google/wiki40b huggingface dataset:
James Stirling (arkkitehti)

Sir James Frazer Stirling (22. huhtikuuta 1926 Glasgow – 25. kesäkuuta 1992 Lontoo) oli brittiläinen arkkitehti. Hän oli yksi huomattavimmista postmodernismin arkkitehdeista.
Stirling opiskeli vuodesta 1945 vuoteen 1950 arkkitehtuuria Liverpoolin yliopistossa. Vuonna 1956 hän perusti yhdessä James Gowanin kanssa arkkitehtitoimisto Stirling & Gowanin. Kaksikon tiet erosivat vuonna 1963. Vuonna 1971 Michael Wilfordista tuli toimiston osakas. Wilford oli työskennellyt toimistossa jo vuodesta 1960 lähtien. Stirlingin kuoltua vuonna 1992 Wilford otti arkkitehtitoimiston ohjat käsiinsä.
Stirlingille myönnettiin vuonna 1978 Alvar Aalto -mitali. Yhden maailman arvostetuimmista arkkitehtipalkinnoista, Pritzker-palkinnon, Stirling sai vuonna 1981. Hänet lyötiin ritariksi vuonna 1992.
Stefanos Byzantionlainen

Elämä

Stefanoksen elämästä ei tiedetä muuta kuin se, että hän eli Arcadiuksen ja Honoriuksen ajan jälkeen ja ennen Justinianus II:sta, ja että hän toimi grammaatikkona Konstantinopolissa. Myöhemmät kirjailijat eivät tarjoa lisätietoa Stefanoksesta, mutta he mainitsevat, että eräs Hermolaos lyhensi tämän teoksen tiivistelmäksi. Hermolaos omisti tiivistelmänsä Justinianukselle, mutta ei ole tietoa, viitataanko tällä Justinianus I:een vai II:een. On kuitenkin todennäköistä, että Stefanos vaikutti Konstantinopolissa Justinianus I:n aikana, 500-luvulla jaa.

Ethnika

Lyhennelmänäkin Ethnika on arvokas maantieteellisen, mytologisen ja uskonnollisen tiedon lähde antiikin Kreikkaa koskien. Lähes jokainen artikkeli teoksessa sisältää viittauksia johonkin antiikin aikaiseen kirjailijaan auktoriteettina paikan nimeä koskien. Säilyneistä katkelmista voidaan nähdä, että alkuperäinen teos sisälsi paljon lainauksia eri kirjailijoilta, sekä paljon mielenkiintoisia topografisia, historiallisia, mytologisia yms. yksityiskohtia.
Alkuperäisen teoksen merkittävimmät katkelmat ovat peräisin Konstantinos Porfyrogennitoksen teoksista De administrando imperio, luku 23 (artikkeli "Ίβηρίαι δύο") ja De thematibus, II.10 (Sisilian kuvaus). Jälkimmäinen sisältää katkelman komediakirjailija Aleksikseltä. Kolmas merkittävä katkelma, joka alkaa artikkelista "Δύμη" ja päättyy Δ-kirjaimen loppuun, sisältyy erääseen Pierre Séguierin kokoaman Fonds Coislin -kirjaston käsikirjoitukseen.
Teoksen ensimmäinen nykyaikainen laitos oli Aldus Manutiuksen vuonna 1502 toimittama. Teoksen standardilaitos on puolestaan Augustus Meineken vuonna 1849 toimittama. Teokseen viitataan yleensä Meineken sivunumeroilla. Uusin laitos on Margarethe Billerbeckin saksaksi toimittama (osa I: A-G, 2006).
Elias Karvonen

