Saku Koivu

Nuoruus ja ammattilaisuran alku Turun Palloseurassa (1992–1995)

Koivu syntyi 23. marraskuuta 1974 Tuire ja Jukka Koivun esikoiseksi. Hän kävi peruskoulun ala-asteen Turun Hepokullassa, yläasteen Rieskalähteen koulussa ja valmistui ylioppilaaksi Aurajoen urheilulukiosta vuonna 1993. Hän kävi 15-vuotiaana jääkiekkorippikoulun Turun Ruissalossa ja harrasti jääkiekon ohella jalkapalloa monen muun ikäisensä tavoin. 15-vuotiaana hän oli merkittävässä roolissa Turun Palloseuran C-nuorten joukkueen voittaessa Suomen mestaruuden.
Lukiovuosina jääkiekko sai yhä vankemman jalansijan Koivun elämässä, ja hän teki debyyttinsä jääkiekon SM-liigassa kaudella 1992–1993 Turun Palloseuran liigamiehistössä Vladimir Jurzinovin valmennuksessa. 46 ottelua runkosarjassa pelannut Koivu oli merkittävässä osassa turkulaisseuran edetessä Suomen mestaruuteen vuoden 1993 keväällä, mutta todellisen läpimurtonsa SM-liigaan hän teki seuraavalla kaudella viimeistellessään runkosarjan 47 ottelussa tehopisteet 23+30=53. Hän oli liigan paras maalintekijä ylivoimalla viimeisteltyään runkosarjan aikana 11 ylivoimaosumaa. Pudotuspeleissä Koivu joukkueineen selviytyi loppuotteluun mutta jäi hopealle hävittyään Helsingin Jokereille. Koivu valittiin SM-liigan vuoden pelaajaksi, ja seuraavalla kaudella hän nousi Turun Palloseuran todelliseksi johtohahmoksi voittaessaan koko SM-liigan pistepörssin sekä runkosarjassa (27+47=74) että pudotuspeleissä (7+10=17). Koivun johdolla TPS voitti loppuotteluissa Helsingin Jokerit ja Koivu palkittiin kauden päätteeksi pudotuspelien parhaalle pelaajalle annettavalla Jari Kurri -palkinnolla, pistepörssin voittajalle annettavalla Veli-Pekka Ketola -palkinnolla sekä runkosarjan parhaalle pelaajalle myönnettävällä Lasse Oksanen -palkinnolla. Hän oli jälleen liigan tehokkain ylivoimapelaaja tehtyään runkosarjan 27 maalistaan 11 ylivoimatilanteiden aikana. Lisäksi SM-liigan pelaajat äänestivät hänet keskuudestaan parhaaksi ja näin ollen hänet palkittiin Kultaisella kypärällä. Koivu valittiin myös SM-liigan tähdistökentälliseen ja Osuuspankki palkitsi hänet vuoden avainpelaajana. Kahden SM-kullan ja kevään 1995 maailmanmestaruuden jälkeen Koivu siirtyi Pohjois-Amerikan NHL:ään.

Seuraikoniksi Montreal Canadiensissa (1995–2009)

