiin vielä 80 ruumista. Laivan 35-vuotias tunisialainen kapteeni oli pelastettujen joukossa, ja hänet pidätettiin.

Reaktiot

Italian hallitus julisti onnettomuutta seuranneen päivän kansalliseksi surupäiväksi: muun muassa Italian kouluissa pidettiin viiden minuutin hiljainen hetki. Seuraavana viikonloppuna kaikissa Italian urheilutapahtumissa vietettiin myös minuutin hiljaisuus. Interin ja AS Roman välisessä jalkapallo-ottelussa molempien joukkueiden pelaajat pitivät alkuverryttelyn ajan paitoja, joissa oli Lampedusan uhreille osoitettu viesti. Italian varapääministeri kuvasi tapausta "ei pelkästään Italian, vaan koko Euroopan tragediaksi". Paavi Franciscus puolestaan kehotti Twitterin välityksillä ihmisiä rukoilemaan uhrien puolesta.
Italian pääministeri Enrico Letta ja Euroopan komission puheenjohtaja José Manuel Barroso vierailivat Lampedusan saarella 9. lokakuuta. He saivat vastaansa paikallisista asukkaista ja ihmisoikeusaktivisteista koostuneita mielenosoittajia, jotka muun muassa syyttivät Italian viranomaisia ja Euroopan unionia onnettomuudesta ja vaativat ratkaisua laittomien siirtolaisten muodostamaan humanitaariseen ongelmaan. Saarella elää satoja siirtolaisia epäinhimilliseksi kuvatuissa oloissa ahtaissa vastaanottokeskuksissa.
Italian laivasto aloitti vuoden mittaisen operaation nimeltä "Mare Nostrum", jossa partioitiin merta ja pelastettiin laittomia maahantulijoita.
Aapo Pärnänen

Abel (Aapo) Pärnänen (s. 2. tammikuuta 1872 Rantasalmi) oli suomalainen kansakoulunopettaja ja kirjailija.
Aapo Pärnänen kirjoitti sanat joululauluun Köyhän lapsen joulukuusi jonka sävelsi porilainen opettaja J. N. Vainio. Laulu ilmestyi J. N. Vainion toimittamassa Valistuksen laulukirjassa vuonna 1909.
Pärnänen toimi opettajana Urjalassa Nuutajärven koululla. Suomen sisällissodan aikana Pärnänen oli Urjalassa punaisten kunnallisvaltuuskunnan puheenjohtajana. Huhujen mukaan hän onnistui pakenemaan valkoisten kostotoimia.  Valkoisten edetessä Urjalaan Pärnänen pakeni kunnasta ja valkoiset vangitsivat hänet myöhemmin Lahdessa. Kuuden kuukauden vankeustuomion jälkeen hän palasi opettajan tehtäviin Puumalassa.
Contact (ATB:n albumi)

Julkaisu

Albumi julkaistiin 2 CD:n formaatissa, 3 CD:n boksina sekä 3 CD:n erikoispainoksena, joka julkaistiin vain Amazon-verkkokaupassa myynnissä olleena rajoitettuna 2 000 kappaleen painoksena ja jota myytiin jo ennen varsinaista julkaisupäivää.
Ensimmäinen CD sisältää ATB:n kappaleita, ja yhteisiä kappaleita joissa esiintyy Jes, York, janSoon, Stanfour, Tiff Lacey ja Sean Ryan. Toinen CD on Ambient-Chillout-levy, joka sisältää yhteisiä kappaleita muun muassa Anovan, Stefan Erben ja Faden kanssa. Kolmas CD, joka tulee CD-boksin mukana, sisältää remixejä ensimmäisen CD:n kappaleista. Lisäksi CD:ltä löytyy kaksi livekappaletta, jotka on taltioitu ATB in Concert Live in New Yorkissa, ja video ATB:n Yhdysvaltain-kiertueelta. Rajoitettu kolmen CD-levyn erikoisboksi faneille sisältää kaikki kolme CD:tä, viisi ATB-postikorttia (joista yksi on varustettu Andrén nimikirjoituksella), ATB-tarran ja ATB-lipun.
Lorenza Mondada

