Itärintama (ensimmäinen maailmansota)

Venäjän hyökkäys Itä-Preussiin ja Galitsiaan

Venäjän keisari Nikolai II nimitti komentajaksi serkkunsa suuriruhtinas Nikolai Nikolajevitšin, joka oli kokenut sotilas. Saksalaisten suunnitelma oli voittaa pikaisesti Ranska Schlieffen-suunnitelman mukaisesti ennen kuin Venäjä ehtisi mobilisoida joukkonsa. Venäjän liikekannallepano oli kuitenkin saksalaisten odottamaa nopeampi.
Venäläiset hyökkäsivät elokuussa 1914 Itä-Preussiin kahden kenraalin, Paul von Rennenkampfin ja Aleksandr Samsonovin johtaman ensimmäisen ja toisen armeijan voimin.
Samsonov eteni nopeasti eteläisessä Itä-Preussissa, mutta Rennenkampf, joka pelkäsi saksalaisia, viivytteli joukkojensa etenemistä. Alussa venäläiset etenivät ja tukahduttivat heitä vastaan suunnatun vastahyökkäyksen pelkän ylivoimansa turvin. Venäläisten höyryjyrän oletettiin murskaavan Saksan. Saksalaisten komentaja kenraali Maximilian von Prittwitz määräsi vetäytymisen Itä-Preussista, jolloin esikuntapäällikkö Helmuth von Moltke erotti hänet ja kutsui eläkkeeltä Paul von Hindenburgin ja hänelle avuksi Erich Ludendorffin.
Saksalaiset kuuntelivat venäläisten salaamattomia lennätinviestejä ja tiesivät venäläisten joukkojen sijainnit. Elokuussa 1914 Tannenbergin taistelussa saksalaiset saartoivat venäläisen armeijan ja venäläiset antautuivat. Saksalaiset kärsivät hyvin pienet tappiot ja venäläiset menettivät yhteensä 125 000 sotilasta. Itä-Preussissa syyskuussa käydyissä Masurian järvialueen taisteluissa Hindenburgin johtamat alivoimaiset saksalaiset löivät kaksi venäläistä armeijaa ja aiheuttivat venäläisille merkittävät tappiot.
Syyskuussa 1914 venäläiset voittivat Itävallan Galitsiassa (nykyisen Ukrainan ja Puolan alueella) Lembergin taistelun ja valtasivat käytännössä koko Galitsian, ja saarsivat Przemyślin linnoituksen, joka antautui vasta 1915. Venäläiset kohtelivat Galitsiaa huonosti, muun muassa vainosivat alueen uskontoa ja juutalaisia. Venäläisten menestys pakotti Saksan siirtämään joukkojaan länsirintamalta helpottamaan itävaltalaisten ahdinkoa.
Lokakuussa 1914 Saksa eteni hieman Veikseljoen taistelussa (tai Varsovan taistelussa), ja myös Łódźin taistelussa saman vuoden marraskuussa.
Talvella 1914–1915 Itävalta-Unkarin ja Venäjän armeijat taistelivat Karpaattien lähellä, jossa Venäjän joukot ylittivät Karpaatit helmi–maaliskuussa 1915. Venäjän armeijan taistelukyky heikkeni kuitenkin kaiken aikaa kun teollisuus oli kykenemätön toimittamaan uusia aseita ja tarvikkeita. Samalla tilanne länsirintamalla vakiintui ja Saksa päätti siirtää pääpainon itärintamalle vuodeksi 1915 ja siirsi sinne suuria joukkoja. Helmikuussa käyty toinen Masurian järvien taistelu tuhosi suuren osan Venäjän 10. armeijaa.

