google/wiki40b huggingface dataset:
Mika Vesterinen

Mika Vesterinen, myös M!ka Vesterinen, (s. 1968) on kuopiolainen punkkari, joka toimii erityisesti ramopunk-suuntauksen parissa. Hän on tullut tunnetuksi erityisesti rakentamansa Ramopunk.com -nettisivuston ansiosta. Vesterinen toimii myös tapahtumajärjestäjänä, ja kauppaa paitoja, rintanappeja yms. sekä julkaisee fanzine-lehteä. Varsinaiselta ammatiltaan Vesterinen on yrittäjä, ja hänellä on Kuopiossa nahkatakkimyymälä.

Ramopunk.com

Vesterinen perusti 2002 Ramopunk.com -nettisivuston edistämään vahvasti Ramones-vaikutteista punksuuntausta, ramopunkkia. Sivuilla on mm. aktiivisesti ko. alakulttuuria seuraava Ramopunk-uutiset, laaja keikkaraporttien arkisto, lehtiartikkeleita, haastatteluita yms. 
Vesterisen yksin ylläpitämä sivusto on ollut merkittävässä roolissa vahvistamassa ja virkistämässä ramopunk-genreä 2000-luvun alkuvuosina.
Vuonna 2007 Ramopunk.com juhli viisivuotista olemassaoloaan kolmepäiväisessä Ramopunk.com 5-vuotissynttärit -tapahtumassa, jossa soitti yhteensä 12 esiintyjää, mukana koko ramopunk-genren kärkikaarti. 
Vesterinen järjesti vastaavanlaiset sivustonsa 7-vuotisjuhlat maaliskuussa 2009, Elämä on Punk -tapahtumasarjan osana.

Ramopunk -tapahtumia

Onni on Ramones
Vesterinen kehitti Äänekoskelaisen Sami Väisäsen kanssa  Keski- ja Itä-Suomessa järjestetyn Onni on Ramones ramopunk -tapahtuman, joita järjestettiin 2005-2007 useita kertoja vuodessa.
 
Elämä on Punk
Vesterinen alkoi 2008 järjestää Elämä on Punk -nimisiä ramopunk-tapahtumia Kuopiossa ja Tampereella.

Kultainen pesäpallomaila 2004

Vesteriselle annettiin 2004 ensimmäinen ramopunkin Kultainen pesäpallomaila -palkinto www.ramopunk.com -internetsivuston johdosta.
Tuomariston perusteluissa todettiin mm. näin: "riippuvuutta aiheuttava, usein päivitettävä infopiste ja kokoontumispaikka hyvän musiikin ystäville" sekä "sivusto on ollut mukana aktivoimassa jo olemassa olevia bändejä ja kaivamassa jo kerran kuopattuja bändejä eloon haudan takaa saattamalla yhteen samanhenkisiä ihmisiä".

Korkeajännityssaksaa ja sarjakuvameksikoa

Vesterinen on rakentanut myös www.korkkarisaksaa.com -sivut, jotka käsittelevät Korkeajännitys-sotasarjakuvaa hyvin humoristisella otteella. Hän on rakentanut sarjakuvan saksalaisten puhekupliin lisätyistä saksan sanoista kokonaan oman kielen, "korkkarisaksan".
Egmont Kustannus on julkaissut korkkarisaksan myös sarjakuvapokkarina 2007. Achtung! Korkkarisaksan sanakirja -pokkarin teossa olivat Vesterisen lisäksi mukana Veikko Malmberg, Moog Konttinen ja Asko Alanen.
Korkkarisaksan tyyliin Vesterinen on tehnyt myös hieman pienimuotoisemman sarjakuvameksikon eli texmexicon kielen sivuston, joka löytyy Ramopunk.comista.

The Havana Bananas

Vesterinen alkoi 2009 toimittaa ja julkaista fanzine-lehteä The Havana Bananas. Lehdessä käsitellään lähinnä punk-musiikin eri alueita ajankohtaisella otteella, huumoria unohtamatta. Lehden originaalisivut valmistetaan vanhanaikaisella leikkaa ja liimaa -menetelmällä.
 
