Al-Masad

Al-Masad (Arab: المسد‎,  suomeksi "Niiniköyden suura") on Koraanin 111. suura. Siinä on viisi jaetta. Suura on runomuotoinen, ja alkukielisenä siiitä löytyvät tyylin tehokeinoina sekä rytmillisyys että loppusoinnut.  Jaakko Hämeen-Anttilan loppusoinnuton suomennos kuuluu seuraavasti:
»”Tuhoutukoot Abu-Lahabin kädet 
ja tuhoutukoon hän itse! 
Ei häntä auta omaisuus, 
ei hyödytä se, mitä hän on koonnut. 
Hän vielä korventuu liekehtivässä tulessa 
vaimonsa kantaessa lisää polttopuuta 
niiniköysi kaulassa”. »

Islamilainen tafsir-tulkinta

Suuran islamilainen tulkinta perustuu Ibn Hishamin 800-luvun alussa laatimaan Profeetta Muhammadin elämäkertaan (Sirat Rasul Allah), jossa useissa paikoissa esiintyy henkilö, josta suura näyttää kertovan.   Tarinoissa on yksityiskohtia, jotka täydellisesti sopivat  suuraan. Hisham myös kertoo suoraan  
Hisham esimerkiksi kertoo, että Jumalan profeetta piti juhlien aikana arabiheimojen edustajille Mekassa puheen. Syynä puheeseen oli se, että muslimeihin kohdistuneen arvostelun takia Muhammed oli alkanut etsiä itselleen ja kannattajilleen turvapaikkaa muitten heimojen luota. Sellaisen hän sitten löysikin Medinasta. Puheessa Muhammed julisti yksijumalaisuutta ja vaati hyväksymään oman asemansa Jumalan profeettana. Hisham kertoo, että Muhammedin takana seisoi puheen aikana "ovela, siisti mies, jolla oli kaksi kiharaa ja yllään Aden-viitta". Kun Muhammed lopetti puheensa, mies hyökkäsi tämän ajatuksia vastaan ja väitti niitä itse keksityksi harhaopiksi. Peruskoulun islamin oppikirja päättää oman kertomuksensa välikohtauksesta sanoihin: ”Tämän tapauksen jälkeen Jumala ilmoitti Niiniköyden suuran.”   
Hisham kertoo myös Abu Lahabin vaimosta, josta Jumala käytti nimeä Umm Jamil eli "puun kantaja", koska tällä oli tapana kerätä orjantappuroita ja sirotella niitä Profeetan ulko-oven eteen, jonne Profeetta saattoi paljain jaloin astua. Brittiläisen tietokirjailija Karen Armstrongin mukaan oli todennäköistä, että suura ilmoitettiin Abu-Lahabin vaimon heitettyä piikikkäitä polttopuita Muhammedin kulkutielle.  Myös Hisham vaikuttaa kertovan, että pariskuntaa koskeva suura lähetettiin alas juuri tällaisen tapauksen jälkeen. 
Hishamin mukaan Abu Lahab oli Muhammedin naapuri (myöhemmän tiedon mukaan seinänaapuri) ja teki tälle kaikenlaista muutakin kiusaa. Hän muun muassa asetti Profeetan eteen vuohen mahalaukun juuri kun tämä oli kumartunut rukoukseen  ja tanssi riemuissaan, kun kuuli Muhammedin pojan kuolleen. Muhammed suhtautui kärsivällisesti kiusantekoon ja kommentoi asiaa korkeintaan kysymyksellä "Millaista naapuruutta tämä on?"

Hishamin kertomuksen arviointia

Ibn Hisham kertoo saaneensa tiedon Muhammedin puheesta ja Abu Lahabista seuraavalla tavalla:

