google/wiki40b huggingface dataset:
Koiranen GP

Historia

Tiimin alkaessa kasvaa, se aloitti kilpailemisen Skandinaavian Formula 3 -sarjassa. Vuonna 2002 Koiranen meni mukaan Saksan Formula Renault -sarjaan. Vuonna 2005 mukaan tuli Renault Formula 2.0. World Series. Myöhemmin samana vuonna, tiimi voitti sen ensimmäisen kansainvälisen mestaruutensa, Italian Winter Trophyn, kuskinaan Atte Mustonen. 
Vuonna 2008 mm. Valtteri Bottas tuli suomalaistalliin mukaan ja ajoi Formula Renault NEC -sarjassa, voittaen kolme kilpailua ja sijoittuen lopulta kolmanneksi kuljettajien loppupisteissä. 
Vuonna 2009 talli saavutti kaksoisvoiton eli sijat yksi ja kaksi Suomen Formula Renault -sarjassa. Vuonna 2010 talli voitti kuljettajien mestaruuden Eurocup Formula Renault -sarjassa Kevin Korjuksen voimin. Vuonna 2011 talli voitti Eurocup Formula Renault -sarjan mestaruuden Carlos Sainzin ja Daniil Kvjatin voimin, vaikka kuljettajien mestaruuden voitti Robin Frijns.
Samana vuonna talli voitti ylivoimaisesti Formula Renault NEC -sarjan mestaruuden, kuskeinaan Sainz ja Kvjat. Vuonna 2012 talli voitti Formula Renault Alps -sarjan mestaruuden ja sijoittui toiseksi Eurocup Formula Renault -sarjassa Kvjatin voimin. Vuonna 2014 talli voitti niin Eurocupin kuin Alps-sarjankin mestaruuden Nyck de Vriesin voimin. Vuonna 2015 talli voitti jälleen sekä Eurocup- että Alps-sarjan mestaruudet, kuskeinaan brittikaksikko Jack Aitken ja Jake Hughes. 
Vuonna 2015 Koiranen GP lähti promoottoriksi ja sarjan pyörittäjäksi Pohjois-Euroopassa ajettavaan FIA:n alaiseen Formula 4 -sarjaan, SMP F4 NEZ Championship, jota se pyöritti aina vuoteen 2018 saakka. Talli tarttui toiseenkin F4-haasteeseen ja laittoi alulle lisäksi Espanjan F4-sarjan vuonna 2016. Kahden kauden jälkeen Koiranen GP jäi pois sarjan promoottorin paikalta. 
Talli on kilpaillut aikaisemmin myös muun muassa Suomessa F3- ja FR2.0 -luokkien SM-sarjoissa.

GP3

Vuonna 2013 talli osallistui GP3-sarjaan korvaten Ocean Racing Technology-tallin. Tallin ensimmäisellä kaudella kuljettajina toimivat suomalaiset Patrick Kujala, Aaro Vainio ja virolainen Kevin Korjus. Barcelonassa talli oli heti aika-ajoissa nopein, kun Korjus ajoi paalulle, mutta hän oli saannut 10 lähtöruudun rangaistuksen eikä päässyt lähtemään paalulta. Barcelonan toisessa lähdössä Vainio otti tallille voiton heti tallin ensimmäisenä kisaviikonloppuna ja tallin toinen kuljettaja Korjus oli kilpailun toinen. Unkarissa Vainio lähti paalupaikalta ja toi tallille myös jo kauden toisen voittonsa. Talli sijoittui ensimmäisellä GP3-kaudellaan ART Grand Prix'n ja Ardenin jälkeen tallipisteissä kolmanneksi.
Vuonna 2014 tallissa kilpailivat espanjalainen Carmen Jordá, ruotsalainen Jimmy Eriksson ja uruguaylainen Santiago Urrutia. Talli voitti kauden aikana kaksi kilpailua Erikssonin voimin ja Dean Stonemanin tultua talliin kesken kauden hän otti kaksi voittoa lisää. Talli sijoittui tiimipisteissä neljänneksi.
Vuonna 2015 talli saavutti yhden voiton sijoittuen tiimipisteissä jälleen neljänneksi.
Talli vetäytyi sarjasta kauden 2016 päätteeksi rahoitusongelmien vuoksi.
Karl Adolf Kovero