Voitettuaan Suomessa kaksi SM-kultaa Turun Palloseuran kanssa ja maailmanmestaruuden maajoukkueessa Koivu päätti siirtyä luomaan uraansa NHL:ään ja Montreal Canadiensiin, joka oli varannut Koivun NHL:ään vuoden 1993 varaustilaisuudessa ensimmäisellä kierroksella numerolla 21. Koivu avasi maalitilinsä NHL:ssä runkosarjan seitsemännessä ottelussaan Los Angeles Kingsiä vastaan, ja yhteensä hän teki tulokaskaudellaan 1995–1996 tehopisteet 20+25=45, ja hän oli NHL:n tulokkaiden keskuudesta pisteiden valossa neljänneksi paras. Hän sai jo ensimmäisellä kaudella Montréalissa valtavasti vastuuta osallistuen muun muassa jokaiseen runkosarjan 82 otteluun, ja Canadiens saavutti kaudella myös pudotuspelipaikan pudoten kuitenkin jo avauskierroksellaan New York Rangersin edetessä jatkoon. Pudotuspeleissä Koivu oli joukkueensa neljänneksi tehokkain pelaaja.
Seuraavana syksynä Koivu johti koko NHL:n pistepörssiä aloitettuaan kauden loistavasti, mutta loukattuaan polvensa hän joutui jättämään kaukalot joksikin aikaa. Toivuttuaan Koivu ylsi jälleen komeaan pelivireeseen, ja hän saavuttikin runkosarjan 50 ottelussa yhteensä 56 tehopistettä.
Kaudella 1997–1998 Koivu ehti pelaamaan yli 60 ottelua ja merkkauttaen 57 tehopistettä, ja hänet valittiin myös NHL:n tähdistöotteluun vuoden 1998 puolella. Hän muodosti tähdistöottelussa maajoukkueesta tutun hyökkäyskolmikon Jere Lehtisen ja Teemu Selänteen kanssa saavuttaen ottelussa kolme syöttöpistettä Selänteen tehtyä ottelussa kypärätempun.
Koivun merkitys Montréalin joukkueelle kasvoi kausi kaudelta yhä suuremmaksi, ja johdonmukaisena seurauksena hänet valittiin ennen kauden 1999–2000 alkua järjestyksessään Canadiensin seurahistorian 32. kapteeniksi. Hänestä tuli myös ensimmäinen eurooppalainen kapteeni seuran historiassa, sillä aiemmin jokainen Montréalin kapteeni, poikkeuksena yhdysvaltalainen Chris Chelios, oli kansalaisuudeltaan kanadalainen. Ensimmäisellä kaudellaan kapteenina Koivu pelasi loukkaantumisten vuoksi vain 24 ottelua tehopistein 3+18=21, ja hän muodosti varsin tehokkaan kaksikon Mark Recchin kanssa. Seuraavaa kautta haittasi jälleen uusi polvivamma, minkä takia Koivun runkosarja rajautui 54 ottelun mittaiseksi. Terveenä pelatessaan Koivu oli kuitenkin joukkueensa ykkösnimi, ja hän saavuttikin kaudella loukkaantumisista huolimatta 47 tehopistettä.
Vuoden 2001 syksyllä Koivun diagnosoitiin sairastavan syöpätauti non-Hodgkinin lymfoomaa, joka havaittiin Koivun ollessa huonovointinen lentomatkalla Suomesta Montréaliin. Vaikka hänen sytostaattihoitonsa käynnistettiinkin pikaisesti, hänen peliuransa ja koko elämänsä olivat hetkellisesti vaakalaudalla.  Koivu kertoi diagnoosin olleen hänelle valtava šokki, ja hän oli sairautensa vuoksi kauden 2001–2002 lähes kokonaan poissa. Koivu vannoi Canadiensin järjestämässä lehdistötilaisuudessa kuitenkin selättävänsä sairautensa ja palaavan jäälle, ennen kuin hänen poissaoloaan olisi ehditty edes huomata. Hän oli sivussa jääkiekkoilusta kaikkiaan seitsemän kuukautta saaden hoitovaiheessa vatsanseudun syövän taltuttamiseksi kemoterapiaa, joka päättyi vuoden 2002 helmikuun alussa kahdeksan lääkehoitokuurin jälkeen. Solumyrkkyhoitojen loputtua Koivu kävi läpi kuuden viikon harjoituskuurin, kunnes sai lääkäreiltä vihdoin luvan palata takaisin kaukaloon. Koivu kertoi myöhemmin keskustelleensa paljon muun muassa Mario Lemieuxin, Lance Armstrongin, ja John Cullenin kanssa sairaudestaan, sillä jokainen myös edellä mainituista urheilijoista oli voittanut syövän ja palannut onnistuneesti oman lajinsa huipulle. Lisäksi hän sai tuhansittain positiivisia kannustuksia sisältäneitä kirjeitä ja sähköposteja jääkiekkoammattilaisilta ja -faneilta. Myös maailman arvostetuin jääkiekkolehti The Hockey News kirjoitti Koivun sairastumisesta mittavan artikkelin toivottaen hänelle voimia elämänsä taisteluun. Liukuessaan jäälle ennen ottelun aloittamista Koivu sai valtaisat suosionosoitukset paitsi kotiyleisöltään, myös vierasjoukkue Ottawa Senatorsin pelaajilta ja kannattajilta. Paluunsa myötä Koivu ehti syöpähoitojen jälkeen jäälle