google/wiki40b huggingface dataset:
Mario Andreacchio

Mario Andreacchio (s. 1. tammikuuta 1955 Leigh Creek) on australialainen elokuvaohjaaja. Hän on valmistunut Flindersin yliopistosta.
Andreacchion ohjaama Captain Johnno voitti vuonna 1988 kansainvälisen Emmy-palkinnon. Muihin ohjauksiin kuuluvat Paratiisin värit (2003) ja Napoleon (1995). 
Andreacchiolla on vuonna 1985 syntynyt poika Marco.
Arvydas Macijauskas

Ura

Macijauskas aloitti koripallon KK Neptūnasin juniorijoukkueissa ja nousi edustusjoukkueeseen kaudeksi 1996–1997. Viimeisellä Neptūnas-kaudella hän teki Liettuan koripalloliigassa 15,4 pistettä ottelu kohden. Vuonna 1999 Macijauskas siirtyi BC Lietuvos Rytasiin, jota hän edusti neljä kautta. Kaudeksi 2003–2004 Macijauskas liittyi espanjalaisen Tau Ceramican joukkueeseen. Tau Ceramicassa Macijauskas pelasi ensimmäistä kertaa Euroliigaa ja voitti heti ensimmäisellä kaudellaan liigan korikuninkuuden.
Hän pelasi Tau Ceramicassa myös seuraavan kauden, mutta elokuussa 2005 Macijauskas siirtyi New Orleans Hornetsiin. Hän sai seurassa vain vähän peliaikaa ja lähti kauden jälkeen seurasta. Kesällä 2006 Macijauskas siirtyi Olympiakosiin, mutta kärsi lukuisista loukkantumisista.
Vuonna 2008 Macijauskas loukkaantui pelattuaan seuransa harjoitusten ulkopuolella, jolloin Olympiakos haastoi Macijauskasin oikeuteen, koska sen mukaan Macijauskas oli rikkonut sopimusehtoja. Olympiakos voitti oikeudenkäynnin ja säästyi tällöin 4,4 miljoonan palkkamaksuilta. Vuosina 2008–2010 Macijauskas ei pelannut ollenkaan ja ilmoitti lopettamisestaan kesäkuun alussa 2010.
Macijauskas pelasi maajoukkueessa vuosina 2003–2006. Hän voitti kultaa vuoden 2003 EM-kisoista, jonka lisäksi hän oli mukana vuoden 2004 olympialaisissa sekä vuoden 2006 MM-kisoissa.
Berserker

Singlet

Albumin esikoissinglestä ”Blind and Frozen” tehtiin Ville Lipiäisen kuvaama musiikkivideo, joka julkaistiin 8. syyskuuta 2017. Kappale nousi Suomen virallisen radiosoittolistan sijalle 40. Anton Kabanen on kuvaillut kappaletta ”erittäin tarttuvaksi ja suureksi kappaleeksi, jossa laulaja Yannis Papadopoulosin tulkinta pääsee oikeuksiinsa.” Radio Rockin ”Rautaa vai roskaa” -äänestyksessä 68,7% äänestäjistä antoi kappaleelle posiitiivisen arvion.
Toinen eponyymi single ”Beast In Black” julkaistiin 13. lokakuuta 2017.
Johan Balthasar von Campenhausen