Karl Adolf Kovero (8. kesäkuuta 1845 Teisko – 5. huhtikuuta 1929 Jyväskylä) oli suomalainen lyseon lehtori, kirjailija ja kääntäjä.
Koveron vanhemmat olivat Teiskon Vähä-Koveron rusthollin omistanut Karl Efraim Josefinpoika Kovero ja Karoliina Juhontytär Leppälahti. Hän pääsi ylioppilaaksi Jyväskylän alkeisopistosta vuonna 1866 ja valmistui filosofian kandidaatiksi ja maisterikai Helsingin yliopistosta 1873.
Kovero toimi aluksi oppikoulun opettajana Helsingissä 1875–1880 ja hän oli sitten Jyväskylän lyseon latinan ja kreikan kielen lehtorina 1881–1920. Kovero sai professorin arvonimen 1920.
Kovero oli naimisissa vuodesta 1874 Johanna Katariina Richterin kanssa ja heillä oli 8 lasta. Lapsista tunnettuja olivat finanssiopin professori Ilmari Kovero (1877–1963), tilastollisen toimiston ylijohtaja Martti Kovero (1882–1955) ja lehtori Einari Kovero (1892–1976).
Kirjailija Frans Emil Sillanpää kertoi käyttäneensä Koveroa Elokuu-romaaninsa päähenkilön Viktor Sundvalin esikuvana. Sillanpää oli tutustunut Koveroon viettäessään kesiään Sotavallan kartanossa Lempäälässä.
Marko Pomerants

Nuoruus

Pomerants kävi Tamsalun keskikoulua ja opiskeli Tarton yliopistossa. Hänellä on tutkinnot geologiassa ja hallintotieteissä.

Poliittinen ura

Pomerantsin poliittinen ura alkoi Länsi-Virumaan ympäristövirastossa 1994. Vuoden kuluttua hänestä tuli maaherra (vir. maavanem) ja hän oli tehtävässä kahdeksan vuotta.
Pomerants valittiin 2003 riigikoguun. 10. huhtikuuta 2003 hänet nimitettiin sosiaaliministeriksi, ja hän oli tehtävässä 13. huhtikuuta 2005 asti. Hän oli riigikogun jäsen 2007–2009. Vuosina 2009–2011 Pomerants oli sisäministeri. Viron parlamenttivaaleissa 2015 Pomerants valittiin jälleen riigikoguun, ja hän sai 2 681 ääntä. 9. huhtikuuta 2015 hänet nimitettiin ympäristöministeriksi Taavi Rõivasin toiseen hallitukseen.
Pyörlampi (Pertunmaa)

Maantietoa

Lammen pinta-ala on 1,9 hehtaaria, se on 150 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Lammella ei ole kartan mukaan saaria.  Sen rantaviivan pituus on 500 metriä.

Vesistösuhteet

Lampi sijaitsee Kymijoen vesistössä (vesistöaluetunnus 14) Kymijoen alueen (14.1) Rievelin valuma-alueella (14.17), jonka Pitkäjärven–Virman valuma-alueeseen (14.176) se kuuluu. Lammen vedenpinnan korkeus on 106,9 metriä mpy.
Kahiluodon kartano

Kahiluodon kartano on tila Taivassalossa. Kartanoon kuuluivat Iso-Kahiluoto ja Vähä-Kahiluoto, jotka yhdistettiin rälssisäterinä 1600-luvun puolivälissä. Keskiajalla sen omisti Ille-suku. Sen jälkeen kartano periytyi Footangelin ja Starkin suvussa ja oli 1800-luvulla monen suvun omistuksessa, kuten von Knorring ja von Troil.