jo kevään viimeisiin runkosarjaotteluihin sekä pudotuspeleihin. Hän merkkautti pelaamissaan kolmessa runkosarjan ottelussa kaksi syöttöpistettä, ja pudotuspeleissä hän pääsi vauhtiin toden teolla iskemällä 12 pudotuspeliottelussa tehopisteet 4+6=10. Onnistuneen paluun johdosta Koivu palkittiin sisukkuutta, urheiluhenkeä ja omistautumista jääkiekolle osoittaneena pelaajana Bill Masterton Memorial Trophylla. Palkinnolla haluttiin kunnioittaa Koivun syöpää vastaa käymää taistelua sekä syöpähoitojen raskauden huomioon ottaen uskomattoman nopeaa kaukaloon paluuta. Koivun nopea toipuminen ja raskas kamppailu syöpää vastaan nosti hänet lopullisesti Montréalin ikonien joukkoon ja seuran kannattajien sydämiin. Koivu on syövästä toipumisensa jälkeen tehnyt työtä syöpäpotilaiden hyväksi nimeään kantavan Saku Koivu Foundation-säätiön avulla. Hän muun muassa rahoitti säätiön avulla syöpähoidossa keskeisen PET-kameran Montréalin keskussairaalalle lahjoittaen sairaalalle tuhat Kanadan dollaria jokaisesta Canadiensin keräämästä sarjapisteestä kauden 2002–2003 aikana.
Koivu esiintyi vuoden 2002 syksyllä julkaistun NHL 2003-videopelin Suomessa julkaistun painoksen kansikuvassa. Pelin julkaisseen EA Sportsin kanssa sopimuksen pelin kansikuvaa koskien solminut Koivu lahjoitti sopimuksesta saamansa korvauksen Turun yliopistolliselle keskussairaalalle, ja myös sairaalan lastenosasto ja syöpäosasto saivat käyttöönsä EA Sportsin videopelejä, televisioita ja pelikonsoleita eri valmistajilta. Vuoden 2003 tammikuussa The Hockey News listasi Koivun jääkiekon vaikutusvaltaisimmaksi suomalaiseksi. Koivun sijoitus lehden sadan vaikutusvaltaisimman jääkiekkoihmisen listalla oli 70.
Koivu pelasi urallaan vasta toisen kerran runkosarjan jokaisessa 82 ottelussa ilman loukkaantumisia kaudella 2002–2003. Syövästä toipunut Koivu oli kaudella huikeassa pelivireessä merkkauttaen NHL-uransa siihenastisen piste-ennätyksensä tehden 21 maalia, 50 maalisyöttöä ja näin ollen yhteensä 71 tehopistettä. Hän oli runkosarjassa joukkueensa paras pistemies, ja erinoimaisesti sujuneen paluun NHL:ään kruunasi valinta NHL:n tähdistöotteluun. Hän joutui kuitenkin jättämään tapahtuman väliin rutiinimaisen lääkärintarkastuksen vuoksi, sillä Koivun tuli tarkistuttaa toipumisensa edistyminen imukesolmusyövän jälkeen. Vaikka kausi oli henkilökohtainen menestys Koivulle, Montréal jäi seitsemän pisteen päähän pudotuspeleistä ja sijoittui itäisessä konferenssissa kymmenenneksi.
Koivun pelaaminen kärsi jälleen loukkaatumisista kaudella 2003–2004. Hän loukkasi polvensa harjoitusottelussa ennen kauden alkua, minkä vuoksi hän joutui olemaan sivussa kaukalosta 13 runkosarjaottelun ajan. Hän onnistui tekemään kuitenkin jälleen onnistuneen paluun kaukaloon, ja ennen runkosarjan päättymistä hän ehti merkkauttaa 55 tehopistettä johdattaen Montréalin pudotuspeleihin, jossa Koivu loisti ja oli jälleen joukkueensa tehokkain pelaaja. Montréalin tie mestaruustavoittelussa katkesi kuitenkin lyhyeen, kun joukkue putosi toisella kierroksella Tampa Bay Lightningia vastaan.
NHL-kauden 2004–2005 peruutti työsulku, kun seuraomistajat ja liigan pelaajayhdistys eivät päässeet yksimielisyyteen uuden työehtosopimuksen suhteen. Hän harjoitteli alkusyksystä Sveitsin Nationalliga A-seura Kloten Flyersin, jota valmensi Koivun SM-liigavuosien menestysvalmentaja Vladimir Jurzinov, kanssa ja hänen ennakoitiin pelaavan työsulun aikana Sveitsissä, mutta lopulta Koivu siirtyi Suomeen ja Turun Palloseuran riveihin. Tuolloin turkulaisseuran päävalmentajana toimi hänen isänsä Jukka, mutta sitä vastoin hänen pikkuveljensä Mikko Koivu oli ehtinyt jo lähteä käynnistämään kansainvälistä uraansa siirtymällä AHL-liiga Houston Aerosiin. Jääkiekon SM-liigassa Koivu pelasi 20 runkosarjaottelua tehden 16 tehopistettä, ja pudotuspelien kuudessa ottelussa hänen tililleen kertyi yhteensä viisi tehopistettä. Myös Suomessa Koivun otteita varjosti polvivamma, sillä hän väänsi polvensa ottelussa Jyväskylän JYPiä vastaan. Koivu loukkaantui vain viisi sekuntia ennen toisen erän loppua kaksinkamppailutilanteen seurauksena kaatuen pahasti jalkansa päälle, minkä johdosta polvi jouduttiin luonnollisesti magneettikuvaamaan. Magneettikuvauksissa selvisi, että vamma oli pelättyä lievempi, sillä Koivun nivelsiteistä ei löytynyt vaurioita. Sen sijaan hänen reisilihaksensa repeämän vuoksi lääkärit eivät antaneet Koivulle pelilupaa.
