Narnian tarinat

Kuvitus

Velhon ja leijonan kuvittajaksi valittiin loppuvuodesta 1949 Pauline Baynes, joka oli kuvittanut aiemmin samana vuonna ilmestyneen J. R. R. Tolkienin satukirjan Maamies ja lohikäärme. Baynes kuvitti kaikki seitsemän Narnia-kirjaa, ja hänen kuvituksensa on yhä käytössä monissa uusissakin painoksissa. Alun perin mustavalkoiset kuvat julkaistiin väritettyinä Lewisin syntymän satavuotisjuhlan kunniaksi painetussa Narnia-kokoelmassa.
Muun muassa suomalaisen Narnian tarinat -yhteispainoksen esipuheen kirjoittanut Brian Sibley on kiitellyt Baynesin kuvitusta: "nuori taiteilija onnistui täydellisesti, viimeistä piirtoa myöten, vangitsemaan Jack Lewisin mielikuvitusmaailman". Lewis itse ei kuitenkaan ollut kaikin osin tyytyväinen kuvitukseen. Ensimmäisten kirjojen jälkeen Lewis oli erityisen pettynyt lapsia esittäviin piirroksiin, sillä hän piti niitä rumina ja tyhminä. Kun Prinssi Kaspianiin oltiin tilaamassa kuvitusta, hän kirjoitti Baynesille: "Tiedän, että teitte lapsista varsin mitättömiä – realismin nimissä – mutta luuletteko, että voisitte tehdä nyt heistä pikkuisen somempia?"
Sarjan myöhempien osien kuvitus oli enemmän Lewisin mieleen, ja hän kiittelikin Baynesin piirrosten parantuneen kirja kirjalta. Hopeisen tuolin kuvituksia Lewis piti "parhaana eränä, jonka Baynes on tehnyt meille tähän mennessä. Siinä on kuten aina erinomaista herkkyyttä: ja minusta kasvot (ihmiskasvot) ovat paljon parantuneet." Vielä kaunokielisemmäksi hän yltyi kommentoidessaan muutamaa Hevonen ja poika -kirjan kuvaa: 

»Molemmat piirrokset Lasaraleenasta kantotuolissaan olivat viivan ja fantastis-satiirisen mielikuvituksen juhlaa: sääli, ettemme voineet pitää molempia. Sastra hautapaasien keskellä (uudella ihastuttavalla tekniikalla toteutettuna) on juuri, mitä minä halusin. Rabadasin kuvat hänen roikkuessaan koukussa ja ollessaan muuttumaisillaan aasiksi olivat toistaiseksi parasta komiikkaanne. Tisrok oli ylivertainen: paljon enemmän kuin mikään, mitä teitte viisi vuotta sitten. Minusta ihmiskasvonne – pojat, kuningas Lunus jne. – olivat tällä kertaa todella hyviä.»

Kirjojen vastaanotto

Vaikka Narnia-sarjan kirjat eivät olleet aluksi yhtä suosittuja kuin nykyisin, ne myivät suhteellisen hyvin ja saivat kriitikoilta hyviä kommentteja. Lewis itse ei uskonut saavansa juurikaan mainetta kirjailijana, vaan hän epäili olevansa "yksi niistä jotka olivat kuuluisia kirjailijoita nelissäkymmenissä, mutta kuolivat tuntemattomina". Kirjat saavuttivat jo Lewisin elinaikana suuren suosion, ja esimerkiksi The Guardian -lehden arvostelussa Velhosta ja leijonasta todettiin: 

»Kertomuksen tunnelma on täyteläinen ja outo ja tiivis; siinä on jotakin Hans Christian Andersenin voimasta liikuttaa ja George MacDonaldin voimasta luoda outoja maailmoja, ja tietenkin se on kauniisti kirjoitettu.» 
Toisessa arvostelussa, jonka Chad Walsh kirjoitti New York Times Book Review'hun, sanottiin: "Tarina on pojille ja tytöille, jotka haluavat kääpiönsä ja fauninsa yhtä lihallisina kuin kulmassa seisovan liikennepoliisin". Suuren suosion vuoksi Lewis sai paljon ihailijapostia, johon vastaamiseen hän käytti tunnin joka aamu. Kirjeiden määrä ei liiemmin vähentynyt edes hänen kuoltuaan vuonna 1963.