Päärakennus

Kartanon päärakennus valmistui noin 1790, ja sen rakennutti Agneta Eleonora de la Myle. Rakennusvuosi on päätelty sen omistajan F. L. de la Mylen tekemästä vesiväripiirroksesta, joka on signeerattu 1796. Rakennus siirrettiin Seurasaaren ulkomuseoon 1926.
Rakennus noudattaa tuolloin suosittuja Carl Wijnbladhin mallipiirustuksia. Rakennuksen keskiosa on kaksikerroksinen, ja rakennus on kustavilaiseen tapaan symmetrinen. Sisäänkäyntejä on kaksi, mikä oli tuolloin harvinaista. Rakennuksessa on keittiö, kolme salia ja yhdeksän muuta huonetta.
Nykyisin kartanon ruokasaliin ja alakerran kulmasaliin on asennettu Vihdin Olkkalan kartanosta peräisin olevat kangastapetit. Nykyinen kalustus on peräisin eri tahoilta paitsi keittiön avohyllyköt, jotka ovat alkuperäisiä.
Keittiö on sisäänkäynnistä oikealle, ruokasali on keskellä, ja sen kautta on kulku toiselle sivulle, jossa on peräkkäisiä pienempiä huoneita, kuten makuuhuoneet, rouvan- ja herranhuone sekä lastenhuone. Ruokasalin kummaltakin puolelta vievät portaat yläkertaan, jossa keskellä on sali, ja siitä avautuvista ovista pääsee makuuhuoneisiin, förmaakiin ja yläeteisiin.
Rakennus on edustava esimerkki Lounais-Suomen kartanokulttuurista.
Vänninmäki

Vänninmäki on kylä Sonkajärven kunnassa Pohjois-Savossa.
Kylässä toimii nuorisoseura, jonka salibandyjoukkue voitti Savon Sanomat -turnauksen 2011. Seura sai Kotiseutuliitolta 4 000 euron avustuksen seurantalon kunnostamiseen vuonna 2014.
Vänninmäen kylätoimikunta on jäsenenä Pohjois-Savon Kylät ry:ssä. Kylässä toimii myös Vänninmäen Erämiehet ry ja Vänninmäen maa- ja kotitalousseura ry.
Reserviläisjärjestöt järjestivät Vänninkylässä toukokuussa 2014 ”Vänninmäen vyörytykseksi” kutsutun Sandelsjotos-maanpuolustustapahtuman.
Sonkajärven kansalaisopistolla on toimintaa Vänninmäen koululla.
Musta persialainen

Musta persialainen on persialaisen yksi vanhimpia ja alkuperäisimpiä muunnoksia. Sillä on ehkä persialaisen muunnoksista pisin historia, ja se on ensimmäisiä virallisesti hyväksyttyjä värejä. Rotua on vaikea kasvattaa, sillä täydellisen näyttelykissan turkki on täysin musta, jossa ei ole ruskehtavaa tai harmahtavaa tai mitään kuviointeja.

Historia

Historian aluilta ei ole selviä tietoja, mutta mustassa persialaisessa oli alun perin angorakissojen piirteitä, jotka on jalostuksella hävitetty. Rodun kehitys keskeytyi toisen maailmansodan aikana Euroopassa, mutta Yhdysvalloissa jalostus jatkui. Ehkä siksi en onkin saanut siellä kolme kertaa Vuoden kissan arvon.

Luonne

Musta persialainen on luotettava ja ystävällinen seuralainen, vieraisiin se voi suhtautua epäillen. Musta persialainen on vilkkaampi ja touhukkaampi kuin valkoinen persialainen.
Naisylioppilaiden Karjala-Seura

Naisylioppilaiden Karjala-Seura (NYKS, vuodesta 1938 Akateemisten Naisten Karjala-Seura, ANKS) oli Akateemisen Karjala-seuran sisarjärjestö, johon kuului akateemisesti koulutettuja naisia. Sillä oli samanlainen kansallismielinen ohjelma kuin AKS:llä ja se aloitti toimintansa AKS:n naisosastona, mutta muutettiin pian erilliseksi sisarjärjestöksi samalla kun varsinainen AKS varattiin ainoastaan miehille. Useat ANKS:n toiminnassa mukana olleet henkilöt toimivat myös IKL:n naisjärjestössä Uudessa Huomenessa.