Johan Balthasar von Campenhausen (30. heinäkuuta 1689 Tukholma – 28. tammikuuta 1758 Pietari) oli kenraali ja venäläisten nimittämä Suomen kenraalikuvernööri pikkuvihan aikana 1742–1743. 
Von Campenhausenin vanhemmat olivat Pohjanmaan rykmentin eversti Johan Herman von Campenhausen ja Agnes Margareta Gyldenhoff, joilla oli yksitoista lasta, joista kuusi poikaa ja sisko kuolivat jo lapsina. Kahdeksas sisarus, veli, kaatui suuressa Pohjan sodassa. Isä  Johan Herman von Campenhausen oli toiminut Riian ruotsalaisena varakomendanttina.  
Hän tuli 1708 kuningas Kaarle XII:n drabanttijoukkoihin, joutui Puolassa vangiksi 1710 ja siirtyi ensin puolalaisten ja 1711 venäläisten palvelukseen. Everstiksi hänet ylennettiin 1717 ja myöhemmin kenraalimajuriksi.  Kun Suomi joutui hattujen sodassa venäläisten miehittämäksi, von Campenhausen nimitettiin syksyllä 1742 Suomen kenraalikuvernööriksi ja hän sai hoitoonsa taloudelliset, oikeudelliset ja kirkolliset asiat. Ylimpiin hallintovirkoihin nimitettiin hänen esityksestään virolaisia ja liivinmaalaisia henkilöitä ja suomalaisia taas alempiin. Turun rauhan jälkeen 1743 syksyllä von Campenhausen palasi Venäjälle, missä hän sai tehtäväkseen laatia esityksen Viipurin läänin hallintoa varten. Vapaaherraksi hänet korotettiin 1744 ja myöhemmin kenraaliluutnantiksi.
Von Campenhausenin ensimmäinen puolisio vuodesta 1712 oli Margareta Lilliegren (k. 1733), joka oli aikaisemmin naimisissa Peipsijärven laivaston komentajan C.G. Löschern von Hertzfeldin kanssa, ja toinen vuodesta 1736 Helena Juliana von Straelborn (k. 1775).
Welkom

Historiaa

Welkom perustettiin vuonna 1947 edellisenä vuonna tapahtuneen suuren kultalöydöksen jälkeen. Se sai kuntaoikeudet vuonna 1961 ja kaupunki siitä tuli vuonna 1968. Varsinkin ennen apartheidia, mutta sen jälkeenkin alueen mustasta väestöstä suuri osa asuu läheisessä Thabongissa. Kaivosteollisuuden ansiosta nykyisin Welkomissa on asukkaita ympäri Afrikan.
Lars Sonck

Lars Eliel Sonck (10. elokuuta 1870 Kälviä – 14. maaliskuuta 1956 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Häntä pidetään kansallisromanttisen kauden merkittävimpänä arkkitehtina Eliel Saarisen ohella. Jo 1890-luvulla Sonck suunnitteli Ahvenanmaalle hirsirakennuksia ja -huviloita, joiden kansallinen muotokieli erosi aiemmista pitsihuviloista.
Lars Sonckin vanhemmat olivat kirkkoherra Knut Sonck ja Anna Rebecka Nordström. Sonckin ura alkoi 23-vuotiaana, kun hän vuonna 1894 voitti Turun Mikaelinkirkon suunnittelukilpailun. Muita kuuluisia suunnitelmia ovat muun muassa Tampereen Johanneksen kirkko (nyk. Tampereen tuomiokirkko), Kallion kirkko (1912) ja Mikael Agricolan kirkko (1935) Helsingissä, Pyhän Yrjön kirkko (1928) Maarianhaminassa, Kultaranta (1917), josta tuli myöhemmin tasavallan presidentin kesäasunto, Uuno Klamin kesähuvila (1945), Jean Sibeliuksen koti Ainola (1904) sekä Alfred Kordelinin hautakappeli (1921) Raumalla.
Lars Sonckille myönnettiin professorin arvonimi vuonna 1921 ja Suomen Arkkitehtiliiton kunniajäsenyys 1930.

Muita Lars Sonckin suunnittelemia rakennuksia

1890-luvun lopussa ja 1900-luvun alussa Sonck suunnitteli mm. Hyvinkään parantolan, kylpylähotellin Loviisaan (Mossebacka), Avelan talon Tornioon ja kansakoulun Kuusankoskelle (Mäkikoulu), Iittalan lasitehtaan johtajan talon, josta myöhemmin tuli Kalvolan kunnantalo sekä veljelleen ns. Vuorelan talon Viitasaarelle. Näissä rakennuksissa on yhteneviä piirteitä Luumäellä sijaitsevan Kotkaniemen kanssa, joka perimätiedon mukaan on Lars Sonckin piirtämä. Myös Pöllyvaaran vuonna 1914 valmistunut näkötorni Kajaanissa oli Sonckin suunnittelema. Torni purettiin vuonna 1949. 
Sonck suunnitteli seitsemän vesitornia, joista rakennettiin kaksi, Pietarsaaren vesitorni ja Rauman vesitorni, joka on osa nykyistä tornia.
Lisäksi Sonck piirsi vuonna 1922 muun muassa Sarvilinnan huvilan Kustaviin.
Helsingin Jätkäsaaressa sijaitsevat Sonckin suunnittelemat makasiinirakennukset ovat viime vuosina saaneet uutta elämää: suojeltuun L2-satamamakasiiniin asettui viereen rakennetun Clarion-hotellin kongressikeskus.
Matti Haupt