Ura

Karvonen on Kaarinan Kiekko-Poikien kasvatti. Hän voitti kaudella 2009–2010 tehoilla 28+34=62 koko B2-nuorten I-divisioonan pistepörssin. Kaudeksi 2010–2011 Karvonen siirtyi Turun Palloseuraan. Hän oli tehoilla 17+11=28 seuran B2-nuorten paras maalintekijä ja toiseksi paras pistemies runkosarjassa. Karvonen pelasi myös TPS:n B-nuorissa, joissa hän voitti kauden päätteeksi SM-hopeaa. Kausi 2011–2012 päättyi B-nuorten SM-pronssiin.
Kaudella 2014–2015 Karvonen debytoi TPS:n SM-liigajoukkueessa. Hän teki liigadebyyttinsä 5. joulukuuta 2014 vieraissa Tampereen Ilvestä vastaan. Karvonen sai ottelussa jääaikaa 11.34 minuuttia. Liigauransa avausmaalin hän teki 17. helmikuuta 2015 vieraissa Kalevan Palloa vastaan. Karvonen pelasi kautensa suurimmaksi osaksi vielä TPS:n A-nuorissa, joiden toiseksi paras pistemies hän oli Niklas Salon jälkeen tehoilla 11+24=35. Karvonen jakoi viiden muun pelaajan kanssa A-nuorten SM-liigan alivoimamaalipörssin voiton kolmella osumallaan. Hän voitti kauden päätteeksi A-nuorten Suomenmestaruuden.
Toukokuussa 2015 Karvonen teki kaksivuotisen SM-liigasopimuksen TPS:n kanssa. Hänen varsinainen tulokaskautensa 2015–2016 toi 43 runkosarjaottelussa tehot 4+9=13 ja kahdeksassa playoff-ottelussa kaksi syöttöpistettä. Kymmenessä Mestarien liigan ottelussa Karvonen jäi ilman tehopisteitä. Kaudella 2016–2017 hän pelasi TPS:n lisäksi myös kymmenen ottelua lainalla Mestis-joukkue TuTossa. Tammikuussa 2017 Karvonen teki TPS:n kanssa kaksivuotisen jatkosopimuksen. Saman vuoden marraskuussa sitä jatkettiin taas vuodella. Kaudella 2017–2018 Karvonen ehti pelata 24 runkosarjaottelua tehden 11 tehopistettä, kunnes hänen kautensa päättyi leikkaushoitoa vaatineen olkapäävamman vuoksi joulukuussa 2017.
Joulukuussa 2018 Karvonen teki TPS:n kanssa vuoden mittaisen jatkosopimuksen. Tammikuussa 2019 hän kuitenkin loukkaantui jälleen ja oli sivussa maaliskuulle asti. Karvonen pelasi kaudella 2018–2019 runkosarjassa vain 31 ottelua.

Muuta

Karvonen valmistui ylioppilaaksi Kaarinan lukiosta keväällä 2013.
Ivano-Frankivsk