Kaudella 2005–2006 Koivu pelasi runkosarjassa 71 ottelua tehden 62 tehopistettä. Keväällä 2006 Koivu kärsi jälleen vakavan loukkaantumisen, kun Carolina Hurricanesin hyökkääjä Justin Williamsin maila osui vahingossa Koivun silmään. Runsaasti verta vuotanut Koivu vietiin kaukalosta suoraan Montréalin keskussairaalaan, ja vasemman silmän yläpuolelle osunut isku vei näön hänen silmästään lähes kokonaan. Lisäksi silmän yläpuolella sijaitseva luu murtui, ja silmään päätyi runsaasti verta. Silmä jouduttiinkin leikkaamaan, mutta Koivu ei enää pelannut kauden aikana vammansa vuoksi.
Silmävammastaan toipunut Koivu teki jälleen uuden henkilökohtaisen piste-ennätyksensä kaudella 2006–2007, kun hän teki 81 runkosarjan ottelussa 22 maalia ja 53 syöttöpistettä, merkkauttaen näin ollen yhteensä 75 tehopistettä. 9. tammikuuta 2007 Koivu saavutti uuden merkkipaalun urallaan, kun Canadiens kaatoi Atlanta Thrashersin kotiareenallaan lukemin 4–2. Koivu saavutti ottelussa NHL-uransa 500. tehopisteen, ja hänestä tuli kaikkien aikojen viides suomalainen jääkiekkoilija joka ylitti kyseisen rajan: ennen häntä kyseiseen merkkipaaluun olivat ennättäneet Jari Kurri, Teemu Selänne, Esa Tikkanen ja Teppo Numminen. Koivun hyvistä otteista huolimatta Montréal ei edennyt pudotuspeleihin, mutta Koivu sen sijaan palkittiin kauden päätteeksi King Clancy Trophylla kunnianosoituksena työstä, jota hän teki kaukalon ulkopuolella syövästä kärsivien hyväksi.
Vuonna 2007 Calgary Flamesin Miikka Kiprusoff, Vancouver Canucksin Sami Salo, Saku Koivu ja hänen veljensä, Minnesota Wildin Mikko Koivu, sijoittivat jokainen kasvattajaseuraansa Turun Palloseuraan.
Seuraavalla kaudellaan 2007–2008 Koivu jatkoi Canadiensissa ja sen kapteenina. Impact! Magazine listasi Koivun Montréalin historian 10. parhaaksi kapteeniksi sitten 1980-luvun lopun Koivun merkkauttaessa 56 tehopistettä. Montreal sijoittui oman konferenssinsa ensimmäiseksi ja eteni suurin odotuksin pudotuspeleihin, missä Koivu joutui jälleen sivuun loukkaannuttuaan. Pudotuspelien seitsemässä ottelussaan hän kuitenkin oli jälleen oivassa vireessä tehtyään kolme maalia ja yhdeksän tehopistettä.
Kausi 2008–2009 oli Koivun viimeinen Montréalissa. Kausi oli Montréalille jo sadas NHL-kausi, minkä vuoksi joukkueella oli kovat paineet menestymisen suhteen. 18. lokakuuta 2008 Koivu nousi seitsemännelle sijalle Canadiensin kaikkien aikojen syöttötilastossa ohittaen seuralegenda Maurice Richardin Canadiensin voittaessa Phoenix Coyotesin luvuin 4–1. Seuraavassa ottelussaan kaksi päivää myöhemmin Koivu merkkautti uransa 600. tehopisteen NHL:n runkosarjassa Montréalin voittaessa Florida Panthersin kotonaan numeroin 3–1. Lisäksi 30. lokakuuta pelatussa ottelussa Koivun veljekset kohtasivat ensi kertaa NHL-kaukalossa, kun Mikko Koivun edustama Minnesota Wild kohtasi Montrealin. Kyseessä oli ensimmäinen kerta NHL:ssä, kun eri seuroja edustavat veljekset kohtasivat toisensa omien seurojensa kapteeneina. Sakun edustama Montréal voitti lopulta kyseisen ottelun. 14. helmikuuta 2009 Koivu jatkoi nousuaan seuransa syöttötilastossa ohittaen Yvan Cournoyerin pohjustettuaan kaksi osumaa Montréalin voittaessa Atlanta Thrashersin numeroin 4–2 ja näin ollen nousten jo kuudennelle sijalle. Kauden aikana Koivu keräsi yhteensä 50 tehopistettä, mutta joukkueena Canadiens ei menestynyt juuri ollenkaan. Kauden päätteeksi Montréal ei enää tarjonnut Koivulle jatkosopimusta, vaan panosti pitkäaikaisen kapteeninsa sijaan Scott Gomeziin ja Mike Cammalleriin, jotka solmivat seuran kanssa sen historian rahakkaimmat sopimukset. Koivun viimeinen kausi seuran kanssa päättyi karvaaseen 0–4-tappioon Boston Bruinsille pudotuspeleissä, eikä hän saavuttanut seuran riveissä yhtäkään mestaruutta.

