google/wiki40b huggingface dataset:
GND (tunniste)

GND eli GND-tunniste (saks. Gemeinsame Normdatei; engl. Integrated Authority File, IAF) on Saksan kansalliskirjaston (saks. Deutsche Nationalbibliothek, DNB) ja sen saksankielisen kulttuuripiirin yhteistyökumppanien luoma yksilöintitunniste ihmisille, organisaatioille, kokouksille ja tapahtumille, maantieteelliselle informaatiolle, hakusanoille ja teosnimille.
Esimerkiksi presidentti Urho Kekkosen GND-tunniste on 118777017. Vastaavasti esimerkiksi Itä-Suomen yliopiston GND-tunniste on 16162019-X ja Halti-tunturin GND-tunniste on 1046172026. 
Muodostetun tunnistetietokannan aineisto on vapaasti saatavissa avoimilla Creative Commons Zero (CC0) -lisenssiehdoilla MARC 21 -luetteloformaatissa, sen xml-muodossa ja RDF-muotoisena.
GND-tunniste luotiin vuonna 2012, jolloin sillä korvattiin useita aiemmin käytettyjä erillisiä tunnistetyyppejä (saksalainen henkilönimitunniste PND, organisaatiotunniste GKD, aihepiiritunniste SWD ja Saksan musiikkiarkiston yleinen nimiketiedosto DMA-EST-Datei).
Tampereen Sanomat

Tampereen Sanomat oli vuosina 1866–1900 sekä 1905–1939 Tampereella ilmestynyt sanomalehti. Puoluepoliittisesti lehti seisoi 1900-luvun alussa nuorsuomalaisen puolueen ja myöhemmin 1920- ja 1930-luvuilla Kansallisen Edistyspuolueen takana.

Historia

Lehti aloitti ilmestymisensä Tampereen ensimmäisenä sanomalehtenä 3. tammikuuta 1866 nimellä Sanomia Tampereelta. Lehden nimi muutetiin kuitenkin Tampereen Sanomiksi saman vuoden heinäkuun alussa. Lehden perustaja oli tamperelainen kirjakauppias Emil Hagelberg joka toimi myös lehden vastaavana toimittajana aina 1880-luvun alkuun saakka. 
Vuonna 1881 Tampereen Sanomat uutisoi pilkallisesti J. V. Snellmanin 75-vuotispäiville osallistuneen tamperelaisen valtuuskunnan matkasta.  Tämä suututti kyseiseen valtuuskuntaan kuuluneet lennätinpäällikkö F. V. Jalanderin ja tehtailija Anton Vuorisen niin, että he alkoivat puuhata uutta kilpailevaa lehteä Tampereelle. Tämän uuden lehden, Aamulehden, näytenumero ilmestyikin jo joulukuussa 1881. Tampereen Sanomat ilmestyi aina elokuuhun 1900 saakka, jolloin lehti jouduttiin talousvaikeuksien vuoksi lopettamaan. Lehti alkoi kuitenkin ilmestyä uudelleen syyskuusta 1905 alkaen.
Suomen sisällissodan aikana Tampereen Sanomien kirjapaino tuhoutui Tampereen taistelun aikana valkoisten tykkitulessa ja lehden ilmestyminen keskeytyi. Vuoden 1918 aikana Tampereen Sanomia painettiin vielä jonkin aikaa takavarikoidussa Kansan Lehden kirjapainossa. Lehti alkoi ilmestyä uudelleen 1920 Maaseudun Sanomien nimellä, mutta muutti sitten nimensä takaisin entiseen muotoon vuonna 1925.
 
Joulukuussa 1866 painettiin yksi Tampereen Sanomien numero ensimmäisenä Suomessa puumassasta valmistetulle paperille perinteisen lumpuista valmistetun paperin asemesta. Puumassapaperi oli valmistettu Knut Fredrik Idestamin samana vuonna Tammerkosken alaputouksen luo perustamassa puulumpputehtaassa.
 