Havana Bananas -lehden syntymää juhlistetaan kaksipäiväisellä "Elämä on Punk - The Havana Bananas Party" -tapahtumalla Tampereella maaliskuussa 2010.
FMS

FMS (Flexible Manufacturing System) tarkoittaa joustavaa valmistusjärjestelmää, joka rakentuu automaattisen varaston ympärille sijoitetuista työstökeskuksista tai muista työlaitteista. Erotukseksi yksittäisestä työstökoneesta, esimerkiksi levytyökeskuksesta, johon on liitetty automaattinen kappaleenkäsittelyjärjestelmä (FMU - Flexible Manufacturing Unit), FMS-järjestelmässä tulisi olla kaksi tai useampia CNC-ohjattuja työstökoneita, joita palvelee sama varastoautomaatio. FMS-järjestelmiä käytetään metalliteollisuudessa useimmiten sorvattavien ja jyrsittävien kappaleiden valmistuksessa, joiden valmistussarjat ovat pienehköjä, mutta toistuvuus suuri. Tällä tavalla FMS tukee JOT-tuotantoa. FMS-järjestelmää pystytään ajamaan miehittämättömänä. Tämä on tärkeää metallikappaleiden työstössä, jossa lastuamisajat ovat pitkiä. FMS:n avulla saadaan tuotantoaikaan mukaan yöt ja viikonloput. FMS-järjestelmiä on rakennettu Suomessa 1980-luvulta alkaen.
FMS on usein rakennettu korkeavaraston ympärille. Automaattinen hyllystö siirtää lavoja, joita tässä kutsutaan palleteiksi, varastoon odottamaan työstöä, työsoluun ja työstön jälkeen takaisin varastoon (tai ulos järjestelmästä). Palletti saattaa kiertää useammalla työstökoneella. Valmiit osat menevät varastosta kokoonpanoon tai joihinkin viimeistelytyövaiheisiin, kuten pintakäsittelyyn. Koko varastoa ohjaa oma tietokone. Valmistusjärjestys perustuu tuotanto-ohjelmaan, joka tehdään tuotannonohjausjärjestelmässä.
Automaattivarasto tuo palletin työstökeskukselle. Palletti saattaa mennä sellaisenaan työstökeskukseen, jolloin osat ovat palletilla valmiiksi kiinnitetty (kiinnikettä kutsutaan usein jigiksi). Toinen mahdollisuus on, että teollisuusrobotti ottaa kappaleen palletilta ja panostaa sen työstökeskukseen. Työstökeskuksissa on automaattiset työkalujen (terien) vaihtamiseen tarkoitetut järjestelmät ja erillinen työkaluvarasto. Työstökeskuksilla on oma ohjauksensa. Palleteissa on usein yksilötunnisteet, esimerkiksi RFID, jota FMS järjestelmissä voidaan kutsua myös saattomuistiksi. Työstökeskus valitsee ajo-ohjelmansa FMS-ohjaukselta saamansa tiedon perusteella. FMS-ohjaus voi tarvittaessa ladata työstökoneeseen myös uusia ajo-ohjelmia, jotka on etukäteen tehty CAM-ohjelmilla kappaleiden CAD-kuvien mukaan.
FMS-järjestelmä viritetään yleensä jollekin tunnetulle tuoteperheelle ja siinä on joustavuudelle rajoitteita kappaleiden koon, painon ja muodon suhteen.
Hugo Harmia

Hugo Edvard Harmia, vuoteen 1927 Hackstedt (30. kesäkuuta 1907 Salmi – 9. maaliskuuta 1952 Kuopio) oli suomalainen arkkitehti. 
Harmian vanhemmat olivat ylimetsänhoitaja John Gustaf Hackstedt ja Lyyli Johanna Huotinen ja puoliso vuodesta 1934 Ruth Margit Kristina Sjöman. Harmia tuli ylioppilaaksi 1927 ja valmistui arkkitehdiksi 1933. Hän teki opintomatkan Keski-Eurooppaan 1937. Helsingin kaupungin rakennustoimiston arkkitehtina Harmia toimi 1934–1947, omaa arkkitehtitoimistoa hän piti Woldemar Baeckmanin kanssa vuodesta 1941. Harmian tunnetuimpia töitä ovat Baeckmanin kanssa suunniteltu Helsingin kauppakorkeakoulu (1950) sekä Porin lyhytaaltoasema (1939).
Anton Leonard von Knorring