Suomennokset

Kaikki Narnian tarinat on julkaistu suomeksi Otavan kustantamina. Ensimmäiset neljä kirjaa (Taikurin sisarenpoika, Velho ja leijona, Prinssi Kaspian ja Kaspianin matka maailman ääriin) julkaistiin vuosina 1959–1963 Kyllikki Hämäläisen kääntäminä. 1970-luvun alussa Otava harkitsi koko sarjan uudelleenjulkaisua uusin käännöksin ja ehdotti työtä Kaarina Helakisalle, mutta esikoistaan odottanut kääntäjä otti vastaan vain kolmen aiemmin suomentamatta jääneen osan (Hevonen ja poika, Hopeinen tuoli ja Narnian viimeinen taistelu) kääntämisen. Ne ilmestyivät vuosina 1976–1979.
Narnian tarinoista on Suomessa julkaistu kaksi erilaista yhteispainosta, jotka käsittävät sarjan kaikki kirjat. Tämän lisäksi Otava on myös kustantanut kirjoista elokuvapainoksia sekä julkaissut muutaman sarjaa käsittelevän, mutta siihen kuulumattoman kirjan, kuten Narniasta poimituista kohdista kootun Narnian mietekirjan.

Lewisin elämä

Narniassa on useita yhtäläisyyksiä C. S. Lewisin elämänvaiheiden kanssa. Ajatus ensimmäisessä kirjassa esiintyvistä Pevensien sisaruksista syntyi Lewisin mielessä toisen maailmansodan aikana, jolloin hänen taloonsa majoitettiin Lontoon pommituksia paenneita koulutyttöjä. Kirjan henkilöiden ja Lewisin talossa asuneiden tyttöjen nimissä on yhtäläisyyksiä.
Narniassa lapsilla on erittäin tärkeä rooli, ja ensimmäisissä kirjoissa vain lapset pääsevät siirtymään Narnian maailmaan. Lewisillä itsellään ei ollut lapsia Narnian kirjoittamisprosessin aikana, mutta koska hänellä oli mahdollisuus seurata tuttaviensa lasten elämää ja kasvua, hän saattoi hyödyntää kokemuksiaan lapsista Narnian tarinoissa. Monet Lewisin kuvaamat tyttöhahmot tuntuvat poikia syvemmiltä, mikä saattaa johtua siitä, että Lewis tapasi usein tuttavansa rouva Mooren tytärtä Maureenia. Lisäksi Lewisillä oli useita kummilapsia.