Tampereen Sanomien ilmestyminen päättyi lopullisesti 30. marraskuuta 1939 kun kaikki lehden kolme toimittajaa lähtivät talvisotaan.
Seppo Pietikäinen

Seppo Antero Pietikäinen (s. 2. heinäkuuta 1949 Pieksämäki) on  toimittaja, sanoittaja, kirjailija ja ohjaaja, joka kävi koulua Jyväskylässä ja Tampereella.
Pietikäinen opiskeli Lontoossa London International Film Schoolissa filmialaa vuosina 1978-1979. Sieltä palattuaan hän toimi Soundin toimittajana, valokuvaajana, toimitussihteerinä ja kirjakustantamon vetäjänä.
Vuonna 1986 Pietikäinen siirtyi Yleisradion TV1:n palvelukseen, jossa hän toimitti ja juonsi mm. talk-show sarjoja Kirjan kannet kiinni, Cosi fan tutti ja Nostalgiakesä sekä yhdessä Maria Guzeninan kanssa popmusiikkisarjoja Soundcheck sekä Linnunradan pianobaari. Yhdessä Walter de Campin kanssa Pietikäinen teki keskustelua herättäneen TV1:n dokumenttisarjan Verhojen takaa, jossa esiteltiin Helsingin alakulttuuripiirejä.
Vuosien 1997-2006 välisenä aikana Pietikäinen työskenteli juontajana ja musiikkitoimittajana Yleisradion eri radiokanavilla.
Pietikäinen on ohjannut populaarimusiikkiaiheisia filmidokumentteja.
Mate Parlov

Amatööriura

Mate Parlov kävi amatööriurallaan 310 ottelua, ja hävisi niistä vain kolme. Hän voitti Jugoslavian mestaruuden kahdeksan kertaa (1967-1974) raskaassa keskisarjassa. Viisi kertaa (1970–1974) hän voitti Balkanmaiden mestaruuden.
Vuoden 1968 olympialaisissa Méxicossa Parlovin tie keskisarjassa katkesi puolivälierässä, tulevaa mestaria Chris Finnegania vastaan. Vuonna 1971 hän voitti Euroopan mestaruuden raskaassa keskisarjassa. Vuoden 1972 olympialaisissa Münchenissä Parlov voitti kultaa ja vuonna 1973 hän saavutti uransa toisen EM-kullan, tällä kertaa raskaassa keskisarjassa. Seuraavana vuonna Parlov voitti MM-kultaa Havannassa.

Ammattilaisura

Amatöörinyrkkeilyn tuoreena maailmanmestarina Parlov siirtyi ammattilaiseksi vuonna 1974. Hän voitti raskaan keskisarjan Euroopan mestaruuden 10. heinäkuuta 1976, teknisellä tyrmäyksellä Domenico Adinolfia vastaan. Hän puolusti mestaruutensa menestyksekkäästi kolme kertaa, jonka jälkeen hän 7. tammikuuta 1978 pääsi ottelemaan WBC-liiton maailmanmestaruudesta Miguel Angel Cuelloa vastaan. Parlov voitti ottelun tyrmäyksellä yhdeksännessä erässä. Hän puolusti mestaruutensa yhden kerran, mutta hävisi 2. joulukuuta samana vuonna mestaruuden Marvin Johnsonille teknisellä tyrmäyksellä.
8. joulukuuta 1979 Parlov otteli alemman raskaansarjan WBC-liiton MM-vyöstä Marvin Camelia vastaan. Ottelu päättyi tasapistein, mutta uusintaottelussa 31. maaliskuuta 1980 Camel voitti yksimielisellä tuomaripäätöksellä ja piti siten mestaruutensa. Ottelu jäi Parlovin viimeiseksi. Hän voitti ammattiuransa 29 ottelusta 24 (kolme tyrmäyksellä) ja hävisi kolme (kaksi päättyi ratkaisemattomina).

Nyrkkeilyuran jälkeen

Oman aktiiviuransa jälkeen Mate Parlov toimi Juvoslavian nyrkkeilyvalmentajana vuoden 1984 olympialaisissa. Kisoissa maan nyrkkeilijät saavuttivat kaikkien aikojen parhaat tuloksensa, yksi kultamitali, yksi hopeamitali ja kahden pronssimitalit.
Uransa jälkeen Parlov vetäytyi julkisuudesta ja muutti Fažanaan, Pulan kaupungin läheisyyteen. Pulassa hän piti omaa kahvilaa. Maaliskuussa 2008 hänellä diagnosoitiin keuhkosyöpää ja viisi kuukautta myöhemmin, 29. heinäkuuta, hän kuoli matkalla sairaalaan Pulassa.
Ferdinand Deppe