Historiaa

Paikkakunta tunnettiin vuosina 1437–1662 ja 1919–1939 nimellä Zabolote. Ivano-Frankivsk sai vuonna 1662 Magdeburgin kaupunginoikeudet ja nimeksi tuli Stanisławów alueen maita hallinneen puolalaisen Potocki-magnaattisuvun edustajan etunimen mukaan. Se oli ollut osa Puolaa jo 1300-luvulta lähtien.
Kulttuurinsa vuoksi kaupunkia alettiin kutsua seudun tärkeimmän kulttuurikeskuksen mukaan myös pikku-Lviviksi. 
Kaupunki joutui Puolan ensimmäisessä jaossa 1772 Itävallalle (vuodesta 1867 Itävalta-Unkari), jolloin Puolasta lohkottu alue järjestettiin Galitsian ja Lodomerian kuningaskunnaksi, jonka pääkaupunki oli Lviv (Lemberg). Stanislavivilaiset osallistuivat myös Euroopan hullun vuoden kapinaan 1848 Itävaltaa vastaan. Kaupunkiin järjestettiin riippumaton neuvosto, oma järjestyskaarti ja lehti alkoi ilmestyä. 
1800-luvulla kaupungin asukkaista noin puolet oli puolalaisia ja vajaa puolet juutalaisia. Loput olivat ukrainalaisia, armenialaisia ja saksalaisia. Kaupunki oli tärkeä armenialaisen kulttuurin keskus, ja siellä oli myös armenialainen kirkko.
Vuonna 1918 kaupunki lähiseutuine kuului lyhyen aikaa vasta perustettuun Länsi-Ukrainan kansantasavaltaan, jonka pääkaupunkina Stanivlaviv toimi 2. tammikuuta – 26. toukokuuta 1919. Riian rauhansopimuksessa 1921 kaupunki jäi kuitenkin uudelleen itsenäistyneelle Puolalle.
Neuvostoliitto valtasi kaupungin osana aloittamaansa Itä-Puolan interventiota 17. syyskuuta 1939 samaan aikaan kuin natsi-Saksa valtasi Puolan länsiosat. 
Kesäkuusta 1941 lokakuun alkuun 1944 kaupunki alueineen kuului Saksan Ukrainan-kuvernementtiin. Saksalaiset toteuttivat miehitysaikanaan juutalaisten kansanmurhan. Sen yhteydessä myös Stanisławówin noin 30 000 hengen juutalaisväestö surmattiin. Kaupungissa toimi myös getto.
Toisen maailmansodan jälkeisissä rajajärjestelyissä Puolat itäiset alueet liitettiin Neuvostoliittoon. Entinen Itä-Galitsia ja sen mukana myös Stanisławów liitettiin Ukrainan sosialistiseen neuvostotasavaltaan.
Kaupunki sai vuonna 1962 nykyisen nimensä runoilijan ja kirjailija Ivan Frankon mukaan.
Ivano-Frankivsk on viime vuosikymmenet ollut erittäin ukrainalaismielinen ja länsisuuntautunut. Suurella ääntenenemmistöllä kannatettiin 1991 Ukrainan itsenäisyyttä Neuvostoliitosta. Myös presidentinvaaleissa kannatettiin voimakkaasti länsisuuntautunutta ja vaalit toisen kierroksen uusinnassa voittanutta ehdokasta.
Merkittävä rautatieasema, kaupungin lounaisreunalla kansainvälinen lentokenttä. Kaupungin eteläpuolella nousevat vähitellen Ukrainan Karpaatit, ja siellä Ivano-Frankivskin alueen puolella sijaitsee esimerkiksi Karpaattien kansallispuisto (esim. Hoverla-vuori, 2 061 m).
PANNAfootball

Säännöt

Pannan voittaja: Kaksi paria aloittaa pelaamisen ja voittaja jää häkkiin, hävinnyt ulos odottamaan vuoroaan. Uusi pari sisään, sama systeemi. Sovitun minuuttiajan tai pelien lukumäärän jälkeen katsotaan kuka jää voittajana eli "pannan kuninkaana" häkkiin.
Pannassa käytetään lähes samanlaisia sääntöjä kuin normaalissa jalkapallossa. Pelissä on myös fair play -periaate. Pannamaali, eli pallo vastustajan jalkojen välistä maaliin, päättää pelin heti. Peliaika on kolme minuuttia ja jos ottelussa ei tule pannamaalia, pelin voittaa se, jolla on enemmän pisteitä pelin loppuessa. Jos taas peli päättyy tasapeliin peliaikaa tulee yksi minuutti lisää tai voittaja arvotaan.

Peliareena

Peliareena on pyöreä 6-metrinen häkki, jossa on pienet maalit kummallekin joukkueelle. Käytössä on ollut erimuotoisia sekä kokoisia pienpeli-areenoita.
Armas Paasonen

Armas Johannes Paasonen (29. elokuuta 1885 Viipuri – 15. marraskuuta 1950 Kuopio) oli suomalainen rautatieläinen ja sosialidemokraattien kansanedustaja.
Paasosen vanhemmat olivat jarrumies Erik Johan Paasonen ja Maria Helena Topiasson. Hän kävi vain kansakoulun mutta opiskeli myöhemmin Kulutusosuuskuntien Keskusliiton osuuskauppakoulussa ja suoritti kauppakoulun oppimäärää vastaavan kurssin.
Paasonen työskenteli lämmittäjänä, laivan koneenkäyttäjänä ja konepajan työmiehenä 1900–1903. Hän oli valtion rautateiden palveluksessa vaihdemiehenä 1904–1918 mutta erotettiin Suomen sisällissodan jälkeen. Hän oli vankilassa poliittisista syistä 1918–1919 ja toimi vapaudttuaan osuuskaupan hoitajana Sonkajärvellä 1919–1928. Paasonen pääsi uudelleen rautateiden palvelukseen 1929 ja työskenteli sitten vaihdemiehenä ja junamiehenä. Hän oli agentuuriliikkeen johtajana 1945–1946. Paasonen toimi myös sosialidemokraattisen puolueen puhujana ja luennoitsijana.
Paasonen oli kansanedustajana 1911–1917, 1917–1918, 1924–1929, 1930–1933 ja 1936–1945 edustaen Kuopion läänin läntistä vaalipiiriä. Hän kuului myös Kuopion kaupunginvaltuustoon ja Iisalmen maalaiskunnan kunnanvaltuustoon. Paasonen oli sosialidemokraattisen puolueen puolueneuvoston jäsen.
Armas Paasonen oli naimisissa vuodesta 1916 Edit Elvira Piiraisen kanssa.
Heikki Sappinen