Carl Gustaf Mattias "Matti" Haupt (8. toukokuuta 1912 Pietari, Venäjä – 11. lokakuuta 1999 Helsinki) oli suomalainen kuvanveistäjä.
Haupt opiskeli vuosina 1928–1932 Suomen Taideyhdistyksen piirustuskoulussa. Tämän jälkeen hän opiskeli Wäinö Aaltosen johdolla vuosina 1932–1933. Haupt muutti opiskelun takia Italiaan, missä hän opiskeli Marino Marinin ja Arturo Martinin johdolla vuosina 1937–1939. Ensimmäisen yksityisnäyttelynsä hän järjesti juuri Italiassa, Roomassa vuonna 1938. Ensimmäistä kertaa hänen teoksiaan oli kuitenkin näytteillä jo vuonna 1932. Matti Haupt palkittiin vuonna 1950 Pro Finlandia -mitalilla.
Hauptin veistos Flickan med flätor on Ruotsissa Uddevallan Margretegärdeparkenissa, jonne laivanvarustaja ja telakanomistaja Gustaf Thordén tilasi häneltä veistoksen. Thordénin kuoltua Haupt sai tehtäväkseen myös varustajan muistomerkin, joka valmistui varustamon pääkonttorin (nykyisen kaupungintalon) aulaan.
Haupt on suunnitellut Närpiön kirkon pronssisen sankaripatsaan vuonna 1952.
Pekka Kotkavuori

Pekka Sulo Veikko Kotkavuori (11. huhtikuuta 1924 Helsinki – 28. toukokuuta 1986 Helsinki) oli suomalainen mainoselokuvien tuottaja, käsikirjoittaja ja ohjaaja.
Pekka Kotkavuori työskenteli 1950-luvun puolivälissä aikakauslehti Kallessa, josta hän siirtyi Suomi-Filmin omistaman Filmitalon (aiemmin Finlandia-Kuva) toimitusjohtajaksi käynnistämään sen mainoselokuvatuotantoa. Hän suosi mainosmusiikin eli lyhyiden jinglejen käyttöä, amerikkalaisten esikuvien mukaan usein jazztyylisinä sovituksina, yhteistyökumppaninaan useimmiten Kalle Kaartinen.
Kotkavuori toimitti WSOY:lle kaksi vitsikokoelmaa, nimeltään Kaskukanuuna (1979) ja Vitsihaupitsi (1980).
Kotkavuori toimi monien markkinointi- ja elokuva-alan yhdistysten luottamustehtävissä. Hän on saanut elokuva-alan hopeisen ansiomerkin. Vuonna 1973 hänelle myönnettiin Mainonnan monitaho -palkinto.
Vanderbilt

Vanderbiltin suku on yksi huomattavimmista suvuista Yhdysvaltain historiassa. Sen perustajasta, Cornelius Vanderbiltista, tuli yksi kaikkien aikojen rikkaimmista ihmisistä arvioidulla 100 miljardin Yhdysvaltain dollarin omaisuudellaan.