Ferdinand Deppe (1794 Berliini - 1861 Berliini) oli saksalainen luonnontutkija, tutkimusmatkailija ja taidemaalari.
Vuonna 1821 kreivi Albert von Sack, varakas Preussin kuninkaan kamariherra, kutsui Deppen mukaansa tutkimusretkelle Meksikoon. Matkaa varten Deppe opiskeli kieliä ja eläintiedettä, perehtyi Amerikan historiaan, ja opetteli taitavaksi eläinten, etenkin lintujen, täyttäjäksi. Matkaan päästiin kuitenkin vasta lokakuussa 1824 ja perille Meksikon Alvaradoon joulukuun puolimaissa. Täällä hän keräsi kasvi- ja eläinnäytteitä Berliinin museolle yhdessä William Bullockin pojan kanssa. He olivat ensimmäiset tutkijat, jotka keräsivät Meksikosta näytteitä tieteellisiin tarkoituksiin. Hän palasi Saksaan vuonna 1827 mukanaan kokoelma, johon kuului 958 linnun nahkaa 315 lajista. Lisäksi kokoelmassa oli nisäkkäitä, matelijoita, sammakkoeläimiä, kaloja, etanoita ja tuhansia hyönteisiä.
Vuonna 1828 Deppe palasi Meksikoon ystävänsä kasvitieteilijä, tohtori Wilhelm Schieden kanssa. He keräsivät näytteitä Berliinin ja Wienin museoille toukokuuhun 1829 saakka. Vuonna 1830 Deppe ryhtyi kauppamatkustajaksi Acapulcon ja Kalifornian Montereyn välille, eikä kerännyt näytteitä. 1836 hän lähti kotimatkalle Saksaan, ja keräsi matkalla näytteitä Montereyn läheltä ja Oahulta Havaijilla. Berliiniin hän saapui 1838.
Christian Rudolph Wilhelm Wiedemann kuvaili joitakin Deppen tuomia kärpäsiä teoksessaan Aussereuropäische Zweiflügelige Insekten (Hamm, 1828–1830). Deppen vanhin veli oli Wilhelm Deppe, joka työskenteli Berliinin museossa.
Deppe nimesi useita uusia lintulajeja, muun muassa kiilasapelikolibrin.
Munkkihedelmäkyyhky

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on vain noin 17 cm. Hedelmäkyyhkyjen suureen sukuun kuuluu 50 lajia.

Esiintyminen

Laji on kotoperäinen Indonesiassa. Lajin kanta on vaarantunut elinympäristössä tapahtuneiden muutosten johdosta.

Elinympäristö

Munkkihedelmäkyyhkyn elinympäristöä ovat trooppiset ja subtrooppiset alavat metsät, mangrovemetsät ja puutarhat.

Ravinto

Laji syö pieniä öljypitoisia hedelmiä.
Paavo Hiltunen

Paavo Oskar Hiltunen (2. kesäkuuta 1923 Helsinki – 31. elokuuta 2013 Järvenpää) oli suomalainen juristi, hovioikeudenneuvos ja evankelista. 
Hiltunen valmistui lakitieteen kandidaatiksi 1946, lakitieteen lisensiaatiksi ja varatuomariksi 1948. Hän toimi asianajajana 1945–1950 ja Helsingin hovioikeudessa hovioikeudenneuvoksena 1957–1987. 
Hänen väitöskirjansa hylättiin 1952, jonka jälkeen hän koki voimakkaan uskonnollisen heräämisen. Hiltunen oli julkisuudessa voimakkaiden moraalisten kannanottojensa vuoksi, muun muassa Hannu Salaman Juhannustanssit -kirjaa koskevassa keskustelussa sekä pastori Jouni Apajalahden Minimessu-kirjaa koskeneessa arvostelussaan. Hän kirjoitti kymmeniä uskonnollisia kirjoja sekä omaelämäkerrallisia teoksia.
Alhaisten koulu

Alhaisten koulu on Alhaisissa, Salossa toimiva ala-aste, jonka vieressä sijaitsee lukio. Alhaisten koulun historia ulottuu vuosien taakse, jo sota-ajalle. Tuolloin sitä käytettiin pommisuojana ja sairaalana, kun Salon sairaalaa ei ollut vielä olemassa. Alhaisten koulu sisältää vuosiluokat 1–6.
Hasegawa