Heikki Juhani Sappinen (s. 5. lokakuuta 1946 Turku) on entinen suomalainen telinevoimistelija.
Méxicon 1968 olympialaisissa Sappinen sijoittui joukkuekilpailussa kymmenenneksi, 12-ottelussa 40:nneksi ja erikoistelineillä parhaimmillaan renkailla 23:nneksi. MM-kilpailuihin hän osallistui vuosina 1966 ja 1970 sekä EM-kilpailuihin vuonna 1967.
Sappinen edusti kotimaassa Turun Urheiluliittoa. Hän voitti Suomen mestaruuden moniottelussa vuonna 1969, permannolla vuosina 1964 ja 1970 sekä renkailla ja hypyssä vuosina 1968 ja 1970. Hänen isänsä Simo Sappinen oli tunnettu voimistelun järjestöihminen. Hänen sisarensa Tuovi Cochrane ja Marja Ekman sekä serkkunsa Anneli Sappinen olivat myös maaotteluvoimistelijoita.
Náxoksen arkeologinen museo

Kokoelmat

Museon kokoelmiin kuuluu esineitä neoliittiselta kaudelta 5300 eaa. alkaen aina varhaiskristilliselle ajalle 400-luvulle jaa. saakka. Esineet ovat peräisin arkeologisilta kaivauksilta eri puolilta saarta, mukaan lukien Grótta, Aplómata ja Plíthos Chórassa; Mélanes, Sagkrín Demeterin temppeli, Ýrian Dionysoksen pyhäkkö ja Tsikalarió saaren keskiosissa; sekä Pánormos ja Korfí t' Aronioú saaren itäosissa.
Esineisiin kuuluu muun muassa varhaiskykladisia idoleita, keramiikkaa ja kiviastioita ajalta 3200–2300 eaa.; mykeneläistä keramiikkaa ja kultakoruja 1000-luvulta eaa.; geometrisen kauden keramiikkaa 800–700-luvuilta eaa; veistoksia, terrakottafiguriineja, keramiikkaa ja koruja arkaaiselta, klassiselta ja hellenistiseltä kaudelta; sekä lattiamosaiikkeja ja lasiesineitä roomalaiselta kaudelta.
Valtapeli (vuoden 1972 elokuva)

Arvioita

Video-oppaassa vuodelta 1994 Asko Alanen kuvaa Valtapeliä nokkelaksi tarinaksi idealismin kohtalosta amerikkalaisen vaalipelin rattaissa. Hän antaa elokuvalle neljä tähteä viidestä, mikä vastaa sanallista arviota ”erinomainen”. VideoHound’s Golden Movie Retriever antaa elokuvalle kolme tähteä neljästä.
Ampiaispuupistiäinen

Ulkonäkö ja koko

Täysikasvuiset yksilöt ovat tyypillisesti yli 2 cm:n pituisia. Naaraat ovat kookkaampia kuin koiraat. Jotkut naarat voivat olla munanasetin mukaan luettuna 4,5 cm:n pituisiakin. Eläinten vyötärö on leveä. Munanasettimet ovat pitkiä. Urokset ovat ruumiiltaan mustia ja niiden siivet ovat ruskeat. Naaraiden siipien väri on vaaleampi ja niiden ruumis on oranssinkeltainen ja tummaraitainen.
Munat ovat luonnonvalkoisia. Toukkien pituus voi olla 3–4 cm ja luonnonvalkoisia. Niiden tuntosarvet ovat lyhyet ja abdomenin takaosassa on piikki. Kotelot ovat n. 3 cm:n pituisia ja vaalean kellanruskeita muuttuen kehittyessään tummemmiksi. Ulostuloaukot ovat pyöreitä ja läpimitaltaan 5–6 mm.
Tremex-suvun lajit voi erottaa muista puupistiäisistä niiden isäntälajin mukaan. Muista puupistiäisistä lajin erottaa lyhyemmistä tuntosarvista, jossa Tremexeillä on 14-15. Niiden ruumiista puuttuvat myös pitkät keltaiset karvat.