The Inklings ja Roger Green

Lewisin kirjoihin vaikuttivat myös The Inklings -kirjallisuuspiirin jäsenten mielipiteet. Lewisin teokset jakoivat mielipiteitä, sillä esimerkiksi J. R. R. Tolkien ei pitänyt Lewisin ensimmäisestä kirjasta Velho ja leijona lainkaan. Eräs piirin jäsenistä, Roger Lancelyn Green, taas piti suuresti Lewisin tarinoista ja oli tärkeässä osassa useiden Narniaan kuuluvien kertomusten kirjoitusvaiheessa. Tolkien itse totesi Greenille kuultuaan tämän lukevan Lewisin käsikirjoitusta: ”Kuulin, että luet Jackin [Lewisin] lastenkertomusta. Se ei kerta kaikkiaan kelpaa! Tarkoitan sanoa: Nymfit ja heidän tapansa, faunin rakkauselämä. Eikö hän tiedä, mistä hän puhuu?” 
Green kuitenkin auttoi Lewisiä kirjoittamisprosessin aikana ja antoi useita kirjoja koskevia neuvoja. Lewis antoi Greenin lukea käsikirjoituksiaan ennen kuin tarjosi niitä kustantajalle, ja Greenin kommenttien perusteella Lewis esimerkiksi saattoi poistaa jotain kohtauksia. Esimerkkinä Greenin vaikutuksesta voidaan mainita hänen osuutensa Taikurin sisarenpojan kirjoitustyössä. Työstövaiheessa ollut teos sisälsi Greenin mielestä joitain kirjaan huonosti sopivia ja pitkäveteisiä kohtauksia, kuten useita vierailuja kuolevassa Charnin maailmassa, joiden tuloksena Narnian hallitsijoiksi päätyi maanviljelijäpariskunta toisesta maailmasta. Greenin mielestä nämä kaksi hahmoa olivat liian yksinkertaisia ja rehellisiä, puhuivat epäluontevasti eivätkä muutenkaan sopineet Lewisin tarinaan. Miettimisen jälkeen Lewis poisti kyseisen kohdan ja korvasi sen muilla tapahtumilla. 
Lewisin Greenille kirjoittamasta kirjeestä selviää, kuinka suuressa arvossa hän piti tämän huomautuksia ja mielipiteitä: 

»Olin huojentunut siitä, että Polly ja Digory saivat sinulta nihil obstat -tuomion. Pelkäsin, että vastustaisit Andrew-enoa, koska hänen henkilöhahmonsa on huvittavampi aikuisista kuin lapsista. Voit aina tuntea isällistä mielenkiintoa tähän tarinaan, sillä yli puolet sen ansioista on sinun terävyytesi ja rehellisyytesi ansiota, kun olet osannut erottaa ja osoittaa kohtalokkaat 'epäolennaisuudet' alkuperäisestä luonnoksesta.» 
(C. S. Lewis kirjeessään Greenille Taikurin sisarenpojasta.)

Mytologiat

Narniassa esiintyy paljon vaikutteita sekä kreikkalaisesta että skandinaavisesta mytologiasta. Esimerkiksi kentaurit ovat peräisin Kreikan tarustosta, kun taas kääpiöt kuuluvat skandinaaviseen mytologiaan. Lisäksi Narniassa on muitakin myyttisiä taruolentoja, kuten noitia, ihmissusia, jättiläisiä ja yksisarvisia.
Lewis piti erityisesti skandinaavisesta mytologiasta. Tämän vuoksi Narnian tarinoissa esiintyy skandinaavisia taruhahmoja, ja esimerkiksi Prinssi Kaspianin "Sarastus"-laivassa on vaikutteita viikinkilaivoista. Lewis ei kuitenkaan käyttänyt tarustoja sellaisinaan, vaan hän yhdisteli niitä toisiinsa. Lewisin ystävistä erityisesti J. R. R. Tolkien vieroksui ystävänsä tapaa sotkea mytologioita keskenään, ja hän moittikin Lewisiä siitä.