Anton Leonard (Lennart) von Knorring (24. toukokuuta 1853 Helsinki – 21. heinäkuuta 1926 Helsinki) oli suomalainen laamanni ja Mikkelin läänin kuvernööri.
Von Knorringin vanhemmat olivat senaattori Eugen Theodor von Knorring ja Helena Katarina Schwenzon.Hän pääsi ylioppilaaksi Helsingin yksityislyseosta 1870 ja suoritti Helsingin yliopistossa tuomarinttutkinnon 1874 ja yleisen oikeustutkinnon 1875. Hän sai varatuomarin arvon 1877.
Von Knorring toimi senaatin ylimääräisenä kopistina 1877–1878, lääkintöhallituksen kanslistina 1878–1884, senaatin siviilitoimituskunnan kanslistina 1884–1886, Viipurin läänin lääninsihteerinä 1886–1902, Mikkelin läänin kuvernöörinä 1905–1910 ja oli sittemmin liikemiehenä Helsingissä. Hän sai laamannin arvon 1897.
Von Knorring oli naimisissa vuodesta 1879 kreivitär Hedvig Louise Armfeltin (1854–1923) kanssa.
Cocktail (vuoden 2012 elokuva)

Juoni

Kolmiodraama miehestä ja kahdesta naisesta, jotka ovat parhaita ystäviä, mutta täysin erilaisia.
Jaakko Kuusisto

Jaakko Ilkka Kuusisto (s. 17. tammikuuta 1974 Helsinki) on suomalainen viulisti, säveltäjä ja kapellimestari. Kuusisto on toiminut Oulun Musiikkijuhlien taiteellisena johtajana vuodesta 2013 alkaen. Hänellä on sopimus tehtävään 2020 asti.
Kuusisto opiskeli Sibelius-Akatemiassa ja Indianan yliopistossa. Hän on esiintynyt viulistina lähes kaikkien suomalaisten orkesterien solistina, ja hän on kesäfestivaalien vakiovieraita. Ulkomailla Kuusisto on esiintynyt muun muassa Minnesotan orkesterin, Belgian kansallisorkesterin, Deutsches Symphonie-Orchesterin, BBC:n skottilaisen sinfoniaorkesterin, Malesian filharmonikkojen sekä Sydneyn sinfoniaorkesterin solistina. Hänen levytyksiinsä lukeutuvat muun muassa Bachin viulukonsertot veljensä Pekka Kuusiston kanssa, sekä Einojuhani Rautavaaran ja Aulis Sallisen viulukonsertot. Hän on myös levyttänyt Jean Sibeliuksen koko nuoruudentuotannon viululle.
Kapellimestarina Kuusisto on johtanut useita Sinfonia Lahden konsertteja ja levytyksiä, mukaan lukien orkesterin ja lauluyhtye Rajattoman yhteisproduktiot. Hän on vieraillut muun muassa Radion sinfoniaorkesterin, Tapiola Sinfoniettan, Keski-Pohjanmaan kamariorkesterin, BBC Concert Orchestran, Belgian kuninkaallisen filharmonian, Trondheimin sinfoniaorkesterin, Tallinnan, Lausannen ja Liettuan kamariorkesterien, sekä Tampereen, Vaasan, Jyväskylän, Kuopion, Porin ja Joensuun kaupunginorkesterien johtajana. Vuosina 2005–2009 Kuusisto oli Oulu Sinfonian päävierailija. Vuosina 1998–2012 hän toimi Sinfonia Lahden konserttimestarina.
Kuusiston tunnetuin sävellys on todennäköisesti kokoperheen ooppera Koirien Kalevala, joka kantaesitettiin säveltäjän johdolla Savonlinnan Oopperajuhlilla 2004 ja jota on kantaesityksen jälkeen esitetty runsaasti, muun muassa Naantalin Musiikkijuhlilla vuonna 2010. Oopperasta ilmestyi DVD vuonna 2008. Elina Vähälä kantaesitti Kuusistolta tilaamansa viulukonserton vuonna 2012, ja keväällä 2013 sai ensi-iltansa ooppera Leirintäalueooppera. Kuusiston ooppera Jää saa kantaesityksensä tammikuussa 2019.
Alkuvuodesta 2013 Kuusisto nimitettiin Taiteen edistämiskeskuksen Taideneuvoston varapuheenjohtajaksi. Kaudella 1.9.2016–31.8.2019 hän toimii sen jäsenenä.
Keväällä 2017 Kuusisto nimettiin VOS-asiantuntijatyöryhmän puheenjohtajaksi. Työryhmän tarkoitus on valmistella ehdotus museoiden, teattereiden, tanssin ja sirkustoiminnan, sekä orkestereiden valtionosuusjärjestelmän uudistamiseksi. Kuopion kaupunginorkesteri julkisti kiinnittäneensä Kuusiston ylikapellimestariksi kolmivuotiskaudeksi alkaen elokuusta 2018.
Jaakko Kuusiston isä on säveltäjä Ilkka Kuusisto, isoisä säveltäjä Taneli Kuusisto ja veli viulisti Pekka Kuusisto.
Jaakko Kuusisto jakoi vuonna 1989 Kuopion viulukilpailun voiton Pekka Kauppisen kanssa. Vuonna 1995 myös hänen veljensä Pekka Kuusisto voitti saman kilpailun.
Marie von Stedingk