Saksalaisten eteneminen 1915

Päähyökkäys alkoi toukokuussa 1915 Gorlice-Tarnówin offensiivilla. Kenraali August von Mackensen sai sekä Saksan että Itävalta-Unkarin joukkojen komennon. Venäläiset ajettiin pois Galitsiasta ja suuresta osasta Puolaa. Venäläiset veivät vetäytyessään vankeina Galitsian asukkaita, ja myös satojen teollisuuslaitosten osia. Rintama vakiintui kesäkuun alussa venäläisten peräännyttyä 160 kilometriä. Kesän aikana keskusvaltojen joukot kasvoivat nopeasti ja heinäkuussa Mackensenilla oli kolmetoista armeijaa Venäjän kymmentä vastaan.
13. heinäkuuta 1915 hyökkäystä jatkettiin koko rintamalla. Saksa valtasi Varsovan 5. elokuuta ja rintama siirtyi satoja kilometrejä keskusvaltojen rajoilta. Saksa pyysi Venäjältä rauhaa juuri elokuussa, mutta Venäjä ei suostunut, koska saksalaiset joukot miehittivät Venäjää. Vuoden 1915 keskivaiheille mennessä Puola oli saksalaisilla, ja Hindenburgin joukot valtasivat Vilnan 19. syyskuuta, jolloin rintama oli 290 kilometriä itään Varsovasta. Hyökkäys pysähtyi syksyllä huonon sään vuoksi suurin piirtein asemaan jossa se pysyi vuoteen 1917 asti. Tappioiden ja munkki Rasputinin ennustusten vuoksi keisari Nikolai II otti itse armeijoiden komennon syyskuussa 1915, 21. elokuuta 1915 juliaanisen kalenterin mukaan.

Brusilovin hyökkäys 1916 Galitsiassa

Vuoden 1916 alkuun mennessä oli Nikolai II:n ylipäällikkyyden alaisuuteen muodostettu kolme armeijaryhmää tarkoittavaa rintamaa. Jalkaväenkenraali Aleksei Kuropatkin komensi luoteisrintamaa, länsirintamaa komensi jalkaväenkenraali Aleksei Evert ja lounaisrintamaa Nikolai Nikolajevitš sekä ratsuväenkenraali Aleksei Brusilov.
Kesäkuussa 1916 alkoi menestynyt venäläisten lounaisrintaman kenraali Aleksei Brusilovin johtama Brusilovin offensiivi Galitsiassa itävaltalaisia vastaan. Se tuotti suuret tappiot puolin ja toisin. Itävalta menetti miljoona miestä kaatuneina ja vankeina, eikä enää kyennyt hyökkäyksiin ilman Saksan apua. Menestyksen ansiosta myös Romania liittyi 27. elokuuta Venäjän rinnalle sotaan. Vuoden lopulla Itävallan avuksi tulleet saksalaiset löivät venäläiset ja miehittivät Romanian. Romaniaa olivat miehittämässä myös Bulgaria, Turkki ja Itävalta.
Talvella 1916–1917 Venäjän kaupungeissa oli suuri elintarvikepula, silloisessa pääkaupungissa Pietarissa puhkesi nälkämellakoita. Joitain reserviläisiä liittyi mellakoijiin, koska eivät halunneet joutua sotarintamalle, ja kasakat kieltäytyivät tulittamasta mellakoijia. Neuvostot saivat vallan Pietarissa.

Kerenskin hyökkäys 1917

Heinäkuussa 1917 epäonnistui Venäjän viimeinen suuri hyökkäys itärintamalla, Kerenskin offensiivi. Vastahyökkäyksessä itävaltalaiset ja saksalaiset etenivät helposti Galitsian poikki Ukrainaan Zbruch-joelle asti. 
Saksalaiset hyökkäsivät Riikaan 1. syyskuuta 1917 nopeilla kevyillä joukoilla ja teki venäläisten tykistön toimintakyvyttömäksi. Venäläiset perääntyivät kiireesti pitkin Dvina-jokea ja saksalaiset ajoivat heitä takaa.

Aselepo ja Brest-Litovskin rauha

Kaikkiaan Brest-Litovskissa solmittu rauhansopimus kesti kahdeksan ja puoli kuukautta. Saksa luopui siitä marraskuussa 1918 joutuessaan itse antautumaan. Osmanien valtakunta puolestaan rikkoi sopimusta jo kahden kuukauden kuluttua hyökätessään Armeniaan. Maailmansodan jälkeen jatkui taistelu Venäjällä bolševikkien ja valkoisten kenraalien välisenä sisällissotana vielä pitkään.
Brest-Litovskin rauhasta seurasi se, että saksalaiset saattoivat tukea Venäjän keisarikunnalle kuuluneiden alueiden itsenäisyyttä, jonka kuitenkin ensimmäisen maailmansodan oloissa merkitsi ententen poissa ollessa sitä, että maat ajautuivat sekä Saksan että Itävalta-Unkarin vaikutuspiiriin.