Narnian antamat vaikutteet

Narnian katsotaan olleen mukana aloittamassa fantasiakirjallisuuden suosion suuren kasvun aikaa. Fantasian nousua edustavat myös J. R. R. Tolkienin Taru sormusten herrasta -trilogia ja Hobitti sekä myöhemmin myös J. K. Rowlingin Harry Potter -kirjasarja. Ennen Velhon ja leijonan ilmestymistä kustantajat yleensä hylkäsivät fantasiaan viittaavat käsikirjoitukset huomauttaen, että ”nykylapset eivät ole kiinnostuneita taikuudesta eivätkä fantasiasta.” 
Narnia on myös vaikuttanut moniin kirjailijoihin, ja jotkut ovat verranneet sitä Philip Pullmanin Universumien tomu -kirjaan. Universumien tomun henkilöhahmot ovat suhteellisen samanlaisia kuin Narniassa, ja kirjassa on myös puhuvia eläimiä. Toisaalta Pullmanin ja Lewisin teokset myös eroavat toisistaan, ja monien arvioiden mukaan Pullmanin kirjat hyökkäävät esimerkiksi katolista kirkkoa vastaan. Pullman on itsekin kritisoinut Narniaa muun muassa kirjoituksessaan The Darkside of Narnia. 
Muutama nykyään suosittu kirjailija on avoimesti myöntänyt saaneensa vaikutteita Narnian tarinoista. Esimerkiksi J. K. Rowling, Harry Potter -sarjan kirjoittaja, luki nuoruudessaan mielellään Narnia-sarjan kirjoja ja on sanonut, että C. S. Lewis kuuluu kolmen häntä eniten innoittaneen kirjailijan joukkoon. Myös suosittujen Artemis Fowl -kirjojen tekijä Eoin Colfer on kertonut Lewisin Prinssi Kaspian -kirjan tehneen suuren vaikutuksen häneen ja johdattaneen hänet fantasian pariin. 
Fantasiakirjailija Neil Gaiman on kirjoittanut Narnian tarinoita kommentoivan novellin Susanin ongelma. Novellin keskiössä on vanha kirjallisuudentutkija professori Hastings, jonka perhe on saanut surmansa junaonnettomuudessa. Kun professori Hastingsia haastattelemaan tullut nuori toimittaja vertaa hänen kohtaloaan Susan Pevensien Narnia-kirjoissa kokemaan ja kommentoi sitten pitäneensä sitä aina epäoikeudenmukaisena, professori vastaa kitkerään sävyyn. Gaiman vihjaa monin tavoin professori Hastingsin todella olevan ikääntynyt Susan, mutta jättää sen lopulta lukijan tulkinnan varaan. Esimerkiksi Hastingsin etunimeä ei novellissa mainita, mutta toisaalta paljastetaan että hänellä oli kaksi veljeä ja sisar, ja veljistä nuorempaa hän kutsuu Ediksi (vrt. Edmund Pevensie). Motiiveistaan novellin kirjoittamiseen Gaiman on todennut: "[Narnia-kirjoissa] on paljon sellaista mitä rakastan, mutta joka lukukerralla pidän ongelmallisena ja syvästi ärsyttävänä sitä, miten Susanista hankkiudutaan eroon. Luullakseni halusin kirjoittaa tarinan, joka olisi yhtä ongelmallinen ja ärsyttävä, joskin toisesta näkökulmasta".
Stephen Kingin ja Peter Straubin kirjassa Talismaani vuodelta 1984 esiintyy Jack-niminen poika, joka matkustaa todellisen maailman ja fantasiamaailman välillä ja yrittää löytää keinon äitinsä hengen pelastamiseksi. Narnian tarinoihin kuuluvassa Taikurin sisarenpojassa esiintyy myös poika, jonka äiti on kuolemansairas ja joka yrittää löytää parannuskeinoa eri fantasiamaailmoissa matkustamalla. Lisäksi C. S. Lewisin kutsumanimi oli "Jack". 
Katherine Patersonin vuonna 1977 ilmestyneessä kirjassa Silta salaiseen maahan keskeisessä osassa on lasten keksimä fantasiamaa nimeltä Terabithia, kun taas Kaspianin matkassa maailman ääriin mainitaan saari nimeltä Terebinthia. Patersonin mukaan samankaltainen nimi oli alun perin vahinko, jota hän ei enää ehtinyt korjata sen huomattuaan. Hänen perustelunsa mukaan toinen kirjan päähenkilöistä, Leslie, oli itsekin lukenut Narnia-kirjat ja nimesi keksimänsä fantasiamaan alitajuisesti lukemastaan lainaten.