»”Eräs ystäväni, jonka tiedonantoja en epäile, kertoi minulle, että Zayd b. Aslam oli sanonut, että joko Ibad al-Dili tai joku muu, jolle Abu al-Zinad oli asian kertonut, oli kuullut Husain b. Abbasilta, että tämä oli kertonut isänsä sanoneen, että hän oli kuullut kyseisen tarinan Rabia ibn Abbadilta." » 
Viimeksi mainittu todistusketjun jäsen, Rabia ibn Abbad, oli Hishamin mukaan Muhammedin puheen aikana isänsä kanssa väkijoukossa todistamassa Abu Lahabin aiheuttamaa välikohtausta. Ibn Abbad sai kuulla isältään, että kyseinen henkilö oli Muhammedin setä, Abu-Lahab, joka vainosi profeettaa ja väitti häntä vastaan. 
Epäluuloa on herättänyt se, että Hishamin tarinat Abu-Lahabista on sijoitettu kahdensadan vuoden takaiseen menneisyyteen, mutta siitä huolimatta ne ovat erittäin yksityiskohtaisia aina vuorosanoja myöten. Islamilainen selitys asiaan on, että muslimit opettelivat profeettaa koskevan muistitiedon ulkoa ja kertoivat sen eteenpäin liittäen tarinoihin ulkoa opetellut todistajaketjut (isnad). Länsimainen Koraanin tutkimus on pääasiassa hyväksynyt tämän selityksen, jossa Koraania selitetään hadithein perustuvan Muhammedin elämäkerran pohjalta.  Maineikas brittiorientalisti William Montgomery Watt jopa on pitänyt sitä ainoana mahdollisuutena selittää Koraania . Suomalainen Jaakko Hämeen-Anttila on ottanut astetta kriiittisemmän kannan. Hän luottaa Muhammedin sedän historiallisuuteen, mutta pitää nimeä Abu-Lahab (liekkien isä) pilkkanimenä, joka on poimittu Koraanista sen jälkeen, kun suuran on tulkittu viittaavan juuri häneen.

Muita selityksiä Niiniköyden suuralle

Turkkilainen asianharrastaja Ercan Celik katsoo vuonna 2015 löytäneensä ratkaisun Niiniköyden suuren arvoitukseen. Hän on löytänyt Raamatusta sen rinnakkaistarinan. 
Vanhan Testamentin 1. kuningasten kirjassa esiintyy kuningas Omri, jonka poika on nimeltään Ahab. Raamatun mukaan ”Omri teki sitä, mikä on väärää Herran silmissä; hän teki enemmän pahaa kuin kukaan edeltäjänsä” (16:25). Kun Abu-Lahab kirjoitetaan muodossa Abu L-Ahab, se tarkoittaa Ahabin isää, oikeastaan ”liekkien isää”, mistä päästään suurassa oleviin liekkeihin.
Kuninkuudesta on runoon jäänyt tiedoksi Ahabin varallisuus. Vaimon mainitseminen näyttää viittaavan Ahabin vaimoon Isebeliin, josta Raamattu kertoo: ”Kukaan muu Israelin kuningas ei syyllistynyt sellaiseen kuin Ahab. Hän myi itsensä tekemään sitä, mikä on väärää Herran silmissä, kun hänen vaimonsa Isebel yllytti häntä.” (1. Kunink., 21: 25) Isebel yllytti miestään nimenomaan Baalin palvontaan, joten polttopuiden kanto voisi liittyä polttouhriin Baalin kunniaksi. Mysteeriksi jää niiniköysi. Raamatussa koirat lopulta söivät Isebelin.
Celikin selitys sopii historiallis-kriittisen koulukunnan piirissä syntyneeseen teoriaan, jonka mukaan suuri osa Koraanista on syyrialaisen kristillisen kirkon piirissä syntyneitä litrugisia hartaustekstejä, joilla ei ole mitään tekemistä islamin kanssa. Toinen esimerkki sellaisesta on suura 105, Al-Fil.  
Niinköyden suuran kirjoittaja on selvästi tuntenut Raamatun tarinan Ahabista, Isebelistä sekä profeetta Eliaasta ja tiivistänyt kertomukseen sisältyvän opetuksen.  Kirjoittaja tosin sekoittaa toisiinsa Ahabin ja tämän isän ja käyttää muotoa Abu L-ahab, joka rinnastuu runossa mainittuihin liekkeihin. Suurassa ei sellaisenaan ole mitään varsinaisesti islamiin liittyvää sisältöä. Islamilaisen sisällön opetusrunolle antaa vasta Ibn Hishamin kertoma tarina, joka yhdistää sen Muhammediin.