Uran päättymisen jälkeen

Koivu kertoi jäävänsä uransa jälkeen asumaan perheineen eteläiseen Kaliforniaan, Irvinen kaupunkiin ollakseen mukana tyttärensä Ilonan jalkapallojoukkueen ja poikansa Aatoksen jääkiekkojoukkueen valmennuksessa ja pitääkseen välivuoden ammattilaisurheilusta. Jo lopettamispäätöksensä jälkeen Koivu alkoi kuitenkin saada työtarjouksia ammattilaisjääkiekkoilun parista, sillä Anaheim Ducksin, Turun Palloseuran ja Suomen jääkiekkomaajoukkueen uutisoitiin neuvottelevan Koivun kanssa työtehtävistä tulevaisuutta koskien.
Koivu liittyi vuosien 2015–2016 taitteessa  Turun Palloseuran junioripuolen valmennustehtäviin ja toimii yhtenä apuvalmentajana TPS:n 05-ikäluokassa.
Pelaajauransa päättymisen jälkeen kanadalainen televisiokanava RDS tuotti Koivun urasta kertoneen dokumentin Sisu: le courage d’un capitaine (suom. Sisu – kapteenin rohkeus). Suomen tasavallan presidentti Sauli Niinistö kutsui Koivun myös itsenäisyyspäivän vastaanotolle, ja Montréal Canadiens ilmoitti kunnioittavansa pitkäaikaisen kapteeninsa uraa joulukuun 18. päivä Anaheim Ducksia vastaan pelattavassa ottelussa.