Kritiikkiä

»Narnia edustaa kaikkea sitä, mikä uskonnossa on vastenmielisintä.» 
(Toimittaja Polly Toynbee, The Guardian 5.12.2015)
Narniaa kohtaan esitetty kritiikki ei ole koskenut niinkään tarinoita, juonia tai kaunokirjallisia seikkoja vaan kirjojen sisältämiä tiettyjä elementtejä — varsinkin kristillisyyttä. Lewisiä on myös syytetty siitä, että hän kuvaa lapset paikoin liian epämiellyttäviksi ja inhottaviksi. Esimerkkejä tällaisista lapsihahmoista ovat Edmund Pevensie, joka kirjassa Velho ja leijona pettää sisarensa ja joutuu ahneuksissaan valkean velhon valtaan, sekä Eustace Ruikku, joka kuvataan vaikeaksi luonteeksi, ennen kuin hän ahneuksissaan muuttuu lohikäärmeeksi. Lisäksi kirjoja on arvosteltu myös niissä esitettyjen julmuuksien takia. Kirjoissa muun muassa uhrataan Aslan kiviveitsellä, laitetaan Eustace Ruikku kärsimään kovia kipuja lohikäärmeenä ja annetaan nuoren Peterin surmata susi miekalla. 
Narnian kritisoijiin kuuluvan Philip Pullmanin mielestä ”yksi halpamaisimmista hetkistä koko lastenkirjallisuudessa tapahtuu Narnian viimeisen taistelun lopussa -- Monet kirjailijat ovat joskus ratkaisseet kerronnallisen ongelman tappamalla yhden hahmoistaan. Kun kaikki teurastetaan ja sitten väitetään, että heidän asiansa ovat nyt paremmin, se ei kuitenkaan ole rehellistä tarinankerrontaa vaan propagandaa, joka palvelee elämää vihaavaa ideologiaa.”
Toisaalta pääosa arvostelijoista on aikuisia, ja kirjat ovat saavuttaneet suurta suosiota juuri lasten keskuudessa. Lewisin puolustajat ovatkin huomauttaneet, että valtava joukko lapsia nauttii suuresti Narnian kirjoista, eivätkä lapset edes huomaa epäkohtia, saati kiinnitä niihin huomiota, ilman aikuisten huomautuksia.

Seksismi

Narniaa on kritisoitu seksismistä pääosin sen vuoksi, miten Susan Pevensie kuvataan viimeisessä kirjassa. Narnian viimeisessä taistelussa nimittäin todetaan, että Susan, joka ennen taisteli sisarustensa rinnalla Narnian puolesta, "ei enää ole Narnian ystäviä". Kirjan lopussa useat Narniaa edellisissä kirjoissa puolustaneet henkilöhahmot pääsevät osallistumaan Narnian viimeiseen taisteluun, mutta Susan ei ole paikalla. Kysyttäessä syytä Susanin poissaoloon lapset vastaavat: 
»”Sisareni Susan”, Peter vastasi lyhyesti ja totisesti, ”ei enää ole Narnian ystäviä.” 
"Niin", Eustace jatkoi, "ja aina, kun te olette yrittäneet saada hänet puhumaan Narniasta, hän sanoo: 'Onpas teillä ihania muistoja! Ajatella että vieläkin muistelette niitä mainioita leikkejä, joita me aina leikimme lapsina.'” 
”Voi Susan!” Jill sanoi. "Hän se ei ole nykyään mistään muusta kiinnostunut kuin nailonsukista ja huulipunasta ja vieraskutsuista. Hän oli aina vähän liiankin hanakka olemaan aikuinen.”» 
( Narnian viimeinen taistelu, luku kaksitoista.)
 