Levinneisyys ja elinympäristö

Lajin luonnollinen levinneisyysalue on Euraasia, mutta sittemmin laji on levinnyt myös Australiaan ja Chileen, jonne sen uskotaan levinneen puutavaran mukana. Suomessa laji on melko harvinainen.
Ampiaispuupistiäinen munii munansa kesävihantiin lehtipuihin. Pääasiassa poppeleihin (Populus) ja pajuihin (Salix). Muita lajin suosimia sukuja ovat omenapuut (Malus), päärynät (Pyrus), pyökit (Fagus) ja vaahterat (Acer). Yleensä puut ovat kuolleita tai sairaita, mutta lajin on todettu munivan myös eläviin poppeleihin (Populus), jonka takia eläintä pidetään tuhoeläimenä.
Ampiaispuupistiäinen elää symbioosissa Cerrena unicolor-sienen kanssa, joka toimii sen toukkien ravintona. Pistiäiset kantavat sienen itiöitä takaruumiin rauhasissa, josta ne siirtyvät munan kanssa puuhun. Sieni tuhoaa puusolukkoa, johon toukka voi kaivaa tunneleita ja käyttää sienirihmastoa ravintonaan.

Elämänkierto

Ampiaispuupistiäisten kehitysvaiheiden määrää, kehityskauden pituutta ja sukupolvien määrää vuodessa ei tunneta.
Pistiäinen munii munansa, ja samalla symbioottisen sienen itiöt, puun jälsikerrokseen. Toukka kaivautuu syvemmälle puuhun ja elää sienirihmalla. Sen kaivamat käytävät voivat saavuttaa metrin pituuden. Toukka koteloituu käytäviin, muutaman senttimetrin päähän puun pinnasta. Kuoriuduttuaan täysikasvuiset yksilöt kaivavat tiensä leuoillaan ulos puusta.
Toisten puupistiäisten perusteella oletetaan, että täysikasvuiset ampiaispuupistiäiset eivät koskaan syö ja elävät vain sen aikaa, että ehtivät paritella ja munia. Suurimman osan elämästään ampiaispuupistiäiset elävät siten puun sisällä. Aikuisten ilmaantuminen jatkuu kesästä syksyyn.
Koiraat kuoriutuvat naaraita aiemmin ja parveilevat puun yllä. Parittelu tapahtuu puun yläosissa. Aikuisten ilmaantuminen jatkuu kesästä syksyyn.
Kalevi Tiitinen

Kalevi Tiitinen (s. 1958) on äänekoskelaisen kaupunkilehden Kosken Kanavan perustaja ja ensimmäinen päätoimittaja 2009–2010. Aikaisemmin hän toimi Keskisuomalainen-konserniin kuuluvan Sisä-Suomen Lehden päätoimittajana vuosina 1997–2009. Nykyisin hän toimii Kangasniemen Kunnallislehden päätoimittajana.
Hän johtaa äänekoskelaista viestintäalan yritystä Mediapyörä Oy:tä yhdessä vaimonsa Tuija Tiitisen kanssa. Tiitinen pyrki eduskuntaan vuoden 2001 vaaleissa vihreiden listoilta. Hän sai Keski-Suomen vaalipiirissä 245 ääntä.
Gary Sinise