Historia

Suvun perusti Cornelius Vanderbilt (1794–1877), Staten Islandilla vaatimattomasti asuneen perheen neljäs lapsi. Hänen iso-iso-iso-isoisänsä, Jan Aertszoon van der Bilt (1620–1705), oli hollantilainen maanviljelijä De Biltin kylästä, Alankomaista, joka muutti Uuden-Alankomaan siirtokuntaan oppisopimuspalkolliseksi 1650-luvulla. Nimi Vanderbilt muotoutuikin van der Biltistä, kun englantilaiset ottivat haltuunsa Uuden-Amsterdamin (nyk. New York), jolloin hollantilainen sukunimi olisi vain alkanut aiheuttaa harmeja. Cornelius Vanderbilt jätti koulun 11-vuotiaana ja lähti rakentamaan laivanvarustus- ja rautatie-imperiumia, joka teki hänestä yhden maailman kaikkien aikojen rikkaimmista miehistä.
Vanderbiltin suku omisti maata Corwith Townshipissa Michiganissa, jonne alkoi kerääntyä asutusta vuoden 1875 tienoilla. Kun Vanderbilt-omisteinen Michigan Central Railroad saapui samoille maille, Vanderbiltin kylä Michiganissa perustettiin. Vaikkakin Cornelius Vanderbilt asui aina vaatimattomissa oloissa, hänen perheensä ja suvunsa jäsenet käyttivät varakkuuksiaan rakennuttaakseen mahtipontisia kartanoita. Cornelius kuoli vuonna 1877, ja vain vähän sen jälkeen Vanderbiltin suku antoi miljoona Yhdysvaltain dollaria Vanderbiltin yliopiston perustamiseen Nashvilleen auttaakseen sisällissodan rasittamia etelävaltioita. 
Suvun jäsenet dominoivat niin sanottua ”kultaista aikakautta” eli ajanjaksoa, jolloin Vanderbiltin miehet olivat kaupankäynnin kuninkaita Amerikassa ja kohosivat huomattavaan asemaan liike-elämässä.
Jotkut Cornelius Vanderbiltin perillisistä niittivät mainetta liikemiehinä, kun taas toiset keräsivät huomiota muilla aloilla. Alfred Gwynne Vanderbilt (1877–1915), tunnettu hevoskasvattaja, hukkui RMS Lusitanian mukana. Harold Stirling Vanderbilt (1884–1970) oli voitokas kilpapurjehtija ja bridgen sääntöjen uudistaja. Hänen veljensä, William Kissam Vanderbilt II perusti autourheiluun Vanderbilt Cupin. Cornelius Vanderbilt IV:stä (1898–1974) tuli arvostettu kirjailija, lehtimies sekä elokuvatuottaja. CNN:n toimittaja Anderson Cooper on Cornelius Vanderbilt II:n pojantyttären, näyttelijä Gloria Vanderbiltin poika. Monista suvun jäsenistä tuli kuuluisia lähinnä päihteiden käyttäjinä tai monien avioliittojen vuoksi.
Yhdysvaltain hallitus myönsi Cornelius Vanderbiltille kultaisen mitalin hänen Yhdysvaltain sisällissodan aikana unionin joukoille lahjoittamansa höyryaluksen S. S. Vanderbiltin ansiosta. Mitalista tuli eräänlainen symboli, joka periytyy Vanderbiltien suvun päämiehille.
Salzburger Festspiele

Salzburger Festspiele eli Salzburgin musiikkijuhlat tai festivaalit järjestetään vuosittain Wolfgang Amadeus Mozartin synnyinkaupungissa, Itävallan Salzburgissa heinä-elokuussa. Festivaalit perustettiin vuonna 1877, lopetettiin vuonna 1910 ja käynnistettiin ensimmäisen maailmansodan päätyttyä uudestaan vuonna 1918. Uuden alun puuhamiehinä olivat Hugo von Hofmannsthal, Richard Strauss, teatteriohjaaja-näyttelijä Max Reinhardt ja kapellimestari Franz Schalk. Toisen maailmansodan puhjettua musiikkijuhlat pantiin tauolle, mutta ne aloitettiin uudelleen vuonna 1946.
Suosituilla festivaaleilla esitetään oopperan lisäksi myös kamarimusiikkia, muita konsertteja sekä näytelmiä.
Petalismi

Petalismi (m.kreik. πεταλισμός, petalismos) on ostrakismoksen Syrakusassa käytössä ollut muunnos. Se eroaa ostrakismoksesta siten, että saviastian kappaleiden sijasta äänestyksessä käytettiin oliivipuun lehtiä ja kun ostrakismossa saatettiin tuomita 10 vuodeksi maanpakoon, oli petalismin vastaava karkoitusaika vain 5 vuotta.
Pohjanhopeatäplä