Susanin sulkemista Narnian ulkopuolelle hänen heränneen aikuisuutensa takia on kritisoitu. Esimerkiksi Harry Potter -sarjan kirjoittanut J. K. Rowling totesi eräässä haastattelussaan, että hänelle itselleen on iso ongelma siinä, että Susan jätettiin ulkopuolelle hänen löydettyään sukupuolensa. On myös huomautettu, että kirjoittamistyön aikana naimaton ja lapseton Lewis ei juuri välittänyt naisista. Toisaalta Lewisin puolustajat ovat huomauttaneet, että arvostelijoiden käyttämät lainaukset "nailoneista ja huulipunista" ovat asiayhteydestään irrotettuja, ja että oikeastaan Lewis esittää Susanin jääneen ulkopuolelle siksi, että hän on lakannut uskomasta Narniaan. On myös huomautettu, että Lewisin tarinoissa esiintyy voimakkaita naishahmoja – esimerkiksi Lucy Pevensie ja Aravis. Lisäksi Susanin aikuisuus ja avioliittoaikeet kuvataan positiivisessa valossa kirjassa Hevonen ja poika.

Rasismi

Narnian tarinoita on myös syytetty rasistisiksi. Kritiikki liittyy varsinkin siihen, miten Lewis kuvaa Narnian etelänaapurissa asuvat pahat kalormenilaiset tummaihoisiksi. Esimerkiksi Philip Pullman on todennut, että ”Lewisille kuolema on elämää parempaa, pojat ovat tyttöjä parempia, vaaleaihoiset ihmiset ovat tummaihoisia parempia, ja niin edelleen.” Toinen arvostelija, Kyrie O'Connor, on puolestaan todennut, että Hevonen ja poika on monilta osin ”arabivastainen, idänvastainen tai ottomaanivastainen”.
Jotkut arvostelijat, esimerkiksi Philip Hensher, ovat sitä mieltä, että Lewisin tapa kuvata kalormenilaisia on islamin ja paikoin myös sikhiläisyyden vastaista. Narniassa kalormenilaiset esimerkiksi käyttävät turbaaneja, mikä yleisesti liitetään muslimeihin ja aikuisiin sikheihin. Kalormenilaiset itse kuvaillaan yleisesti epämiellyttäviksi, petollisiksi, sotaisiksi ja väärän jumalan, Tarsin, palvojiksi. 
Toisaalta kalormenilaisten uskonto ei muistuta juurikaan islamia. Kalormenilaisia ei myöskään kuvata täysin kielteisesti, sillä Lewisin kirjoissa on myös muutama selvästi positiivisessa valossa esitetty kalormenilainen hahmo: kalormenilaiseen ylhäisöön kuuluva Aravis, joka on mukana pelastamassa Arkkimaata Kalormenin yllätyshyökkäykseltä kirjassa Hevonen ja poika, sekä Tarsin hylkäävä Emeth, kalormenilainen sotilas kirjassa Narnian viimeinen taistelu.

Pakanuus

Kirjojen vahvasta kristillisestä sanomasta huolimatta Lewisiä on arvosteltu myös siitä, että kirjasarja suhtautuu liian myönteisesti pakanuuteen. Muutamien kristillisten arvostelijoiden mukaan Lewis esittää Narniassa liian myönteisesti sellaiset taruolennot kuin kentaurit, satyyrit, kääpiöt ja jättiläiset. Prinssi Kaspianissa mainitaan myönteisessä valossa myös pakanalliset jumalhahmot Bacchus ja Silenos. Toimittaja David Van Biema on todennut, vaikkei hän esitäkään tätä varsinaisena kritiikkinä, että ”suuri osa Velhosta ja leijonasta on enemmän velkaa englantilaisille kansantarinoille tai skandinaavisille ja klassisille myyteille kuin Uudelle Testamentille”.