Lorenza Mondada (s. 1963 Ticino, Sveitsi) on sveitsiläinen kielitieteilijä ja professori.
Mondada opiskeli 1982–1985 Freiburgin yliopistossa ja toimi valmistuttuaan assistenttina eri yliopistoissa. Hän väitteli Lausannen yliopistossa 1994 ja tutki väitöskirjassaan tilan kuvauksia matkakertomuksissa. 1996–2001 hän oli Baselin yliopistossa apulaisprofessori. 2001 hänet nimitettiin Lyon 2 -yliopiston kielitieteen osaston professoriksi, ja tammikuussa 2007 hänet nimitettiin ICAR tutkimuslaboratorion johtajaksi.
Mondada on ollut vuodesta 2012 Baselin yliopiston ranskan kielen ja yleisen kielitieteen professori. Aiemmin hän on ollut Lyonin yliopiston kielitieteen osaston professori ja Ranskassa Institut Universitaire de Francen tutkija sekä ICAR Research Labin (UMR 5191 CNRS) tutkija. Vuonna 2006 hän oli Helsingin yliopistossa tutkijana.
Mondada valittiin vuonna 2016 Suomalaisen tiedeakatemian jäseneksi.
Mondada sai 2001 Latsis-palkinnon, joka myönnetään Sveitsissä vuosittain alle 40-vuotiaalle huippututkijalle.
Sanssinkartano

Sanssinkartano on Kauhajoella sijaitseva Kauhajoen kaupungin omistama rakennus. Käytössä olevia neliöitä rakennuksessa on noin 400, ja siellä on paikkoja erilaisten tilaisuuksien järjestämiselle noin 150 hengelle. Sanssinkartanon toimitiloissa toimii nykyään Ruukin Helmi Oy. Sansinkartanon edustalla sijaitseva puistoalue toimii myös kaupunkilaisten virkistyspaikkana taajama-alueen keskellä.

Historia

Axel Wilhelm von Schantz rakennutti Sanssinkartanon vuonna 1863. Vuonna 1903 hänen sukunsa myi rakennuksen Kauhajoen kunnalle, joka alkoi käyttää tilaa vanhainkotina. Nykyisin se on kuitenkin rakennuskaavalla suojeltuna suojelukohteena paikkakunnalla. Sanssinkartanoon on tehty peruskorjaus vuonna 1991.
Turkin lippu

Turkin lippu (turk. Ay Yıldız, tarkoittaa kuuta ja tähteä) on Turkin kansallislippu. Sen mittasuhteet ovat 2:3. Turkin lippu otettiin käyttöön nykyisessä muodossaan 5. kesäkuuta 1936. Lipun tähdestä ja puolikuusta on tullut merkittävä islaminuskon tunnus, vaikka kuviota käytettiin alun perin vain maallisena valtiontunnuksena. Lipussa esiintyvä tähti oli vuonna 1793 kahdeksansakarainen, mutta vuosien saatossa se on muuttunut viisisakaraiseksi. Lippu muistuttaa suuresti Tunisian lippua, maiden yhteisestä historiasta johtuen.
Bakteeriperäinen munuaissairaus BKD