Koko ja ulkonäkö

Pohjanhopeatäplän siipien kärkiväli on noin 34–44 mm. Naaraat ovat keskimäärin koiraita kookkaampia. Siipien yläpinnen pohjaväri on ruskeankeltainen, missä on mustia kirjauksia. Kirjaukset ovat usein yhdistyneet mutkaisiksi poikkijuoviksi. Takasiiven yläpuolen tyvessä on mustaa kehnää. Takasiiven alapinnalla on X-kirjaimen muotoinen vaalea kuvio. Laji muistuttaa hyvin paljon tundrahopeatäplää (Boloria chariclea), mistä sen erottaa takasiipien alapinnan ulkoreunan T-kirjaimen muotoisisiksi kuroutuneista vaaleista reunatäplistä.

Levinneisyys ja lentoaika

Pohjanhopeatäplä esiintyy sirkumpolaarisesti Euraasian ja Pohjois-Amerikan pohjoisosissa ja Grönlannissa. Fennoskandiassa sitä esiintyy yleensä vain 68° pohjoispuolella. Suomessa lajia tavataan harvinaisena ja paikoittaisena Lapin korkeimmilla tuntureilla. Viimeiset havainnot Enontekiön tuntureilta ovat 1970-luvulta, mutta Tenojokea reunustavilla Utsjoen alueen tuntureilla laji elää edelleen. Pohjanhopeatäplän lentoaika on kesä–heinäkuussa riippen esiintymialueesta. Suomessa lentoaika on yleensä kesäkuun lopulla tai heinäkuun alussa.
Ruotsissa laji on erittäin uhanalainen ja saattaa olla jo hävinnyt kokonaan.

Elinympäristö ja elintavat

Pohjanhopeatäplän elinympäristöä ovat tunturit puurajan yläpuolella ja tundra. Elinympäristöä Suomessa ovat tunturien lakiosien karut paljakat. Laji talvehtii toukkana luultavasti kaksi kertaa.

Ravintokasvi

Toukan ravintokasvi on tuntematon, mutta niitä saattavat lapinvuokko (Dryas octopetala) tai erityisesti liekovarpio (Cassiope tetragona).
Jussi Tuominen

Tarmo Juhani "Jussi" Tuominen (s. 15. huhtikuuta 1946 Tampere) on suomalainen televisiokäsikirjoittaja sekä tuottaja. 
Vuonna 1968 kansakoulunopettajaksi valmistunut Jussi Tuominen on tuottanut lukuisia viihdeohjelmia ja televisiosarjoja Yle TV2-kanavalle. Tämän lisäksi hän on muun muassa käsikirjoittanut yhdessä Neil Hardwickin kanssa sketsillisen saunan historian Löylyä! Suomalaisen saunan nousu ja uho, Intervision ohjelmakilpailussa 1979 kultaa voittaneen äänellisen mykkäkomedian Kielipuoli potilas sekä komediasarjat Tankki täyteen (1978-1980) ja Reinikainen 1982-1983). Lisäksi hän tuotti ja ideoi Hardwickin kanssa komediasarjan Sisko ja sen veli (1986). Tuominen palkittiin 2009 Erikois-Venlalla elämäntyöstään tv-viihteen parissa.
Näytelmäsuomennoksia Tuominen on tehnyt parisenkymmentä vuodesta 1982, jolloin hän käänsi Tampereen Teatterin pohjoismaisen kantaesityksen musikaalista Sugar eli Piukat paikat, joka on edelleen kyseisen teatterin pisimpään (4 v) ohjelmistossa pysytellyt esitys. Lisäksi hän on suomentanut Tampereen Teatterille mm. Neil Hardwickin ohjaaman farssin Ensimmäinen näytös (1984), jota on muualla esitetty myös nimellä Ei ketään kotona sekä rockmusikaalin Rent (1998) ja Tampereen Työväen Teatterille musikaalin Lätsä. Hän on suomentanut ja ohjannut Hitler-monologin Adolf Esko Roineelle Kellariteatteriin (2001). 
Pyynikin kesäteatterille Tuominen dramatisoi Veikko Huovisen romaaneista näytelmän Lampaansyöjät (2006), jonka ohjasi Neil Hardwick. Tuominen on kirjoittanut myös ravintolarevyitä mm. Hälläväliä (2004), Nyt meni Joulu pipariksi (2009) ja NääsNääsNews (2011). Pakinoita ja kolumneja Jussi Tuominen on kirjoittanut säännöllisesti Radio- ja televisiotyöntekijät RTTL r.y:n Liiton Arkkiin ja Aamulehden Moro-liitteeseen
Tuominen on lisäksi sanoittanut lauluja mm. Seitsemän seinähullua veljestä -orkesterille, Paula Koivuniemelle ja Kirkalle, jonka esittämä Tuomisen ja Jukka Siikavireen kappale Hengaillaan edusti Suomea Eurovision laulukilpailuissa Luxemburgissa 1984 tullen sijalle 9.
Eino Kaikkonen