Maajoukkue

Koivu pääsi debytoimaan Suomen jääkiekkomaajoukkueessa vuonna 1994 pelaten sekä Lillehammerin olympiaturnauksessa että MM-turnauksessa Italiassa. Koivu pääsi molemmissa kisoissaan välittömästi mitalikantaan, sillä Lillehammerin olympialaiset tuottivat Koivulle pronssimitalin ja MM-kilpailut hopeaa. Tuolloin Koivu, Turun Palloseurassa hänen kanssaan pelannut Jere Lehtinen sekä Helsingin IFK:n Ville Peltonen pelasivat ensimmäisen kerran samassa hyökkäyskolmikossa, ja vuotta myöhemmin Ruotsissa järjestetyissä MM-kilpailuissa sama kolmikko oli hyvin merkittävässä osassa Suomen edetessä historiansa ensimmäiseen maailmanmestaruuteen. Ruotsia vastaan pelatussa loppuottelussa Peltonen teki kypärätempun Koivun merkkauttaessa kaksi syöttöpistettä, ja näin ollen Koivu voitti yhden kevään aikana sekä Suomen mestaruuden että MM-kullan.
Maajoukkuetta edustaessaan Koivu on lähes poikkeuksetta toiminut aina joukkueensa kapteenina. Hän pelasi ensimmäistä kertaa Suomen kapteenina vuoden 1998 talviolympialaisissa Naganossa. Koivu oli turnauksen kärkinimiä tehopistein 2+8=10, ja hän jakoi olympiaturnauksen pistepörssin voiton Teemu Selänteen (4+6=10) kanssa. Hän muodosti tehokkaan hyökkäyskolmikon Selänteen ja Jere Lehtisen kanssa, mutta Selänne loukkaantui turnauksen välierissä ja näin ollen Ville Peltonen nostettiin jälleen Koivun ja Lehtisen rinnalle. Venäjä sysäsi Suomen turnauksen pronssiotteluun Kanadaa vastaan. Koivu syötti ottelussa Lehtisen 2–1-maalin sekä Peltosen iskemän voittomaalin Suomen voittaessa pronssia. Kevään 1998 MM-kilpailuihin Koivu ei päässyt osallistumaan loukkaantumisen vuoksi, mutta vuoden 1999 MM-kilpailuissa Koivu oli loistavassa iskussa; hän voitti turnauksen pistepörssin tehoin 4+12=16 viiden pisteen erolla turnauksen parhaaksi pelaajaksi valittuun Teemu Selänteeseen, hänet palkittiin turnauksen parhaana hyökkääjänä ja valittiin myös turnauksen tähdistökentälliseen. Koivun tehot tuolta turnaukselta on Suomen MM-tehopiste-ennätys. Vuonna 2013 Petri Kontiola jakoi tämän sijan hänen kanssaan MM- tehopistein 8+8=16.
Syöpänsä vuoksi Koivu esiintyi seuraavan kerran maajoukkuepaidassa vasta vuoden 2003 MM-kilpailuissa. Tehopistein 1+10=11 Koivu jakoi turnauksen pistepörssin viidennen sijan Selänteen (8+3=11) kanssa, mutta Suomen osalta turnaus oli katastrofaalinen, kun Ruotsi sysäsi kisaisäntänä toimineen Suomen tylysti ulos jatko-otteluista voitettuaan joukkueiden välisen puolivälieräottelun lukemin 6–5. Tämä oli Suomelle todellinen katastrofi, sillä joukkue oli johtanut ottelua jo lukemin 1–5 ennen kuin Ruotsi nousi rinnalle ja lopulta ohi kaksi maalia tehneen Peter Forsbergin johdolla. Vuoden 2004 maailmancupissa kolmella maalillaan Suomen joukkueen parhaaksi maalintekijäksi yltänyt Koivu joutui joukkueineen nielemään jälleen katkeran tappion Kanadan voittaessa loppuottelun numeroin 3–2.