Narnian suosio

Narnia-kirjoja on käännetty 41 eri kielelle ja myyty yli 85 miljoonaa kappaletta. Pelkästään Suomessa sarjan levikki on kohonnut runsaaseen 170 000:een. Narnian tarinoiden myötä C. S. Lewis on noussut yhdeksi suurimmista lastenkirjailijoista. Kirjojen vaimeasta alkuvastaanotosta huolimatta ne ovat nousseet klassikoiksi, ja ne kuuluvat yhä suosituimpiin lastenkirjoihin. 
Kun vuonna 1998 tuli kuluneeksi sata vuotta Lewisin syntymästä, HarperCollins-kustantamo julkaisi Narnian tarinoista uusintapainokset, joissa muun muassa Pauline Baynesin alkujaan mustavalkoinen kuvitus oli väritetty. Lisäksi Royal Shakespeare Company esitti näytelmäsovituksen Velhosta ja leijonasta, ja Britannian postilaitos julkaisi Narnia-aiheisen kahdenkymmenenkuuden pennyn postimerkin.

Televisio

Velhosta ja leijonasta tehty televisiosarja esitettiin ensimmäisen kerran vuonna 1967. Sarjassa on kymmenen puolen tunnin mittaista jaksoa, ja sen on ohjannut Helen Standage. Vuonna 1979 Velhosta ja leijonasta tuotettiin televisioon animaatioelokuva. Se sai Emmy-palkinnon ”vuoden ylivoimaisimpana animoituna ohjelmana”.
1980-luvun lopussa BBC tuotti Narnian tarinoista neljä suosittua jatkosarjaa. Tuotantoon kuuluivat kuitenkin ainoastaan Velho ja leijona, Prinssi Kaspian, Kaspianin matka maailman ääriin ja Hopeinen tuoli. Kolme muuta teosta (Taikurin sisarenpoika, Hevonen ja poika sekä Narnian viimeinen taistelu) jäivät ulkopuolelle. Yhteensä nämä sarjat asetettiin ehdokkaaksi neljääntoista eri palkintoon, esimerkiksi parhaan lastenohjelman Emmy-palkintoon.

Radiossa

BBC tuotti Narniasta myös viisitoistatuntisen kuunnelman 1980-luvulla. Vuosien 1999 ja 2002 aikana amerikkalainen uskonnollinen Focus on the Family -ryhmä tuotti radiokuunnelmat kaikista sarjan seitsemästä kirjasta. Tuotannossa oli mukana yli sata näyttelijää, ja lopulta saatiin aikaiseksi yhteensä yli 22 tuntia radiomateriaalia.

Näyttämöllä

Vuonna 1984 Velho ja leijona esitettiin Lontoon Westminister Theatressa näytelmänä, jonka oli tuottanut Vanessa Ford Productions. Näytelmää esitettiin vuoteen 1997 asti. Tuotantoon kuuluivat myös näytelmät muista Narnia-sarjan kirjoista: Kaspianin matka maailman ääriin (1986), Taikurin sisarenpoika (1988) ja Hevonen ja poika (1990). Narnian pohjalta on tehty useita muitakin musikaaleja ja näytelmiä.

Narnia-filmatisoinnit

Vuoden 1979 animoidun televisioelokuvan lisäksi Narnian tarinoita on sovitettu elokuvamuotoon 2000-luvulla. Ensimmäinen näistä filmatisoinneista oli Disneyn ja Walden Median yhteistyössä tuottama elokuva Narnian tarinat: Velho ja leijona. Se sai ensi-iltansa joulukuussa 2005. Elokuvassa Lucya näyttelee Georgie Henley, Edmundia Skandar Keynes, Susania Anna Popplewell ja Peteriä William Moseley. Tuotantoyhtiöiden suunnitelmana oli tuottaa Narniasta usean elokuvan sarja. Seuraava osa, Narnian tarinat: Prinssi Kaspian, sai Suomen ensi-iltansa 2. heinäkuuta 2008. Joulukuussa 2008 Disney ilmoitti vetäytyvänsä hankkeesta. Kolmas elokuva, Narnian tarinat: Kaspianin matka maailman ääriin, sai ensi-iltansa 25. joulukuuta 2010.