Eino Kaikkonen (s. 1945) on suomalainen opettaja ja runonlausuja.
Kaikkonen kävi Kajaanin lyseota ja opiskeli sen jälkeen  Kajaanin opettajaseminaarissa 1965–1969 valmistuen sieltä kansakoulunopettajaksi. Hän kirjoitti artikkeleita Kajaanissa vuosina 1969–1970 ilmestyneeseen Hihapuukko- underground-lehteen. Lehti ja sen päätoimittajana ollut Kaikkonen haastettiin syksyllä 1969 oikeuteen siveellisyyslain rikkomisesta lehden ns. "pornonumeron" vuoksi, mutta syytteet hylättiin hovioikeudessa. 
Kaikkonen toimi opettajana vuodesta 1969 alkaen. Hän oli suomalaisluokkien opettajana Tukholman Rinkebyssä 1985–1987 ja sen jälkeen opettajana Vantaalla Rautkallion koulussa 1988–1990 ja Kivistön koulussa vuodesta 1990 alkaen. Hän jäi eläkkeelle elokuussa 2012. Kaikkonen on kirjottanut kulttuuriaiheista lehtiartikkeleita ja pitänyt runonlausuntaesityksiä.   Pentti Haanpään seuran puheenjohtaja 1973-83, Suomen Arvostelijain Liiton (SARV) puheenjohtaja 1990-91.
Yasuhito Endō

Ura

Endō oli mukana nuorten MM-kisoissa 1999, kun Japani saavutti hopeaa hävittyään loppuottelussa Espanjalle. Aikuisten MM-kisoissa 2006 hän jäi vaihtopelaajaksi. MM-kisoissa 2010 hän teki vapaapotkulla maalin alkulohko-ottelussa Tanskaa vastaan; Japani voitti ottelun 3-1. 
Vuonna 2011 Endōsta tuli ensimmäinen J-Leaguen pelaaja, joka oli nimetty yhdeksän kertaa J-Leaguen tähdistöjoukkueeseen. Vuonna 2009 hänet nimettiin vuoden aasialaiseksi pelaajaksi.
Celebesinrastas

Levinneisyys

Celebesinrastasta tavataan kotoperäisenä Indonesiassa. Lajia on kuvattu epätavalliseksi, mutta se on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Suomen Työmies (1920–1923)

Suomen Työmies (vuonna 1921 Suomen Työläinen) oli Helsingissä vuosina 1920–1923 ilmestynyt Suomen sosialistisen työväenpuolueen sanomalehti.
Suomen Työmies oli SSTP:n ensimmäinen itsenäinen lehtihanke. Se ilmestyi kuudesti viikossa. Päätoimittajina työskentelivät Arvo Tuominen (1920), Emil Tuomi (1921), Eero Meriluoto (1921), Johannes Forsman (1921 ja 1922), Viljo Kainulainen (1921), Pekka Pirskanen (1922), Voitto M. Jalava (1922) ja Ville Harinen (1922–1923).
Puolueen pää-änenkannattajana toiminut lehti lakkautettiin määräajaksi syksyllä 1921, jolloin sen tilalla ilmestyi Uudenmaan piirin äänenkannattajana esiintynyt Suomen Työläinen. Vuoden 1922 alussa Suomen Työmiestä julkaissut Oy Työ hankki oman kirjapainon Amerikan suomalaisen sosialistijärjestön lahjoittaman ”miljoonan markan rahaston” turvin. Viranomaiset lakkauttivat lehden pysyvästi elokuussa 1923.
Mikael Hising