Maria "Marie" Frederica von Stedingk (31. lokakuuta 1799 Pietari – 15. kesäkuuta 1868 Tukholma) oli ruotsalainen säveltäjä ja hovineito.

Elämäkerta

Marie Stedingk oli marsalkka, kreivi Curt von Stedingkin ja Ulrika Fredrika Ekströmin tytär. Hänen äitinsä toimi tulevan miehensä taloudenhoitajana, ja he menivät naimisiin vasta viisi vuotta Marien syntymän jälkeen. Marie oli siis avioton lapsi, mikä oli epätavallista aatelin keskuudessa. Sisarustensa tavoin Marie sai hyvän koulutuksen, koska vanhempien mielestä koulutus oli tärkeä kaikille heidän lapsilleen sukupuolesta huolimatta, ja hänellä oli yksityisopettaja. 
Marie toimi kuningatar Desiderian hovineitona. Hän kuoli naimattomana, mutta huhujen mukaan hänellä oli ollut rakastajia. Fritz von Dardel mainitsee hänet vuonna 1840 seuraleikissä, jossa häntä oli kehotettu suutelemaan huoneen koketeinta naista ja jossa hän oli valinnut Marien: "Minä tunsin häntä ihan vähän ja tiesin vain sen, että häntä pidettiin kärkkäänä rakastumaan, vaikka hän oli jo ylittänyt iän, jossa tehdään valloituksia.” Minä selitin: "Olen kääntynyt teidän puoleenne, neiti, koska olen kuullut nokkeluuttanne kehuttavan ja oletin siksi, että te käsitätte leikinlaskun paremmin kuin kukaan muu”.
Till von Stedingkin sävellyksiin kuuluu Nocturne melodiainstrumenteille (merkinnyt muistiin Mathilda Berwald). Mathilda d'Orozco omisti hänelle Kuusi laulua pianolle (1842).
Latokartano (Perniö)

Latokartano (ruots. Näsegård) on kylä Perniön etelälaidalla Kiskonjoen varrella Salon kaupungissa Varsinais-Suomessa.