Vuonna 2006 Koivu koki kenties yhden uransa katkerimmista tappioista. Loistavasti Torinon talviolympialaisissa kiekkoillut Suomi eteni puhtaasti ilman tappioita aina loppuotteluun, jossa Ruotsi voitti äärimmäisen tiukan ottelun päätteeksi olympiakultaa. Vaikka Montréal ei kyseisellä kaudella selviytynyt NHL:n pudotuspeleihin, Koivu kieltäytyi kutsusta MM-kilpailuihin samana keväänä. Olympialaisten yhteydessä Koivu valittiin myös Kansainvälisen olympiakomitean urheilijakomissioon. Koivu sai äänestyksessä 412 ääntä, mikä oli koko äänestyksen toiseksi suurin äänimäärä. Ainoastaan maastohiihtäjä Beckie Scott sai enemmän ääniä kuin Koivu. Äänestämään olivat oikeutettuja kaikki olympiakisoihin osallistuneet urheilijat, joista 2 003 käytti äänioikeuttaan. Koivun kahdeksanvuotinen pesti KOK:ssa käynnistyi 26. helmikuuta 2006. Olympiakomitean jäsenenä Koivu pääsi myös kantamaan olympiatulta ennen Lontoossa järjestettyjen vuoden 2012 kesäolympialaisten alkua. Hänen kautensa urheilijakomissiossa päättyi vuonna 2014.
Vuoden 2008 MM-kilpailuihin polvivammansa jälkeen. Kyseisissä MM-kilpailuissa Suomen kapteenina toimi Ville Peltonen, ja Koivu mainitsi kisoihin saapuessaan ettei tahtoisi viedä kapteenin tehtävää Peltoselta, vaikka sitä hänelle tarjottaisiinkin. Kisojen kuudessa pelaamassaan ottelussa Koivu merkkautti kolme syöttöpistettä ja Suomi saavutti kisoissa pronssimitalin. Maajoukkueen pronssijuhlien yhteydessä Koivu mainitsi haastattelussa olevansa kiinnostunut maajoukkueessa pelaamisesta myös vuoden 2010 talviolympialaisissa. Maajoukkueen päävalmentajaksi saapunut Jukka Jalonen kutsui Koivun olympiaturnauksen kokoonpanoon, ja neljänsissä olympiakisoissaan Koivu saalisti niin ikään neljännen mitalinsa Suomen kukistaessa kisojen pronssiottelussa Slovakian numeroin 5–3. Neljännen olympiamitalinsa johdosta Koivu ja Suomen joukkueessa pelanneet Ville Peltonen ja Jere Lehtinen nousivat Vladislav Tretjakin, Igor Kravtšukin ja Jiří Holíkin rinnalle jakamaan olympiamitalien ennätystä. Vancouverin olympialaisten jälkeen Koivu mainitsi, ettei hänen uransa maajoukkueessa olisi vielä ohi, ja kertoi vuoden 2013 keväällä olevansa innokas palaamaan maajoukkueeseen jälleen vuoden 2014 talviolympialaisiin.
Maajoukkueen päävalmentajaksi vuoden 2013 MM-kilpailujen jälkeen palannut Erkka Westerlund nimesi vuoden 2013 kesäkuussa 54 pelaajan listan, josta hän valitsisi pelaajat vuoden 2014 olympiaturnaukseen ja nimesi myös Koivun mukaan olympiajoukkueen ehdokasryhmään. Elokuussa Koivu kertoi, että hän haluaisi siirtää maajoukkuekapteenin tehtävän jo eteenpäin vuoden 2014 talviolympialaisissa.
Kaikkien odotusten vastaisesti Koivu kieltäytyi kutsusta edustaa Suomea talviolympialaisissa. Koivu päätökseen olympiapaikan luovuttamisesta vaikuttivat edelleen kisoja edeltänyt aivotärähdys ja tavoite voittaa NHL:n Stanley Cup. Ahkerana ja vaativana harjoittelijana tunnettu Koivu halusi käyttää olympialaisten tuoman tauon levätäkseen, jotta voisi palata hyväkuntoisena olympiatauon jälkeen kaukaloon jahtaamaan NHL:n mestaruutta. Koivu vetäytyi joukkueesta sivuun vain päiviä ennen kuin jääkiekkomaajoukkue tammikuun alussa julkaisi olympialaisiin lähtevän ryhmänsä. Koivu välitti päävalmentaja Erkka Westerlundille kirjallisen viestin koskien luopumista olympiapaikasta, jonka lukeminen olympiaryhmän julkistamistilaisuudessa sai Westerlundin herkistymään. Hän kertoi Koivun poisjäännin olleen hänelle henkilökohtaisesti vaikea asia ja että Koivulle oli kaavailtu joukkueeseen suurta roolia. Koivu itse mainitsi ”päätöksen olleen hänelle hyvin vaikea”, ja että ”olympiapaikka oli ollut hänen unelmansa.” Hän totesi, että ”vanhetessa täytyy pysyä itselleen rehellisenä”, ja ettei hän olisi ”tarpeeksi hyvässä fyysisessä kunnossa edustaakseen Suomea.”