Mikael Hising (22. huhtikuuta 1687 Köping, Ruotsi – 15. lokakuuta 1756 Ådö, Ruotsi) oli Suomessa toiminut ruotsalainen liikemies ja rautaruukkien omistaja, Hisinger-suvun edustaja.
Hisingin isä oli pormestari Karl Hising ja äiti Barbro Petré. Hänellä oli kauppaliike Tukholmassa, jonka johtajana hän vaurastui huomattavasti. Omaisuuttaan hän sijoitti vuonna 1723 Hising hankkimalla veljensä kapteeni Johan Vilhelm Hisingin kanssa Suuren Pohjan sodan takia rappiolle jääneet Fagervikin, Pinjaisten eli Billnäsin ja Skogbyn rautaruukit sekä useita maatiloja Länsi-Uudeltamaalta. 1725 hän osti myös Taalintehtaan Kemiöstä ja perusti sen läheisyyteen Björkbodan rautatehtaan. Hisingin poika Johan Hisinger muutti Fagervikiin ja hänen tyttärensä poika Johan Adam Petersen Björkbodaan.
Hisingin puoliso vuodesta 1717 oli Margareta Frodbom (k. 1761).
Dziga Vertov

Ura

David Abelevitš Kaufman syntyi juutalaistaustaiseen perheeseen  Białystokissa, Puolassa . Kaufman venäläisti juutalaisen nimensä Davidin ja patronyymin Abelevitšin muotoon Denis Arkadievitš  vuoden 1918 tienoilla.
Kaufman opiskeli Białystokissa musiikkia, kunnes hänen perheensä muutti Moskovaan vuonna 1915 pakoon saksalaisten hyökkäystä. Moskovassa Vertov opiskeli psykoneurologisessa instituutissa, kunnes vuonna 1918 Moskovan elokuvakomiteaan kuuluva Kaufmanin opiskelutoveri Mihail Koltsov kutsui hänet tekemään viikoittaista kinonedeljaa eli neuvostouutiskatsausta. Tällä välin Kaufman muutti nimensä  Dziga Vertovksi  
Samaan työryhmään kuuluivat Lev Kulesov ja Eduard Tissé, josta tuli myöhemmin Sergei Eisensteinin kuvaaja. He perustivat todellisuuteen vannovien elokuvantekijöiden, kinokkien, ryhmän, joka arvosteli kärkkäästi näytelmäelokuvia, joihin lukeutuivat myös Eisensteinin elokuvat.
Vuosina 1922–1925 Vertov julkaisi yhteensä 23 Kino-Pravdaa (Pravda-lehden elokuvallinen vastine) ja 55 numeroa Elokuvakalenteria 1923–1925.
Ensimmäinen täysimittainen kinokkidokumenttielokuva, Elokuvasilmä, valmistui vuonna 1924. Kuvauksia valmisteltiin ennakolta vähän, jotta tapahtumat taltioituisivat mahdollisimman aitoina. Dokumenttielokuvan henkilöt eivät myöskään saaneet huomata olevansa kuvauksen kohteina.
Vuonna 1925 Vertov valmisti uutiskatsauksen Lenin kuoleman yksivuotispäivälle nimeltä Leniniläinen kinopravda no 21. Seuraavana vuonna Moskovan kaupunginvaltuusto tilasi Vertovilta elokuvan, jossa kuvattaisiin valtuuston aikaansaannoksia positiivisessa valossa. Vaalimainoselokuva Eteenpäin neuvosto! valmistui vuonna 1926. Maailman kuudennes -elokuvan jälkeen Vertov ajautui erimielisyyksiin Sovkino-studion johtajan kanssa ja sai potkut tammikuussa 1927.
Dziga Vertov siirtyi Ukrainan Vufku-elokuvastudiolle, missä hänen ensimmäinen työnsä oli Yhdestoista vuosi (1928). Seuraavana vuonna valmistui Mies ja elokuvakamera, jonka käsikirjoitusta Vertov oli aloitellut ollessaan Sovkinolla töissä.
Vertovin elokuva, Kolme laulua Leninistä, valmistui vuonna 1934. Elokuva julkaistiin uudelleen muokattuna vuonna 1938: uutta materiaalia lisättiin ja poliittisesti epäilyttävät henkilöt poistettiin.
Corrie ten Boom

Tausta

Corrie ten Boom syntyi kelloseppä Caspar ten Boomin nelilapsisen perheen nuorimmaiseksi. Perheen talo Haarlemissa tunnettiin avoimena kaikille avuntarvitsijoille ja perhe oli aktiivinen paikkakunnan sosiaalisessa ja hengellisessä elämässä. Corrie ten Boom ja hänen vanhempi sisarensa Betsie olivat naimattomia ja työskentelivät isänsä kellosepänliikkeessä.