Hasegawa on japanilainen muovirakennussarjoja valmistava yritys. Yritys on parhaiten tunnettu lentokonemalleistaan mutta se tekee myös mm. autojen ja laivojen rakennussarjoja. Yritys toimii samassa kaupungissa kuin kilpailijansa Tamiya, Shizuokassa. Yritys perustettiin 1941 mutta se alkoi valmistaa muovimalleja vasta 20 vuotta myöhemmin, valmistettuaan ensin puuleluja ja puisia opetustarvikkeita.
Pikkulimaska

Ulkonäkö ja koko

Pikkulimaska muodostaa suuria kasvustoja hitaasti virtaavien vesien pinnalle. 1,5–5 mm kokoiset versot ovat yksijuurisia, tavallisesti 2–5 verson ryhminä kelluvia. Valkoista langanpätkää muistuttavan juuren pituus on tavallisesti alle 5 cm. Lehtiä muistuttavat versot ovat pitkänpyöreitä tai vastapuikeita, ehytlaitaisia, kolmesuonisia ja litteitä. Väriltään ne ovat vihreitä, joskus harvoin alapuolelta punertavia. Verson tyvi on lyhyt ja kalvomainen. Alapinnan ilmaontelot ovat epäselvästi näkyviä ja alle 0,3 mm levyisiä. Vaatimattomassa kukinnossa on kaksi hedekukkaa ja yksi emikukka. Kukinto sijaitsee verson laidan taskussa kalvon suojaamana. Pikkulimaska kukkii heinä-elokuussa, mutta kukintoja tavataan harvoin eikä sen tiedetä tuottaneen Suomessa siemeniä.

Levinneisyys

Pikkulimaskaa tavataan läpi pohjoisen pallonpuoliskon lauhkeilla alueilla, mutta esiintymisalue on epäyhtenäinen. Sitä kasvaa koko Euroopassa pohjoisimpia osia lukuun ottamatta, Pohjois-Afrikassa, Lähi-idässä, suurimmassa osassa Keski-, Itä- ja Kaakkois-Aasiaa, Pohjois-Amerikan keski- ja eteläosissa sekä Karibialla. Laji on levinnyt myös eteläiselle pallonpuoliskolle muun muassa eteläiseen Afrikkaan ja Australiaan. Suomessa pikkulimaskaa tavataan yleisenä Oulu–Joensuu-linjan eteläpuolella. Pohjoisimmat havainnot ovat Keski-Lapista.

Elinympäristö

Pikkulimaska kasvaa rehevöityneissä vesissä, kuten lammikoissa, ojissa, joissa, järvissä sekä vähäsuolaisessa murtovedessä suojaisissa paikoissa. Sitä tavataan myös ulkoluotojen kallioallikoissa. Laji on Suomessa yleistynyt vesistöjen rehevöitymisen myötä.

Käyttö

Pikkulimaskaa kasvatetaan myös akvaariokasvina, ja esimerkiksi kultakalat syövät sitä mielellään.
Tomb Raider III

Juoni

Pelin kulku alkaa Lara Croftin seikkaillessa Intiassa. Pelaajan läpäistessä neljä Intiaan sijoittuvaa tasoa Lara seikkailee pelaajan valitsemassa järjestyksessä Lontoossa (muun muassa Aldwychin metroasemalla), Nevadan autiomaassa (ja Area 51:llä) sekä Tyynenmeren saarilla. Näiden jälkeen Laran matka päättyy Antarktikselle.
Lisäosa Tomb Raider III: The Lost Artifact jatkaa varsinaisen pelin tarinaa. The Lost Artifactissa Lara seikkailee skotlantilaisessa linnassa, Kanaalin tunnelissa ja lopulta Pariisin katakombeissa.

Kehitys

Pelin on kehittänyt eri tiimi kuin aiemmat kaksi osaa. Sama ryhmä teki vielä neljännen ja viidennen osan sarjassa.
Marcus Reno

Marcus Albert Reno (15. marraskuuta 1834 – 30. maaliskuuta 1889) oli yhdysvaltalainen majuri, joka selvisi hengissä 1876 käydystä Little Bighornin taistelusta. Everstiluutnantti George Armstrong Custerin alaisena 7. ratsuväkirykmentissä palvellut Reno sai osakseen paljon kritiikkiä taistelun jälkeen, ja hänet asetettiin sotilastuomioistuimen eteen monista laiminlyönneistä syytettynä.