»Valmennuksen kanssa asiasta on keskusteltu viimeisten viikkojen aikana muutamaan otteeseen. Aivotärähdyksestä johtuva viiden viikon tauko peleistä ja lähes mitätön harjoittelu näiden viikkojen aikana on johtanut siihen, että fyysinen kuntoni ei ole sillä tasolla, jolla itse sen haluaisin olevan, jotta lähtisin edustamaan Suomea olympialaisiin maailman huippupelaajia vastaan. Unelma ja realismi ovat kohdaltani ristiriidassa omasta mielestäni. Soisin, että tilallani pelaisi paremmin valmistautunut pelaaja.
Terveisin, Saku Koivu» 
(Saku Koivun kirjallinen viesti Erkka Westerlundille Sotshin olympiapaikan luovuttamisesta.)

Pelitapa ja pelaajakuva

Koivu muistetaan taitavana pelinrakentajana ja joukkueelleen tärkeänä johtajana sekä kaukalossa että sen ulkopuolella. Muun muassa Koivun kanssa pitkän yhteisen uran maajoukkueessa luonut Jere Lehtinen on todennut että "Suomen voittaessa maailmanmestaruuden Koivu oli maailman paras keskushyökkääjä". Turun Palloseurassa Koivua valmentanut Vladimir Jurzinov on sanonut Koivun olevan ”henkisesti ja teknisesti niin vahva, että hän pystyy joukkueensa kanssa tekemään mitä vain.” Koivu tunnettiin sekä seura- että maajoukkuetasolla esikuvallisena, rohkeana ja periksiantamattomana pelaajana, minkä johdosta hän kuului useimmiten seuransa kapteenistoon ja johtaviin pelaajiin. Koivu oli urallaan myös tärkeä esimerkinnäyttäjä ja mentori nuoremmille jääkiekkoilijoille.

»Hän on auttanut minua urallani todella paljon. Uskon, että urani on lähtenyt nousuun, koska aloin pelata kuten NHL:ssä vaaditaan, ja paljon siitä on Sakun kanssa pelaamisen ansiota.» 
(Koivun ketjukaverina Anaheimissa pelannut Andrew Cogliano.)

»Hän nosti riman korkealla niin jäällä kuin sen ulkopuolella ja todellakin näytti maailmalle, mitä sana rohkeus merkitsee. Saku on yksi hienoimmista ihmisistä, joita olen koskaan tavannut. Olen onnellinen saadessani kutsua häntä joukkuekaverikseni ja vielä enemmän ylpeä siitä, että voin kutsua häntä ystäväkseni.» 
(Koivun kanssa Montréalissa ja Anaheimissa yhdessä pelannut Sheldon Souray.)
Koivu ei kertaakaan urallaan  ollut joukkueensa paras maalintekijä, vaan hän pyrki aina luomaan maalintekomahdollisuuksia muille. Hänen uransa suurin maalimäärä, 27 osumaa, syntyi hänen viimeisellä kaudellaan Turun Palloseurassa. Hänen NHL-uransa suurin yhden kauden maalilukema on 22, kun taas 17 kautta kestäneellä NHL-urallaan hän on ylittänyt 30 maalisyötön rajan kaksitoista kertaa ja jäänyt alle 20 maalisyötön ainoastaan neljä kertaa; kausilla 1999–2000, 2001–2002, 2012–2013 ja 2013–2014.
Koivun ura kärsi lukuisista eri loukkaantumisista. Loukkaantumisherkkyyttä pidettiinkin usein hänen ainoana pelillisenä heikkoutenaan. Tulokaskautensa 1995–1996 jälkeen Koivu pelasi NHL:ssä täyden runkosarjan ainoastaan yhden kerran, kaudella 2002–2003.

Yksityiselämä

Koivun vanhemmat ovat Tuire ja Jukka Koivu. Jukka on tunnettu jääkiekkovalmentaja ja -vaikuttaja, ja hän on muun muassa toiminut Turun Palloseuran päävalmentajana vuosina 2003–2005 sekä vuonna 2011.
Myös Sakun pikkuveli Mikko Koivu on ammattilaisjääkiekkoilija, ja hän on NHL-seura Minnesota Wildin kapteeni ja jääkiekon maailmanmestari vuoden 2011 MM-kilpailuista. Saku ja Mikko tekivät jääkiekon historiaa 30. lokakuuta 2008 pelatussa ottelussa, kun Minnesota kohtasi Montréalin; kyseessä oli ensimmäinen kerta, kun eurooppalainen veljespari kohtasi toisensa NHL:ssä omien joukkueidensa kapteeneina. Heillä on myös vuonna 1973 syntynyt velipuoli.
Koivu kihlautui Hanna Norion kanssa vuonna 2001 Kakskerrassa, ja heidät vihittiin kesällä 2002. Pariskunnan esikoistytär Ilona syntyi loppuvuonna 2004, ja heidän toinen lapsensa, poika Aatos syntyi kesäkuussa 2006.
Vuonna 2008 Koivu esiintyi kanadalaisen Simple Plan-yhtyeen kappaleen "Save You" musiikkivideolla. Videolla esiintyivät myös Koivun tavoin syövän selättäneet Sharon Osbourne, Marissa Winokur ja Kevin Hearn. Videon avulla kerättiin varoja syöpäpotilaiden hyväksi.
Koivu on toiminut vuodesta 2013 Suomen lasten syöpäsäätiö Aamun keulakuvana, ja hän on myös säätiön hallituksen jäsen.