Perustaminen

Naisosaston perustamisesta päätettiin AKS:n yleisessä kokouksessa 18.10.1922. Naisosaston perustamisen käytännön järjestelyt annettiin ylioppilas Viena Pantsarin tehtäväksi. Lokakuun 20. päivänä 1922 pidettiin Akateemisen Karjala-seuran naisosaston perustamiskokous Helsingissä Erottajankatu 4:ssä olevassa AKS:n huoneistossa. Perustamiskokouksessa oli 12 jäsentä yliopiston eri osakunnista. Perustamiskokouksessa olivat läsnä puheenjohtaja Viena Pantsar, sihteeri Aino Oksanen sekä jäsenet Inkeri Alroth, Sirkka Alroth, Elvi Eljala, Sirkka-Liisa Hultin, Anna Isoniemi, Anna Karjalainen, Alli Korhonen, Inkeri Paavola, Elsa Pakaslahti ja Katri Sainio.
Kevättalvella 1923 AKS ja sen naisosasto päättivät erottaa toimintansa. Naisosaston suhde pääseuraansa oli jäänyt tarkemmin määrittelemättä, eivätkä naisosaston jäsenet kokeneet kuuluvansa täysvaltaisina jäseninä AKS:aan. Naisosaston toiminta päätettiinkin lopettaa ja eriyttää toiminta omaksi itsenäiseksi seurakseen. Joulukuun 7. päivä 1923 pidettiin Naisylioppilaiden Karjala-seuran perustamiskokous, ja seuran nimi ja säännöt vahvistettiin helmikuun 3. päivä 1924. Uuden seuran puheenjohtajana jatkoi Viena Pantsar. NYKS:n tunnus on samankaltainen AKS:n tunnuksen kanssa, mutta NYKS:n tunnuksessa miekkaa pitävän käsivarren tilalla on soihtu. Rintamerkkejä joissa tunnus on painettuna jaettiin jäsenistölle seuran vuosipäivänä 20. lokakuuta sekä Kalevalapäivänä 28. helmikuuta.
Naisylioppilaiden Karjala-seura muutti nimensä vuonna 1938 Akateemisten Naisten Karjala-seuraksi. Akateemisten Naisten Karjala-seura lakkautettiin AKS:n tavoin 23. syyskuuta 1944.
Corpus Hippocraticum

Historia

Kokoelmaan luetut teokset ovat sekä sisällöltään, iältään että tyyliltään vaihtelevia, ja siksi ne eivät voi olla peräisin yhdeltä henkilöltä. Yhdenkään ei tiedetä varmuudella olevan peräisin Hippokrateelta itseltään, vaikkakin jotkut tutkijat ovat tästä erimielisiä.
Teokset ovat todennäköisesti Hippokrateen koulukunnan oppilaiden kirjoittamia, mahdollisesti satoja vuosia Hippokrateen kuoleman jälkeen. Antiikin aikana teokset laitettiin kuitenkin Hippokrateen nimiin, ja niiden sisältämät opetukset seuraavat hänen periaatteitaan. Kokoelma saattaa olla Kosin saarella toimineen lääketieteellisen koulukunnan kirjaston jäännökset, tai se on saatettu toimittaa 200-luvulla eaa. Aleksandriassa. Osa teksteistä on kuitenkin peräisin myös Knidoksella toimineelta koulukunnalta.

Sisältö

Kokoelma sisältää oppikirjoja, luentoja, tutkielmia, muistiinpanoja ja filosofisia esseitä erilaisista lääketieteellisistä aiheista, ilman mitään erityistä järjestystä. Teokset on kirjoitettu erilaisille yleisöille, sekä ammattilaisille että maallikoille, ja ne on joskus kirjoitettu päinvastaisista näkökulmista; kokoelmaan kuuluvien teosten esittämien näkemysten välillä on joskus merkittäviä ristiriitoja.
Eräs merkittävä osa teoksista sisältää tapauskertomuksia, yhteensä 42 kappaletta. Näistä suurin osa, 25, johti potilaan kuolemaan. Suurin osa teosten kuvaamista taudeista on luonteeltaan endemisiä: vilustumisia, ravitsemukseen liittyviä, keuhkokuumeita jne.