Kätköpaikka

Saksan miehitettyä Hollannin ten Boomien kodista tuli kätköpaikka natseja pakeneville ihmisille. Perhe piilotti talonsa salahuoneeseen juutalaisia, natsien kanssa yhteistyöstä kieltäytyneitä opiskelijoita sekä maan vastarintaliikkeen jäseniä. Vuosina 1943–1944 talossa asui jatkuvasti 6–7 laittomasti natseja piilotellutta henkilöä, joista neljä oli juutalaisia ja 2–3 vastarintaliikkeen jäseniä. Talo toimi myös väliaikaisena turvapaikkana pakomatkalla olleille henkilöille. Corrie ten Boom järjesti piilopaikkoja myös muihin perheisiin ja perheen toiminnan ansiosta on arvioitu noin 800 henkilön säästäneen henkensä.
Gestapo valtasi ja tutki perheen talon 28. helmikuuta 1944. Gestapon järjestämään ansaan tuli päivän aikana 30 taloon tullutta henkilöä. Corrie, hänen isänsä Casper, sisaret Betsie ja Nollie sekä veli Willem pidätettiin muiden joukossa ja vangittiin. Gestapo ei kuitenkaan löytänyt talossa Corrien makuuhuoneen valeseinän takana piilotellutta juutalaisperhettä, jonka vastarintaliike pelasti talosta 47 tuntia myöhemmin. Juutalaisperhe selvisi sodasta hengissä.
84-vuotias Casper-isä kuoli kymmenen päivän jälkeen Scheveningenin vankilassa. Corrie ja Betsie olivat kymmenen kuukautta eri vankiloissa päätyen lopulta Ravensbrückin keskitysleirille. Betsie kuoli keskitysleirillä. Corrien 24-vuotias sukulaispoika Christiaan kuoli Bergen-Belsenin keskitysleirillä ja hänen veljensä Willem menehtyi vähän sodan jälkeen keskitysleirillä saamaansa sairauteen.

Loppuelämä

Corrie ten Boom aloitti 53-vuotiaana julistustyön, jonka sanomana oli Jumalan anteeksiantamus. Hän korosti Jumalan anteeksiantamusta myös vihollisille. Hän toimi julistajana ja kirjailijana 33 vuotta. Hollannin kuningatar löi Corrie ten Boomin ritariksi. Vuonna 1968 Jerusalemin holokausti-museo Yad Vashem nimitti hänet "vanhurskaaksi kansakuntien joukossa" ja pyysi häntä istuttamaan puun oikeudenmukaisuuden puistoon kunnioittaakseen hänen perheensä pelastamien ihmishenkien muistoa. Hänen elämäkerrastaan tuli kansainvälinen best seller vuonna 1971 ja siitä tehtiin elokuva Kätköpaikka (The Hiding Place) vuonna 1975. Elämänsä loppupuolella ten Boom julkaisi myös muuta hengellistä kirjallisuutta sekä evankelioivia videoita. Hän kuoli kotonaan Yhdysvalloissa 91-vuotissyntymäpäivänään.
Jussi Rastas

Jussi Kalevi Rastas (s. 1927) on suomalainen tekniikantutkija ja emeritusprofessori. Hän oli Teknillisen korkeakoulun fysikaalisen kemian dosentti vuodesta 1977, Suomen Akatemian tutkijaprofessori 1982–1985. Hänen tutkimusalaansa ovat olleet prosessimetallurgia, vaahdotuskemia ja termodynamiikka.
Egan Bernal

Saavutuksia

Lähteet: Pro Cycling Stats, Cycling Archives