Ura

Vuonna 1974 Sinise ja kaksi hänen ystäväänsä, Terry Kinney ja Jeff Perry, perustivat Illinois’ssa Steppenwolf-teatterin (Steppenwolf Theatre Company). Heidän lisäkseen teatterissa vaikuttivat sen alkuaikoina muun muassa näyttelijät Joan Allen, John Malkovich ja Laurie Metcalf. Sinise toimi teatterissa paitsi näyttelijänä, myös ohjaajana ja taiteellisena johtajana. Vuonna 1983 hänet palkittiin Obie-palkinnolla ohjaustyöstään Steppenwolfin produktiossa Sam Shepardin näytelmästä True West. Vuotta myöhemmin hän esiintyi John Malkovichin kanssa PBS:n American Playhouse -sarjassa esitetyssä versiossa tuosta näytelmästä. Myöhemmällä teatteriurallaan Sinise on ollut kolmesti ehdolla Tony-palkinnon saajaksi, kerran ohjaajana ja kahdesti näyttelijänä.
Vuonna 1988 sai ensi-iltansa Sinisen ensimmäinen elokuvaohjaus Vaaran mailit. Neljä vuotta myöhemmin hän ohjasi John Steinbeckin romaaniin perustuvan elokuvan Hiiriä ja ihmisiä, jossa esitti itse toista pääosaa, George Miltonia, John Malkovichin ollessa Lennie Small. Kahden elokuvan ja teatterinäytelmien lisäksi Sinise on ohjannut myös muutamia jaksoja televisiosarjoihin Murharyhmä, Kolkyt ja risat ja China Beach.
Ensimmäinen teatterielokuva, jossa Sinise näytteli, oli vuonna 1992 ilmestynyt Tahdon voitto. Vuonna 1994 hän esitti luutnantti Dan Tayloria elokuvassa Forrest Gump ja sai roolityöstään Oscar-ehdokkuuden sarjassa paras miessivuosa. Vuonna 1995 hän esitti presidentti Harry S. Trumania televisioelokuvassa Truman ja sai suorituksestaan Golden Globen sarjassa paras miespääosa minisarjassa tai televisioelokuvassa. Vuonna 1998 hän sai Emmy-palkinnon samassa kategoriassa roolityöstään George Wallacena televisioelokuvassa George Wallace.
Edellä mainittujen lisäksi Sinise on näytellyt muun muassa elokuvissa Apollo 13 (1995), jossa hän esitti astronautti Ken Mattinglya, Ransom – lunnaat (1996), Vihreä maili (1999) ja Pelin henki (2000). Vuosina 2004–2013 hän esitti päähenkilö Mac Tayloria CBS:n televisiosarjassa C.S.I. New York. Hän toimi myös sarjan tuottajana. Vuosina 2016–2017 hän esitti päähenkilö Jack Garrettia CBS:n televisiosarjassa Criminal Minds: Beyond Borders. Vuotta aiemmin hän esitti samaa hahmoa alkuperäisen Criminal Minds -sarjan jaksossa ”Beyond Borders”.
Vuodesta 2003 alkaen Sinise on ollut mukana Lt. Dan Band -nimisessä coveryhtyeessä, joka on esiintynyt muun muassa USO:n (United Service Organizations) kiertueilla. Sinise on yhtyeen basisti. Yhtye on nimetty hänen Forrest Gumpissa esittämänsä hahmon (luutnantti Dan) mukaan.

Yksityiselämä

Sinise on ollut vuodesta 1981 naimisissa näyttelijä Moira Harrisin kanssa. Pariskunnalla on kolme lasta, tyttäret Sophie (s. 1988) ja Ella (s. 1992) sekä poika McCanna (s. 1990).
Brahelinna