Kieli ja tyyli

Koko tekstikorpus on kirjoitettu joonialaisella murteella, vaikka Kos sijaitsi alueella, jossa puhutaan doorilaista murretta. Tätä voi verrata siihen, että renessanssiajan tieteilijät käyttivät teoksissaan latinaa oman kansankielensä sijaan.
Kokoelman kirjoitustyyliä on arvostettu kauan, ja sitä on kuvattu selkeäksi, tarkaksi ja yksinkertaiseksi. Sitä on pidetty myös objektiivisena ja ytimekkäänä, vaikkakin myös koruttomana ja totisena. Kaikkia kokoelman teoksia ei ole kirjoitettu tällaisella ”lakonisella” tyylillä, mutta suurin osa on; tällaisen tyylin käyttäminen oli hippokraattinen käytäntö.

Tekstilaitokset

Koko tekstikorpus painettiin ensimmäisen kerran latinankielisenä vuonna 1525. Sen toimitti Marcus Fabius Calvus Roomassa. Ensimmäinen kokonainen kreikankielinen laitos ilmestyi seuraavana vuonna Venetsiassa.
Merkittävimpiin laitoksiin kuuluu Émile Littrén toimittama versio. Hän käytti 22 vuotta (1839-1861) korpuksen tutkimiseen. Hänen laitoksensa on oppinut, mutta joskus epätäsmällinen. Toinen huomattava laitos on Franz Z. Ermerinsin Utrechtissa vuosien 1859 ja 1864 välillä toimittama. Vuodesta 1967 on ilmestynyt tärkeä nykyaikainen laitos Collection Budé -kokoelmassa Jacques Jouannan johdolla. Se sisältää kreikankielisen tekstin, ranskankielisen käännöksen sekä kommentaarin. Merkittäviin kaksikielisiin laitoksiin kuuluu myös Corpus medicorum graecorum -kokoelmassa julkaistu saksan- ja ranskankieliset käännökset sisältävä laitos. Sitä julkaisee Berliinissä Akademie-Verlag.
Hilda Häkkinen

Hilda Maria Häkkinen, o.s. Könni, (18. helmikuuta 1894 Töysän Ylipää – 31. joulukuuta 2005 Töysä) oli eläessään Suomen vanhin ihminen. Kuollessaan 111-vuotiaana hän oli kaikkien aikojen toiseksi tai kolmanneksi vanhimman iän saavuttanut suomalainen. Hänen elinaikanaan Suomea ehti hallita kaksi keisaria ja yksitoista presidenttiä. Hän oli seitsemänlapsisen maanviljelijäperheen neljäs lapsi.
Häkkinen kertoi itse syntyneensä 18. maaliskuuta ja halusi viettää syntymäpäiväänsä silloin. Kirkonkirjojen mukaan hän oli syntynyt 18. helmikuuta.
Häkkinen asui pitkään Hakojärvellä tyttärensä Kerttu Könnin kanssa talossa, jossa ei ollut sähköä eikä juoksevaa vettä. Pitkän elämänsä syyksi Häkkinen arveli juuri yksinkertaista elämäntapaa. Myös gerontologian professori Antti Hervosen mukaan päivittäiset askareet pitivät Häkkisen virkeänä ja toimintakykyisenä.
Viimeiset vuodet Häkkinen asui palvelutalo Elviirassa, jossa hän myös kuoli. Siellä hän vietti myös 111-vuotissyntymäpäivänsä, jolloin vieraana oli muiden muassa tasavallan presidentti Tarja Halonen. 
Hannu Karpo kävi tapaamassa Häkkistä kahteen kertaan ja esitti televisio-ohjelmassaan tämän 100- ja 109-vuotisjuhlat.
Kaikkien aikojen vanhin suomalainen oli mahdollisesti Maria Andersson, jonka uskotaan kuolleen 117-vuotiaana vuonna 1946. Ikä ei kuitenkaan ole täysin varma, joten Häkkistä vanhempi olisi ainoastaan 112-vuotiaana kuollut Lempi Rothovius.
Eydie Gormé