Historia

Perniön- ja Kiskonjokien varrelta on löytynyt useita viitteitä pronssi- ja rautakautisesta asutuksesta. Ne sijaitsevat Latokartanon tuntumassa naapurikylien puolella. Latokartanon alueella on jäänteitä etenkin keskiaikasesta asutuksesta. Latokartanon asuttivat luultavasti ruotsalaiset 1200- ja 1300-lukujen aikana. Nykyisen kylän alue kuului alkujaan viereisen Pyhäjoen kuninkaankartanon maihin, jotka lahjoitettiin 1400-luvulla kirkolle. Maat palasivat kruunulle 1500-luvulla ja Kustaa Vaasa perusti Kiskonjoen varteen Näsen kuninkaankartanon, josta Latokartanon kylä on saanut alkunsa.
Näse sijaitsi aluksi Kiskonjoen ja Perniönjoen yhtymäkohdassa Muntolannokalla, johon syntyi merkittävä varhaisteollinen keskittymä ja kauppapaikka. Kartano siirtyi nykyiselle paikalleen vuonna 1690 ja hiljalleen teollisuus siirtyi hieman idemmäs Latokartanonkosken ympäristöön, jossa oli ollut myllyjä jo 1300-luvusta lähtien. Myös kauppapaikka siirtyi teollisuuden mukana. Teollisuuskeskittymä siirtyi 1800-luvulla naapurikylään Kuustoon, jossa kartanolla oli myös omistuksia.
Denis Nagulin

Denis Nagulin (ven. Дени́с Нагу́лин, s. 27. marraskuuta 1992 Pietari, Venäjä) on venäläinen moottoriurheilija.

Ura

Nagulin aloitti uransa vuonna 2008 Venäjän Touring Car Light -sarjassa sijoittuen sarjan 13:nneksi. Vuonna 2009 Nagulin ajoi Legends-luokkaa Suomessa. Hän ei kuitenkaan ilmoittautunut sarjaan, eikä näin ollen kerännyt Legends Trophyn pisteitä. Vuonna 2010 hän jatkoi sarjassa ja sijoittui 18:nneksi. 
Vuonna 2011 Nagulin ajoi Eurocup Formula Renault -sarjassa, jossa hän ei saavuttanut pisteitä. Vuonna 2012 Nagulin siirtyi European F3 Open -sarjaan sijoittuen sarjan 20:nneksi. Samana vuonna hän ajoi kaksi kilpailua Formula Renault Alps -sarjassa. Vuonna 2013 Nagulin jatkoi F3 Open -sarjassa sijoittuen sarjan 19:nneksi. Samana vuonna hän kilpaili Formula Abarth -sarjassa voittaen yhden kilpailun. Vuonna 2014 Nagulin ajoi kaksi kilpailua GP3-sarjassa Trident-tallin kuljettajana saavuttamatta pisteitä.
Karlowitzin rauha

Karlowitzin rauha solmittiin vuonna 1699  Osmanien valtakunnan ja pyhän liigan välillä Sremski Karlovcissa, nykyisen Serbian alueella. Se lopetti 16 vuotta kestäneen suuren Turkin sodan. Pyhä liiga oli perustettu vuonna 1684 paavi Autuas Innocentius XI:n aloitteesta. Siihen kuuluivat perustajajäseninä Habsburgien valtakunta (Pyhä saksalais-roomalainen keisarikunta, Itävalta), Venetsian tasavalta ja Puola-Liettua. Venäjä liittyi mukaan vuonna 1686.
Leopold I ja Itävallan armeija voittivat osmanit murskaavasti Sentan taistelussa 1697. August II Väkevän puolalaisarmeija löi tataarit Podhajcen taistelussa 1698, mikä lopulta pakotti Osmanien valtakunnan solmimaan Karlowitzin rauhan.
Osmanien valtaamista alueista Podolia palautettiin Puola-Liettualle. Venetsia sai Dalmatian. Transilvania, Slavonia ja lähes koko Unkari annettiin Habsburgeille. Osmaneille jäi vain Baanaatti.
Karlowitzin rauha merkitsi Osmanien vallan vähenemistä ja Habsburgien vallan nousua Euroopassa.
The Dave Clark Five