Rakentaminen ja rakennelmat

Linnan rakennustyöt edistyivät hitaasti. Kymmenessä vuodessa saatiin paikoilleen seinät, ikkunat ja savupiippu, mutta katto puuttui. Vuonna 1664 linnan kivistä ladotun ympärysmuurin raportoitiin murenevan, ja korjaustöihin saatiin kymmenen sotilasta. Saman vuosikymmenen lopulla linnakartanon rakennustyöt lopetettiin. 1,5–2 metrin paksuista ympärysmuuria oli tiivistetty tuohella ja turpeella, osa siitä oli tehty ilmeisesti hirrestä. Linnapiha oli pohjois-eteläsuunnassa 54 metriä pitkä, leveimmillään se oli pohjoisosassa 21 metriä ja kapeimmillaan eteläosassa yhdeksän metriä. Korkeimmillaan nelimetrisen muurin läpi johti kolme porttia, itäisen osan pääportissa lienee ollut kuusi metriä pitkä holvi, pohjoisosassa oli kaksi pientä kulmaporttia. Muurin eteläpäässä oli idänsuuntainen ulkonema, josta saattoi hallita pääportin aluetta.
Linnapihan keskellä oli varsinainen linnakartano eli kymmenen metriä leveä ja 20 metriä pitkä kaksikerroksinen asuinrakennus, jossa oli 16–20 huonetta. Rakennuksen alaosa oli tehty kivestä ja yläosa hirrestä. Linnakartano oli alkujaan voudin ja puutarhurin asuntona, minkä lisäksi siellä majaili pari Olavinlinnasta komennettua vartiosotilasta. Linnan alueella oli pieni asevarasto, jossa esimerkiksi vuonna 1670 oli kaksi rautakanuunaa, neljä hakapyssyä ja 22 muskettia. Aseita käytettiin lähiseudun talonpoikia harjoitettaessa, eli niillä ei ollut varsinaista puolustuksellista merkitystä.

Tuhoutuminen ja kunnostukset

1680-luvulla Brahelinnan läänitys siirtyi valtiolle ja linnakartano määrättiin Savon jalkaväkirykmentin käyttöön, eversti Cronmanin asunnoksi ja siten sotilasvirkataloksi. Rakennus tuhoutui 1700-luvun alkupuolella isonvihan aikana. Ristiinan sotilasvirkatalon kunnostusta vaadittiin 1730-luvulla, mutta sen sijaan linnakartanosta puolen kilometrin päähän rakennettiin kokonaan uusi talo vuonna 1739. Sieltä se siirrettiin vuonna 1770 vielä kolmanteen paikkaan.
1740-luvulla esitettiin, että vanha linna kunnostettaisiin vankilaksi, mutta hanke ei saanut kannatusta. 1700-luvulla raunioista purettiin kiviä muun muassa everstinvirkataloon Ristiinan kirkolle. Vuonna 1802 kapteeni Hjelmman puratutti linnapihalla olleen rakennuksen jäännökset virkatalonsa uunien rakennustarpeiksi. Muurien rapistuneeseen kuntoon kiinnitettiin huomiota 1887, mutta ensimmäisiä korjaustöitä tehtiin vasta 1902. 1940-luvulla aluetta ruvettiin kunnostamaan säännöllisemmin, esimerkiksi 1949 korjattiin läntistä muurin osaa. Nykyisin Brahelinnan paikalla on raunioita ja samanniminen turistikeskus.
Toivo A. Pihkanen

Toivo Alexius Pihkanen (4. kesäkuuta 1919 Pori – 27. kesäkuuta 1991 Helsinki) oli hermo- ja mielitautien erikoislääkäri, joka toimi Hesperian sairaalan ylilääkärinä ja sai professorin arvonimen.
Pihkasen vanhemmat olivat räätäli Alexius Pihkanen ja Fanny Sofia Renfors ja puoliso Elna Annikki Näsmän. Hän tuli ylioppilaaksi Helsingin suomalaisesta yksityislyseosta 1937, valmistui lääketieteen lisensiaatiksi 1946 ja väitteli tohtoriksi 1957. Hermo- ja mielitautien erikoislääkärin pätevyyden Pihkanen sai 1951 ja työlääketieteen erikoispätevyyden 1954. Hän työskenteli valmistuttuaan useissa eri sairaaloissa, mukaan lukien Lapinlahden sairaala, mutta myös muun muassa vankilapsykiatrina ja Työterveyslaitoksella. Hesperian sairaalan ylilääkäri hänestä tuli 1961, mitä tehtävää hän hoiti eläköitymiseensä asti vuonna 1988. 
Pihkanen perehtyi erityisesti musiikki-, kirjallisuus- ja taideterapiaan. Hänet tunnettiin monet julkisuuden henkilön lääkärinä ja hän itsekin viihtyi seurapiireissä. Pihkasen potilaita olivat muun muassa Pentti Saarikoski ja Ella Eronen. Pihkanen sai professorin arvonimen vuonna 1969. Hän toimi aktiivisesti Suomen Mielenterveysseurassa ja oli muun muassa Mielenterveys-lehden päätoimittaja lähes parikymmentä vuotta.
Boris Jefimov