Edith Gormezano, taiteilijanimeltään Eydie Gormé (16. elokuuta 1928 – 10. elokuuta 2013) oli yhdysvaltalainen laulaja. Hän esiintyi ja levytti miehensä Steve Lawrencen kanssa 1950-luvulta lähtien.
Gormé syntyi New Yorkin Bronxissa sefardijuutalaisille siirtolaisvanhemmille. Isä oli lähtöisin Sisiliasta ja äiti Turkista. Gormé oli laulaja Neil Sedakan serkku. 
Gormé ja Lawrence tekivät läpimurtonsa Steve Allenin The Tonight Show’ssa. Pari meni naimisiin 29. joulukuuta 1957 ja sai Songwriters Hall of Famen palkinnon vuonna 1995. Gormé on Grammy-palkittu, ja hänellä on tähti Hollywood Walk of Famella.  
Gormé saavutti suosiota myös duon ulkopuolella; "Blame It on the Bossa Nova" (1963) nousi Yhdysvaltain listoilla seitsemänneksi. Seuraavina vuosina hän teki kolme levyä meksikolaisen Los Panchos-yhtyeen kanssa saavuttaen suuren suosion latinalaisen musiikin ystävien joukossa.
Gormé ja Lawrence saivat kaksi poikaa, Davidin ja Michaelin, joista viimeksi mainittu menehtyi sydänvikansa seurauksena 23-vuotiaana.
Rom (joki)

Sijainti

Rom saa alkunsa Sveitsin Graubündenissä Val Müstairin alueelta, Reettisiltä Alpeilta, Ofenpassin solan eteläpuolelta noin 1 750 metrin korkeudesta. Joki laskee Adigeen Italian puolella Glurnsissa.

Vesivoima

Romissa on Sveitsin puolella kaksi pientä vesivoimalaa.
Arja Lehtinen (kuulantyöntäjä)

Arja Inkeri Lehtinen (o.s. Patja, s. 18. helmikuuta 1952 Punkalaidun) on aktiiviuransa päättänyt suomalainen kuulantyöntäjä. Hän edusti vuodesta 1978 alkaen Heinolan Iskua.
Kalevan kisoista Lehtinen saavutti kuulantyönnön hopeaa vuonna 1972 ja pronssia vuosina 1973 ja 1977. Lisäksi hän voitti sisäratojen SM-kisoista kuulantyönnön pronssia vuosina 1972, 1973 ja 1974. Ennätyksikseen Lehtinen heitti ulkona 13,34 metriä (1973) ja hallissa 13,16 metriä (1974). Virallisiin kilpailuihin hän ei ole osallistunut vuoden 1986 jälkeen.
Voltas

Voltas oli joensuulainen, englanniksi laulava pop-rockyhtye. Yhtye on levyttänyt yhden albumin ja neljä ep-levyä. Julkaisijana on toiminut lahtelainen Levy-yhtiö. Yhtye toimi aktiivisena vuosina 2004-2008
LOVEppears

Tekijätiedot

Kappaleen 1 on säveltänyt HΛL. Kappaleet 2, 3, 6, 7, 8, 11 ja 13 on säveltänyt D・A・I. Kappaleen 4 on säveltänyt Yasuhiko Hoshino (jap. 星野靖彦). Kappaleet 5, 10, 12 ja 16 on säveltänyt Kazuhito Kikuchi (jap. 菊池一仁). Kappaleen 9 on säveltänyt Hideaki Kuwabara (jap. 桑原秀明). Kappaleen 14 on säveltänyt Naoto Suzuki (jap. 鈴木直人) ja kappaleen 15 TSUNKU.
Kappaleet 1, 2, 5, 9 ja 12 on sovittanut HΛL. Kappaleet 3, 6, 7, 8, 11 ja 13 ovat säveltäneet Naoto Suzuki ja D・A・I. Kappaleen 4 on säveltänyt 菊池圭介. Kappaleen 10 on säveltänyt Izumi "D・M・X" Miyazaki (jap. 宮崎"D・M・X"泉). Kappaleet 14, 15 ja 16 on sovittanut Naoto Suzuki.
Kaikki kappaleet on sanoittanut Ayumi Hamasaki. 
Levyn on tuottanut Max Matsuura.
Tiehallinto