Historiaa

Yhtye sai alkunsa nimellä Dave Clark Quintet vuonna 1957. Clark soitti rumpuja, Dave Sanford kitaraa, Chris Walls bassoa ja Don Vale pianoa. Vale myös sovitti yhtyeen kappaleet. Seuraavina vuosina kokoonpano vaihteli, kunnes vuonna 1961 nimeksi otettiin Dave Clark Five ja kokoonpanoksi muodostui Dave Clark (rummut), Rick Huxley (bassokitara), Mike Smith (sähköurut ja laulu), Lenny Davidson (soolokitara) ja Denny Payton (saksofonit, huuliharppu ja kitara).
Vastapainona suosioon nousseelle Merseybeat-käsitteelle Dave Clark Fivea ja muita Pohjois-Lontoon yhtyeitä alettiin markkinoida ”Tottenham sound” -nimellä. The Beatlesistä kertovaa elokuvaa Yeah, yeah, tässä me tulemme matkien Dave Clark Fivesta tehtiin elokuva Catch Us If You Can, jonka ohjasi uraansa aloitellut John Boorman.
The Dave Clark Fiven muita hittejä olivat ”Bits and Pieces,”  ”Can’t You See That She’s Mine,”  ”Because”, ”Everybody Knows,”  ”Anyway You Want It” ja ”Come Home”. Yhteensä sekä Britanniassa että Yhdysvalloissa myyntilistojen kärkeen nousseita singlejä yhtyeellä oli kaksikymmentä.
Vuonna 1970 yhtye hajosi, mutta Dave Clarke ja Mike Smith kokosivat uuden yhtyeen Dave Clarke and Friends, joka esiintyi vuoteen 1973 asti. Myöhemmin Dave Clarke keskittyi musiikkialan kustannus- ja muuhun liiketoimintaan. 1980-luvun puolivälissä Clark oli yhtenä neljästä tekijästä mukana Lontoossa pari vuotta esitetyssä musikaalissa Time. Sen pääosaa esitti aluksi Cliff Richard ja sitten David Cassidy, ja musikaalin albumiversiolla lauloivat muun muassa Dionne Warwick, Leo Sayer ja Freddie Mercury.
Yhtyeen hitit koottiin vuonna 1993 antologiaksi The History of the Dave Clark Five.
Machi-bugyō-shō

Machi-bugyō-shō tarkoittaa feodaalisen Japanin kaupungin maistraattia. Sekä samurai-luokasta että muista yhteiskuntaluokista palvelukseen määrätyt virkamiehet kuten poliisit, palomiehet ja tuomarit palvelivat shōgunaattia machi-bugyō-shōssa. Japanilaisissa kaupungeissa machi-bugyō-shō vastasi esimerkiksi verojen keruusta, poliisitoimesta, siviili- ja rikosoikeudesta ja palolaitoksesta.

Machi-bugyō-shō - kaupungin maistraatti

Vuonna 1631 kolmas Tokugawa-klaanin shōgun Tokugawa Iemitsu perusti silloiseen Edoon (nykyiseen Tokioon) keskushallinnon eli shōgunaatin siviilipoliisivoimat, mukaan lukien virat ja arvoasteet. Edoon perustettiin kaksi Machi-bugyō-shō eli kaupungin maistraattia (kolmas machi-bugyō-shō perustettiin kaupunkiin vuosien 1702-1719 välisenä aikana). Edossa oli aluksi kaksi maistraattia: pohjoinen maistraatti kita machi-bugyō ja eteläinen minami machi-bugyō. Viittaus pohjoiseen ja eteläiseen maistraattiin ei Edon kaupungin tapauksessa tarkoita maistraattien sijaintia vaan edellä mainitut maistraatit vuorottelivat samoja vastuita ja velvollisuuksia keskenään kuukauden aikajaksolla. Esimerkiksi partioituaan kuukauden kaupunkia pohjoinen maistraatti luovutti partiointivastuun eteläiselle ja sai kuukauden aikana esiin tulleiden tapausten ja rikosten sekä oikeustoimien raportoimiseen valvoville viranomaisille.