Islamilaisen selityksen mahdollinen syntytapa

Islamilaisen selityksen mukaan Koraania ei kirjoitettu kerralla, vaan se koottiin hajallaan olevista katkelmista, joista osa oli kirjoitettuja, osa muistinvaraisia. Kokoaminen olisi tapahtunut viimeistään 650-luvulla kalifi Uthmanin toimesta. Koraaniin kuitenkin viitataan muussa kirjallisuudessa vasta 800-luvulta alkaen siten, että juuri Ibn Hishamin  Profeetan elämäkerta on ensimmäinen Koraania käyttävä teos.  
Jotkut orientalistit ovat arvelleet, että Koraani kyllä koottiin hajallaan olevista kirjoituksista, kuten muslimit kertovat, mutta tämä olisi tapahtunut vasta hieman ennen Hishamia, mahdollisesti 700-luvun lopussa tai 800-luvun alussa. Tässä vaiheessa Koraanin kokoajat ja lukijat eivät olisi enää tienneet, mihin tämä Abu Lahabista kertova teksti liittyi. Ulkonaisesti se kuitenkin sopi Koraaniin, koska siinä kerrottiin helvetin liekkeihin joutuneista ihmisistä, joita omaisuus ei auta. 
Hishamin kertomus Abu Lahabista  ensi näkemältä selittää, mistä suurassa on kysymys. Koska tarjolla kuitenkin on uskottavampi, kuningas Ahabiin perustuva selitys, islamilainen tulkinta paljastuu loogiseksi kehäksi. Koraania lukenut henkilö on Niiniköyden suuran avulla ensin keksinyt tarinan Abu-Lahabista. Tarinaa on sitten käytetty takaisinpäin selittämään suuraa.     
Islamilainen selitys ja Hishamin tarina välikohtauksesta Mekassa on voinut syntyä seuraavasti. Runon alkuperäinen, tuntematon kirjoittaja muutti pilkallisessa tarkoituksessa kuningas Ahabin nimen muotoon Abu Lahab (=liekkien isä) korostaakseen runon sanomaa. Suuran islamilainen tulkitsija ei ole enää tiennyt, mistä Koraaniin päätyneeessä runossa oli kysymys. Koska Abu Lahabin rangaistuksena on liekehtivä tuli, oli mahdollista päätellä, että tämä oli syyllistynyt synneistä raskaimpaan eli monijumalaisuuteen. Jumalan lähettiläs saadaan mukaan, kun sanotaan että Abu Lahab oli pilkannut juuri häntä, ja tietysti jossain julkisessa tilaisuudessa. Sopiva tilaisuus löytyy kokouksesta, jossa Muhammed etsii itselleen uutta turvapaikkaa voidakseen paeta Mekasta. Suurassa esiintyvät sanat "omaisuus" ja ”kädet” eli apulaiset viittaavat alkuperäisellä kirjoittajalla siihen, että kyse oli kuninkaasta. Hishamin selityksessä ne kertovat, että Abu Lahab oli varakas, mistä seuraa maininta arvokkaasta Aden-viitasta. Kaksi kiharaa viittaavat ortodoksijuutalaisten hiustyyliin, mutta juutalaisteema väistyy, kun Abu Lahabista tehdään Muhammedin setä. Sukulaisuuden avulla tarina tiivistyy, ja siihen saadaan uutta jännitettä. 
Hisham tekee Abu-Lahabista samannimisen historiallisen henkilön, koko nimeltään Abu Lahab Abdu'l-'Uzza b. Abdu'I-Muttalib, joka ilmaisee myös isän ja suvun. Abu-Lahab pääsee seikkailemaan myös  monessa muussa mekkalaisista kertovassa tarinassa. Niissä Abu Lahab osoittautuu paatuneeksi roistoksi, ja lopulta mekkalaiset itse tappavat hänet. 
Niiniköyden suura on esimerkki Koraanin suurista, joiden tekstit mahdollisesti ovat alun perin Syyrian ja Lähi-idän kristillisten kirkkojen jumalanpalvelustekstejä. Arabikristillisyyden kehittyessä islamiksi ne olisivat päätyneet Koraaniin ja saaneet uuden tulkinnan. Muita tällaisia ehdokkaita ovat mm. al-Fil eli Norsun suura (105) ja al-Qadr eli Voiman yön suura (97).