Tiehallinto oli liikenne- ja viestintäministeriön alaisuudessa vuosina 2001-2009 toiminut virasto, jolla oli laaja toiminta-alue ja paljon erilaisia työtehtäviä.  Tiehallinto vastasi Suomen maanteiden ylläpidosta ja kehittämisestä. Tämän lisäksi Tiehallinto kehitti tiejärjestelmää uusia teitä rakentamalla ja tarjosi tienkäyttäjille erilaisia liikenteen tietopalveluja sekä tienvarsipalveluita. Tiehallinto vastasi myös erilaisista teihin liittyvistä luvista ja on keskeisesti vastuussa tie- ja liikennealan tutkimus- ja kehittämistoiminnasta. Vuoden 2010 alusta Tiehallinto lakkautettiin itsenäisenä virastona yhdistämällä sen keskushallinto Liikennevirastoon, jossa sen nimeksi tuli tieosasto. Samanaikaisesti Tiehallinnon yhdeksän tiepiiriä yhdistettiin yhdeksään ELY-keskukseen, joissa entisten tiepiirien nimiksi tuli Liikenne ja infra -vastuualue eli L-vastuualue.  Tehtävät säilyivät pääosin ennallaan, lukuun ottamatta toimintoja, jotka liittyvät liikenneturvallisuutta koskevaan norminantoon sekä tienpidon turvallisuussäännösten valvontaan. Nämä toiminnot siirrettiin samalla perustettuun Liikenteen turvallisuusvirastoon.
Nykyisen Liikenneviraston tieosaston vastuulla on maanteitä noin 78 000 kilometriä. Näistä pääteitä on noin 13 000 kilometriä, moottoriteitä 700 kilometriä ja kevyen liikenteen väyliä noin 4 700 kilometriä. Siltoja on noin 14 000 kappaletta. Tieomaisuuden arvo on noin 15 miljardia euroa.
Suomen tieverkko käsittää Liikenneviraston tieosaston vastuulla olevien maanteiden lisäksi kunnalliset katuverkot ja yksityistiet. Koko tieverkon pituus on noin 454 000 kilometriä. Tästä yksityis- ja metsäautoteiden osuus on noin 350 000 kilometriä ja kuntien katuverkkojen 26 000 kilometriä. 
Tiehallinto osti tarjottavat palvelut, kuten teiden rakentamisen tai talvihoidon, kaupallisilta toimijoilta. Tienpidon palvelut oli kilpailutettu. Valtion tuolloin omistama Destia ja yksityiset yritykset olivat tasa-arvoisessa asemassa urakoiden saamisen suhteen.
Tiehallinto oli aikaisemmin osa laajempaa Tielaitosta. Vuonna 2001 Tielaitos jakaantui Tiehallinnoksi ja Tieliikelaitokseksi (nyk. Destia). Tiehallinto keskittyi maanteiden hallinnointiin, liikennejärjestelmän suunnitteluun ja laatutason määrittelyyn ja Tieliikelaitos tienpidon tuotantotehtäviin.