Boris Jefimovitš Jefimov (ven. Борис Ефимович Ефимов, 11. lokakuuta (J: 28. syyskuuta) 1900 Kiova, Ukraina – 1. lokakuuta 2008 Moskova) oli neuvostoliittolainen taiteilija. Hän tuli tunnetuksi poliittisista karikatyyreistään, jotka hän teki toisen maailmansodan aikana, ja sitä ennen Adolf Hitleristä ja muista natseista. Hänen vanhempi veljensä oli lehtimies Mihail Koltsov. 
Jefimov oli alun perin nimeltään Boris Haimovich Fridljand (Friedland, ven. Борис Хаимович Фридлянд). Hän syntyi toiseksi pojaksi juutalaiseen perheeseen, joka pian tämän jälkeen muutti Białystokiin. Paluu Kiovaan oli edessä ensimmäisen maailmansodan aikana. Hän aloitteli lain opiskelua ja julkaisi ensimmäisen poliittisen karikatyyrinsä vuonna 1919.
Jefimov työskenteli vuosina 1920–1921 Agitpropin hyväksi ja sai sen jälkeen töitä poliittisten sarjakuvien piirtäjänä Moskovassa. Jefimovin vuonna 1924 julkaisema kirja Polititšeskije Karikatury sisälsi esipuheen Lev Trotskilta. Jefimov oli seuraamassa Nürnbergin oikeudenkäyntejä ja työskenteli Pravdalle 1980-luvulle saakka. Hän oli aikanaan Josif Stalinin suosiossa ja sai muun muassa kaksi Stalin-palkintoa.
Jefimov julkaisi omaelämäkertateoksen Moi Vek. Hän kuoli 109-vuotiaana 1. lokakuuta 2008, ja häntä oli haastateltu televisiossa vielä vuonna 2005.
El Caco

Historia

Yhtyeen perustivat Lillestrømissä Oslon lähistöllä Øyvind Osa, Thomas Fredriksen ja Anders Gjesti vuonna 1998. Jo ennen sitä Anders Gjesti ja Øyvind Osa esiintyivät usean eri rumpalin ja yhtyenimen alla, kunnes Thomas Fredriksenin liityttyä joukkoon muotoutui El Caco. Ensialbumi Viva julkaistiin vuonna 2001 Black Balloon Records -levy-yhtiölle, kansainvälisen jakelun hoiti Music for Nations. Levy sai kehuja lähes kaikissa alan julkaisuissa.
Toinen albumi ilmestyi pitkän Euroopan-kiertueen jälkeen, jonka aikana yhtye opittiin tuntemaan erinomaisena livebändinä. Kesällä 2002 El Caco sulkeutui studioon tuottajansa Daniel Bergstrandin (Meshuggah, In Flames) kanssa äänittämään toista pitkää albumiaan. Tuloksena oli vuonna 2003 julkaistu Solid Rest.
Pari seuraavaa vuotta kului kiertueella, kunnes yhtye aloitti 2004 loppupuolella kolmannen albuminsa The Searchin nauhoitukset. Aluksi oli tarkoitus tuottaa albumi itse, mutta he päätyivät kuitenkin palaamaan yhteistyöhön Daniel Bergstrandin kanssa. Lopputuloksena oli muun muassa vuoden 2005 "Norwegian Alarm Award for best metal album" ("Alarmprisen") ja Norwegian Grammy -ehdokkuus samassa kategoriassa.
Vuonna 2007 julkaistu neljäs albumi From Dirt jatkoi edeltäjiensä linjoilla, tuottajana toimi jälleen Daniel Bergstrand. Loppuvuodesta 2007 tuli ilmoitus yhtyeen rumpalin Thomas Fredriksenin erosta. Uusi rumpali Fredrik Wallumrød (Span, Dog Almighty) liittyi mukaan maaliskuussa 2008. Seuraava levy uudella kokoonpanolla, nimeltään Heat, julkaistiin 2009.
El Cacon managerina toimii entinen jalkapalloilija Dan Eggen.
I-60 (1929)

Palvelus

Alus upotettiin Sundasalmessa 17. tammikuuta 1942 ja se poistettiin alusluettelosta 15. maaliskuuta.