Lyhyt Historia

Reno syntyi Carroltonissa Illinoisissa James and Charlotte Renon neljäntenä lapsena. 1851 hän kirjoittautui West Pointin sotilasakatemian, josta suoriutui 1857. Palveltuaan vajaan kolmen vuoden ajan luutnanttina Fort Walla Wallassa Washingtonissa, Reno nimitettiin vuonna 1861 ensimmäiseen ratsuväkirykmenttiin. Sisällissodassa Reno ehti ottaa osaa moneen taisteluun ennen haavoittumistaan 1863. Saman vuoden aikana hän solmi avioliiton Mary Hannah Rossin kanssa. Ennen sisällissodan loppumista Reno yleni ilman palkankorotusta majurista everstiksi ja päätyi vuonna 1865 vapaaehtoisjoukkojen prikaatinkenraaliksi. Sodan loppuessa Reno oli Pennsylvanian 12. ratsuväkirykmentin komentajana.
Vuonna 1868 Reno nimitettiin majuriksi 7. ratsuväkirykmenttiin. Hänen toimipaikkansa oli ensin Kansasissa, kaksi vuotta myöhemmin Coloradossa. Vaimonsa heikentyneen terveydentilan johdosta Reno otti kahden vuoden virkavapaan, ja ennätti takaisin juuri ennen 1876 tehtyä sotaretkeä Little Bighorniin. Kun Istuvan Härän ja Hullun Hevosen johtamat yhdistyneiden tasankointiaanien sotajoukot ympäröivät ratsuväen, kuoli yli 200 yhdysvaltain sotilasta Custer itse mukaan lukien. Renon johtamat joukot, jotka olivat erillään Custerista, selvisivät paljon pienimmin menetyksin intiaanien kyllästyttyä piirittämään heitä. Lehdistö etsi syyllisiä verilöylyyn, ja Renon tekemiset taistelun aikana joutuivat tarkan tutkimuksen kohteiksi. Häntä syytettiin pelkuruudesta ja tottelemattomuudesta, ja vaadittiin sotatuomioistuimen eteen tekemiensä oletettujen virheiden vuoksi. Oikeudenkäynti Renoa vastaan osoitti hänet kuitenkin syyttömäksi itseensä kohdistuneisiin epäilyihin.
Renon sotilasura loppui 1880. Hänet erotettiin armeijasta 23 palveluvuoden jälkeen jatkuvan alkoholin käytön ja paheksuttavan käytöksen vuoksi. Reno kuoli Washingtonissa 30. 3.1889.
Baarle-Nassau

Asutuskeskukset

Kunta muodostuu seuraavista osista (holl. kernen): Baarle-Nassau Grens, Boshoven, Castelré, Driehuizen, Eikelenbosch, Gorpeind, Grens/Ghill, Heesboom, Heikant, Hoogeind, Huisvennen, Keizershoek, Klein-Bedaf, Liefkenshoek, Loveren, Maaijkant, Nieuwe Strumpt, Nijhoven, Oude Strumpt, Reth, Reuth, Tommel, Ulicoten, Veldbraak ja Voske.
Pikku-Tohloppi

Maantietoa

Lammen pituus on 200 metriä, leveys 100 metriä ja sen pinta-ala on 1,1 hehtaaria. Lampi sijaitsee Epilänharjun ja sen edustalla olevan suon välissä. Ympäristöön kuuluu myös lampea suurempi järvi Tohloppi, jonne Pikku-Tohloppi laskee kaivettua suo-ojaa myöten. Ympäröivä suo on ojitettu ja sen ojat laskevat sekä Pikku-Tohloppiin että Tohloppiin. Lammen rantaviivan pituus on 500 metriä. Länsiranta on suota ja itärantaan on rakennettu Epilästä luoteeseen johtava maantie. Tien itäpuolinen rinne on koko matkaltaan rakennettua ja osa asunnoista sijaitsevat lammen kohdalla.