Bakteeriperäinen munuaissairaus eli BKD (engl. Bakterial kidney disease) on lohikaloissa esiintyvä tartuntatauti. Sairaus saattaa levitä niin kalasta toiseen että mädin kautta jälkeläisiin. Tauti ei tartu ihmiseen. Sen aiheuttaa bakteeri nimeltä Renibacterium salmoninarum. Tautiin ei tunneta tehokkaita rokotteita eikä lääkitystä. Kuningasloheen (Oncorhynchus tshawytscha) on tosin kokeiltu makrolidihoitoa Seattlen yliopistossa.
Tauti aiheuttaa muutoksia kalojen sisäelimissä kuten munuaisissa ja pernassa. Se myös hidastaa kalan kasvua ja muuttaa lihan väriä. Tauti etenee hitaasti eikä yleensä tapa kalaa. Taudilla on myös aggressiivinen muoto, joka aiheuttaa kaloissa verenvuotoja lihakseen sekä merkittävää kuolleisuutta. 
Tauti havaittiin ensin vuonna 1933 Skotlannin joissa, mutta sitä esiintyy koko Euroopassa, ja se on levinnyt myös Yhdysvaltoihin ja Kanadaan sekä jopa tyynenmerenlohiin. Tautia on pyritty lainsäädännöllisesti vastustamaan, mutta vuodesta 2014 se on Euroopan unionin tasolla vain ilmoitettavana tautina. Evira pyrkii rajoittamaan taudin leviämistä. Kuitenkin Karvianjoen sekä Oulujoen vesistöt ovat poistetut vapaaehtoisen terveysvalvonnan piiristä.
Ylä-Kanada

Ylä-Kanada (engl. Upper Canada) oli vuosina 1791–1840 brittiläinen territorio, joka sijaitsi Kanadassa nykyisen Ontarion provinssin eteläosassa, St. Lawrencen yläjuoksulla, Ontario- ja Eriejärvien pohjoispuolella.
Ylä-Kanada syntyi vuonna 1791, kun brittiläiset uudisasukkaat ja amerikkalaiset lojalistit halusivat alueelle britannialaiset laitokset ja lainsäädännön, erityisesti brittiläisen maanomistuslain. Samaan aikaan luodussa Ala-Kanadassa käytettiin ranskalaista lainsäädäntöä. Territoriot lakkasivat olemasta vuonna 1840, kun ne yhdistyivät Kanadan provinssiksi.
Ylä-Kanadan pääkaupunki oli aluksi Newark (nykyinen Niagara-on-the-Lake), mutta se vaihtui 1. helmikuuta 1796 Yorkiin (nykyinen Toronto).
Miguel de la Madrid

Elämä

Miguel de la Madrid valmistui lakimieheksi Universidad Nacional Autónoma de Méxicosta ja myöhemmin hän valmistui maisteriksi Harvardin yliopistosta. Hän työskenteli Meksikon keskuspankissa, josta hän siirtyi työskentelemään Meksikon talousministeriöön vuonna 1965. Vuonna 1970 de la Madrid siirtyi Meksikon valtiolliseen öljyhtiöön, Pemexiin. Vuonna 1976 Meksikon silloinen presidentti José López Portillo valitsi hänet hallintonsa suunnittelu- ja budjettiministeriksi.
Presidentti Portillon toimikausi päättyi vuoden 1981 lopussa, ja silloinen valtapuolue PRI valitsi de la Madridin ehdokkaakseen kesäkuussa 1982 järjestettyihin presidentinvaaleihin. Tammikuusta kesäkuuhun de la Madrid toimi väliaikaisena presidenttinä. Kesäkuun neljäntenä järjestetyissä presidentinvaaleissa de la Madrid sai murskavoiton; hän sai yhteensä 74 prosenttia annetuista äänistä.
Presidenttikaudellaan de la Madrid ajoi markkinakeskeistä politiikkaa, mikä oli uutta hänen edeltäjiensä politiikkaan verrattuna. De la Madridin toimikausi ajoittui taloudellisesti huonoihin aikoihin Meksikon kannalta, sillä hänen edeltäjiensä talouspolitiikka oli ajanut maan talouden romahduskierteeseen. Vuonna 1981 alkanut öljyn hinnan romahdus ajoi maan öljyn tuotannosta riippuvaisen talouden lopullisen syöksyn lamaan. Meksikon inflaatio oli de la Madridin hallinnon alkuvuosina jopa 100 prosenttia vuodessa, ja sen työttömyys kohosi pahimmillaan jopa 25 prosenttiin. Näistä syistä johtuen Meksikon talouskasvu kääntyi roimaan laskuun.
Ratkaistakseen maan talousongelmia de la Madrid esitteli liberaalisen talousuudistuksen, jolla yritettiin elvyttää ulkomaisten sijoittajien kiinnostusta maahan. Lisäksi de la Madrid yksityisti voimakkaasti valtionyrityksiä ja antoi suuret veronalennukset, mikä herätti mielenkiintoa erityisesti Kansainvälisessä valuuttarahastossa. Vuonna 1986 Meksiko liittyi GATT-sopimuksen piiriin, mikä edesauttoi sen talouden elpymistä sekä helpotti valtionyritysten hajauttamista. Vuosien 1982 ja 1988 välillä Meksikon valtion omistamien yritysten määrä putosi 1155:stä reiluun neljään sataan. Tämä lisäsi de la Madridin suosiota, mutta hallituksen kieltäytyminen kansainvälisestä avusta Méxicoon vuonna 1986 iskeneen hirmumyrskyn jälkeen teki sen aseman hyvin hankalaksi. Lisäksi hirmumyrskyn aiheuttamat vahingot ajoivat nousuun kääntyneen talouden uudelleen laskuun, mikä vähensi runsaasti presidentin suosiota. Vuoden 1988 vaaleihin de la Madrid ei voinut enää lähteä ehdolle, sillä Meksikon perustuslaki rajoittaa presidentin toimikaudet yhteen. De la Madridin puolue asetti presidenttiehdokkaakseen de la Madridin valtionvarainministerin Carlos Salinasin, joka valittiin kiistanalaisissa vaaleissa Meksikon presidentiksi. De la Madrid tunnusti vuonna 2005 PRI:n hävinneen vuoden 1988 vaalit oppositiolle, mutta perui myöhemmin lausumaansa sanomalla, että PRI oli vähintään "menettänyt suuren joukon" ääniä kyseisissä vaaleissa.
Vapaat markkinat