Valvonta kohdistui pääasiassa chōnin-luokkaan

Samurai-luokan ja sekä papiston (buddha-munkit ja shinto-pappit) juridiset asiat eivät yleensä kuuluneet machi-bugyō-shōn tomenkuvaan vaan niitä hallinnoivat valvojat ō-metsuke ja metsuke sekä hengellisiin asioihin perehtynyt virasto jisha-bugyō-shō jolla oli juridinen määräysvalta kaikkiin buddhalaisiin luostareihin ja shintolaisiin pyhäkköihin. Machi-bugyō-shōn valvonta kohdistuikin lähinnä kaupungin kauppiaisiin sekä käsityöläisiin ja rikostutkinta kaupungissa tapahtuneisiin rikoksiin.

Poliisiasemat ja vartiotuvat

Tokugawa-kauden Edossa oli poliisiasemia (gosho) sijoitettuna kaupungin tärkeisiin pisteisiin, mutta todella kattavia olivat vartiotuvat (tsujiban) joita oli Edossa noin kuutisensataa. Nämä vastaavat nykyajan Japanin poliisien "koppeja" (kōban).
Petri Laaksonen

Petri Kari Olavi Laaksonen (s. 7. elokuuta 1962 Sauvo) on turkulaislähtöinen muusikko (tenori). 
Laaksonen kirjoitti ylioppilaaksi 1981 ja valmistui Turun yliopistosta kasvatustieteiden kandidaatiksi 1986. Musiikkia hän opiskeli Paimion musiikkikoulussa, Turun konservatoriossa, Helsingin konservatoriossa ja Sibelius-Akatemiassa. Työuransa hän aloitti Helsingin Laajasalon yläasteen ja lukion musiikinopettajana 1987 ja siirtyi vapaaksi laulajaksi ja säveltäjäksi 1994.
Laaksosen säveltäjänura alkoi vuonna 1985, kun Sonja Lumme voitti Laaksosen esikoissävelmällä ”Eläköön elämä” Suomen euroviisukarsinnat. Ruotsissa pidetyssä finaalissa Lumme sijoittui 9. sijalle. Vuonna 1987 Laaksonen voitti Eurovision laulukilpailun Suomen karsinnat Virve Rostin esittämällä sävelmällä ”Sata salamaa” esittämän kappaleen, joka niin ikään voitti oman vuotensa karsinnan. Belgian finaalissa Virve sijoittui sijalle 15. 
Vuonna 1993 hänet valittiin Tapsan Tahtien Vuoden laulelmantekijäksi.
Laaksonen julkaisi ensimmäisen albuminsa ”Täällä Pohjantähden alla” vuonna 1994. Levyn nimikkosävelmästä on muodostunut tärkeä osa Laaksosen uraa. Albumi myi kultaan ja platinaan oikeuttavan määrän. Sävelmä on totuttu kuulemaan niin kirkko- ja joulukonserteissakin. Laulu on julkaistu muun muassa vuonna 2010 ilmestyneessä Hopeinen laulukirja: 180 suosikkilaulua -kirjassa. Jo tätä aikaisemmin 1994 Petri Laaksonen julkaisi Anna-Mari Kaskisen sanoittaman Mukulamessu-levyn. Vuonna 1995 ilmestyi Sininen hetki -levy, joka ylsi myöhemmin kultalevymyyntiin.
Vuonna 1996 ilmestynyt Janoinen sydän sisälsi lukuisan määrän tarttuvia, melodisia sävellyksiä. Köyhän ralli, Kesä, älä mee, Yhä uudelleen kanssasi lähtisin, Gabriela, Kevään leikit ja Aamuyö osoittivat Laaksosen ammattitaidon. Levy on myynyt kultaa.
Laaksonen on tunnettu myös hengellisen musiikin säveltäjänä ja esittäjänä. Vuonna 2007 ilmestynyt Katso, sinä elät -levy on ollut menestys kirkkokonserttien yhteydessä. Hänen tekemiään lauluja lauletaan usein esimerkiksi tuomasmessuissa. Hän on myös Helsingin Tuomiokirkkoseurakunnan seurakuntaneuvoston sekä Helsingin yleisen kirkkovaltuuston jäsen.
Petri Laaksonen on säveltänyt musiikkia myös näytelmiin "Kadonnut ääni" (1988), "Silkkikivi" (2000), "Levottomat sielut" (2006), "Paksun Kertun balladi" (2007), "Yön halki saapukaa" (2007) ja "Pyhättömien kylä" (2008). Laaksonen toimii myös vuonna 1991 perustamansa Laaksosen entisistä oppilaista koostuvan mieskuoro Könsikkäiden johtajana.
Pakilanpuisto