Historia

2001 Tielaitoskausi Suomen yleisten teiden historiassa päättyi ja Tielaitoksen tehtävää vastuullisena tienpitäjänä ja tienpidon tilaajana jatkaa Tiehallinto. Entinen Tielaitoksen tuotanto siirtyy Tieliikelaitoksen nimisenä kilpailemaan tiealan urakoista muiden maarakennusyrittäjien kanssa.
2010 Tiehallinto, Ratahallintokeskus ja Merenkulkulaitos yhdistyivät Liikennevirastoksi.
Mebendatsoli

Ominaisuudet, vaikutusmekanismi ja käyttökohteet

Huoneenlämpötilassa mebendatsoli on kellertävää kiteistä ainetta. Yhdiste on käytännöllisesti katsoen veteen liukenematonta ja liukenee paremmin orgaanisiin liuottimiin kuten dimetyyliformamidiin, dimetyylisulfoksidiin ja muurahaishappoon. 
Mebendatsoli sitoutuu tubuliiniproteiiniin ja estää sen polymeroitumisen mikrotubuluksiksi, joilla on useita elintärkeitä tehtäviä soluissa. Lisäksi aine estää glukoosin ottoa soluihin, minkä vuoksi loismato nääntyy lopulta glykogeenivarantojen ehtyessä. Mebendatsoli tehoaa useisiin sukkulamatoihin kuten kihomatoon, koukkumatoihin, piiskamatoihin ja suolinkaiseen. Lisäksi sille ovat alttiita heisimadot.

Haittavaikutukset

Tyypillisimmät mebendatsolin aiheuttamat sivuvaikutukset ovat vatsakivut ja ripuli. Harvinaisena voi esiintyä leukopeniaa. Mebendatsoli on teratogeenista, minkä vuoksi se ei sovi raskaana oleville naisille.

Synteesi

Mebendatsolisynteesin lähtöaineet ovat 3,4-diaminobentsofenoni ja N-metoksikarbonyyli-S-metyyli-isotiourea. 3,4-Diaminobentsofenonia valmistetaan nitraamalla 4-klooribentsofenonia ja tämän jälkeen klooriatomi korvataan aminoryhmällä nukleofiilisella aromaattisella substituutiolla ammoniakin kanssa. Viimeisessä vaiheessa nitroryhmä pelkistetään vedyttämällä aminoryhmäksi. N-metoksikarbonyyli-S-metyylitioureaa valmistetaan metyylikloroformaatin ja S-metyylitiourean välisellä reaktiolla.
Letecké muzeum

Letecké Muzeum on Kbelyssä 8 km koilliseen Prahasta sijaitseva ilmailumuseo.

Kbelyn lentokentän historia

Kbely oli Tšekkoslovakian ensimmäinen sotilaslentokenttä, jossa järjestettiin 1920- ja 1930-luvuilla useita kansainvälisiä ilmailunäyttelyitä. Tšekin kansallinen lentoyhtiö CSA alkoi reittilentonsa Kbelystä käsin lokakuussa 1923. Lentokenttä on edelleen Tšekin ilmavoimien tukikohta, jossa toimii koelentoyksiköitä.

Ilmailumuseon perustaminen

1960-luvun lopussa Prahan sotilasmuseo päätti pelastaa historialliset lentokoneet tuholta ja lopulta tuoda ne Kbelyyn näyttelyyn, jossa koneita alettiin varastoida 1920-luvun Wagner-tyyppiseen hangaariin. Tulevalle museoalueella pystytettiin Picha-tyyppinen hangaari. Museo perustettiin vuonna 1968.

Näyttelykoneet

Kbelyssä on nyt 275 lentokonetta, joista noin 110 on yleisön nähtävänä Museon arvokkaimmat artikkelit ovat Tšekkoslovakian 1920- ja 1930-luvun lentokoneet. Museo omistaa useita uniikkeja lentokoneita, muun muassa Avia BH-11C L-BONK, ja harvinaisia: esim. Iljushin Il-2 Sturmovik ja Supermarine Spitfire LF.IX.
.
Museossa on suuri määrä Neuvostoliiton suihkukoneita, joista osa valmistettiin Tšekkoslovakiassa lisenssillä.
Kun Tšekkoslovakia muuntui Tšekin tasavallaksi ja Slovakian tasavallaksi 1. tammikuuta 1993, osa lentokoneista siirettiin Slovakialle. Museon konekanta on muuttunut viime vuosina museon vaihtaessa koneitaan Yhdysvaltojen, Englannin ja Tšekin kanssa.