Vapaat markkinat on taloudessa tilanne, jossa tietyn hyödykkeen hinta muodostuu myyjien ja ostajien yhteisellä päätöksellä ilman rajoitteita tai säädöksiä.
Käytännössä vain hyvin harva markkina on täysin vapaa säätelystä. Säädöksiä voidaan perustellaan esimerkiksi informaation epäsymmetrisyydellä, jonka vuoksi kuluttajan asemaa halutaan parantaa. Monien hyödykkeiden markkinoilla on myös epätäydellistä kilpailua, joka voi aiheuttaa markkinoille tehottomuutta.
Vapaat markkinat voivat myös viitata talouteen, jossa kaikkien hyödykkeiden hinnat muodostuvat alussa mainitulla tavalla. Hallinnon rooli on rajattu pelkästään omistusoikeuksien valvomiseen. Tämä on tietyssä mielessä markkinatalouden pisimmälle viety muoto, jossa ei ole veroja, tulleja tai muita säädöksiä kuten pakollisia vakuutuksia tai vähimmäispalkkaa. Vapaiden markkinoiden vastakohta on suunnitelmatalous, jossa hallinto määrittää hinnat; näiden välimaastossa on sekatalous.
Jotkut poliittiset aatteet, kuten markkinaliberalismi, pitävät markkinoiden vapautta tavoiteltavana asiana (kaikki hyödykkeet tuotettava markkinaehtoisesti).
Rutherford’s Farmin taistelu

Tapahtumien kulku

20. heinäkuuta Stephen Dodson Ramseurin komentama divisioona oli Rutherfordin ja Carterin maatilojen luona Virginiassa, kun William W. Averellin johtama divisioona hyökkäsi yllättäen heidän kimppuunsa. Unionilla oli taistelussa noin 2 350 miestä, Konfederaatiolla taas noin 3 300. Hyökkäyksen seurauksena Ramseur päätti vetäytyä kohti Winchesteria. Averellin joukot saivat hyökkäyksen yhteydessä haltuunsa neljä Ramseurin tykkiä ja lähes 300 sotavankia. Yhteensä osapuolet menettivät taistelussa noin 1 1000 miestä.