Pakilanpuisto (ruots. Baggböleparken) on Helsingin Pakilassa sijaitseva kaikkiaan noin kymmenen hehtaarin kokoinen puisto. Puistoalue ulottuu runsaat sata metriä leveänä nauhana Kehä I:n pohjoispuolella Niittyluhdantieltä itään Sysimiehentielle. Puistoon kuuluva Pakilanpuiston korpi on luokiteltu huomattavan arvokkaaksi alueeksi.
Puiston nimeksi ehdotettiin Pakilanpuisto 18. kesäkuuta 1959. Nimi vahvistettiin 4. huhtikuuta 1979.
Pakilanpuiston korpi on huomattavan rehevä alue, jossa kasvaa Helsingissä alueellisesti uhanalaiset lajit harajuuri ja mesimarja sekä monenlaisia muita puita ja kasveja, muun muassa kuusi, hieskoivu, haapa, tervaleppä, harmaaleppä, tuomi, vaahtera, virpapaju, mustaherukka, korpipaatsama, punakoiso, suo-orvokki, ojaleinikki, kurjenjalka, korpikaisla, rönsyrölli, pallosara, korpikastikka, isoalvejuuri, hiirenporras, suohorsma ja isotalvikki.
Pakilanpuiston ympäristössä sijaitsevat muun muassa Hyvän Paimenen kirkko, Pakilan ala-aste ja Pakilan yläaste.
Rosie the Riveter

Rosie the Riveter (suom. niittaaja-Rosie) on henkilösymboli, joka kuvaa miljoonien yhdysvaltalaisten naisten työtä toisen maailmansodan aikana. Sodan aikana Rosie the Riveter oli propagandahahmo, jonka avulla kannustettiin naisia osallistumaan Yhdysvaltojen sotaponnisteluihin. Sittemmin hahmo on toiminut erilaisten tasa-arvo- ja feminististen liikkeiden ikonina.
Noin kuusi miljoonaa yhdysvaltalaista naista siirtyi töihin teollisuuteen korvaamaan armeijaan siirtyneitä miehiä. Monet naisista työskentelivät tehtaissa, jotka tuottivat sodankäyntiin tarvittavia välineitä, kuten ammuksia, aseita ja varusteita.
Rosie the Riveter liitetään usein yhteen tosielämän esikuvistaan, Rose Will Monroeen, joka työskenteli niittaajana B-29- ja B-24-pommikoneita tuottaneessa Willow Run -lentokonetehtaassa Michiganissa. Monroe esiintyi sotaponnistuksen tärkeyttä esittelevässä promootioelokuvassa ja toimi mallina vastaavassa julistekampanjassa. Kun alkuvuodesta 1943 julkaistiin lisäksi laulu Rosie the Riveter, Monroesta tuli yksi aikansa tunnetuimmista hahmoista maassaan.
Rosie-hahmo liitetään usein myös J. Howard Millerin 1942 toteuttamaan We Can Do It! -julisteeseen, mutta Millerin mallina oli eri nainen, mahdollisesti Geraldine Doyle. Myös Norman Rockwell maalasi Rosie-aiheisen taulun, josta Saturday Evening Post -lehti teki kansikuvan. Rockwellin mallina toimi Mary Doyle Keefe.
Rosie the Riveter-hahmon edeltäjä oli kanadalainen aseteollisuuden työntekijä Veronica Foster, jolle annettiin lempinimi Ronnie the Bren Gun Girl.