Historiaa

Vuoden 1953 julkaistun peruskartan mukaan lammen nimi kirjoitettiin "Pikku Tohloppi". Jo tuolloin kulki Epilästä alkava tie sen ohitse. Lammen lähellä ei vielä silloin sijainnut asuntoja, koska rannat olivat suota tai peltomaata. Asuntoja on merkitty tien varteen vuoden 1960 peruskartassa ja vuoden 1975 kartassa näkyy Haukiluoman suuntaan johtava uusi tie. Tämän jälkeen on kehitys johtanut kaupungistumiseen, kun ympäristön maatilat on myyty tonteiksi kasvavalle asuntotuotannolle.
Ihmispeto (vuoden 1954 elokuva)

Tuotanto

Maxwell Shane kirjoitti ensimmäisen version käsikirjoituksesta loppuvuodesta 1952. Columbia Pictures antoi elokuvan Fritz Langin ohjattavaksi samoihin aikoihin, kun hän sai projektikseen toisen film noirin Gangsterikuninkaan. Lang ei pitänyt Shanen käsikirjoituksesta ja halusi esimerkiksi henkilöhahmoihin lisää syvyyttä. Lang otti mukaan myöhemmin käsikirjoittaja Alfred Hayesin, jonka kanssa hän oli jo tehnyt yhteistyötä elokuvassa Purkaus yössä.
Käsikirjoituksen kanssa oli ongelmia vielä Hayesin mukaantulonkin jälkeen. Käsikirjoitukseen tehtiin jatkuvasti korjauksia, ja se oli lopulta valmis loppuvuodesta 1953. Kuvaukset tehtiin alkuvuodesta 1954, ja elokuva sai ensi-iltansa elokuussa.
Langin aikaisempi Jean Renoirin elokuvaan pohjautunut ohjaustyö Punainen katu oli todella suosittu. Ihmispeto ei kuitenkaan saanut lähellekään samaa arvostusta, ja kriitikot olivat pääsääntöisesti pettyneitä elokuvaan.
Samizdat

Samizdat (ven. самиздат) oli Neuvostoliitossa ja myös muissa sosialistisissa maissa harjoitettua maanalaista julkaisutoimintaa. Sana tarkoittaa itse kustannettua julkaisua (sam = itse, izdat = julkaista/kustantaa): se on mukaelma Neuvostoliitossa vallinneista käsitteistä politizdat (poliittisesti kustannettu, valtion kustantama poliittisen kirjallisuuden julkaisu) tai gosizdat (valtionkustanne).
Imperfektiivinen verbi "izdavat" ja perfektiivinen verbi "izdat" tarkoittavat julkaisemista tai suppeammin kustantamista. Izdatelstvo (ven. издательство) on kustantamo.

Asema Neuvostoliitossa

Neuvostoliitossa julkaiseminen oli oppositiotoiminnan tukahduttamiseksi erittäin valvottua. Tämän vuoksi monet kielletyt kirjat – sellaiset kuin Mihail Bulgakovin Saatana saapuu Moskovaan – kopioitiin käsin ja levitettiin kädestä käteen vaha- tai valokopioina. Maassa oli myös salaisia kirjapainoja Raamatuille ja muulle uskonnolliselle kirjallisuudelle. Luvatta ja laittomasti levitettävä uusi kirjallisuus oli itsekustannettua, samizdatia.

Tamizdat

Käsitteellä tamizdat (ven. тамиздат,"siellä julkaisu") puolestaan viitattiin humoristisesti niihin teoksiin, jotka usein samizdatin kautta päätyivät julkaistaviksi nk. länsimaissa. Näin kävi esimerkiksi Boris Pasternakin romaanille Tohtori Živago, josta tekijä sai Nobelin palkinnon teoksen tultua julkaistuksi tamizdatina.

Luvaton musiikki

Myös sellaista musiikkia, jota viralliset tahot eivät suostuneet julkaisemaan, julkaistiin itse levittämällä nauhasta tehtyjä kopioita kädestä käteen. Tämä magnitizdat oli hyvin yleinen esimerkiksi vaihtoehtoisen rock-musiikin kuten punkin levittämisessä. Myös venäläiset trubaduurit eli bardit, tunnetuimpina Bulat Okudžava ja Vladimir Vysotski, julkaisivat suurimman osan tuotannostaan itse epävirallisesti.

Samizdat Neuvostoliiton jälkeen

Neuvostoliiton hajottua demokraatit korostivat Jeltsinin aikana sananvapautta ja lehdistön vapautta. Näin ollen samizdat menetti käsitteenä merkityksensä Venäjällä, minkä vuoksi käsite siellä liittyy neuvostoaikaiseen kiellettyyn itsejulkaisemiseen. Samizdat on kuitenkin edelleen merkityksellinen esimerkiksi Valko-Venäjällä. Siellä oppositio tuottaa muun muassa Internetissä itsejulkaisuja, joissa kritisoidaan presidentti Lukašenkaa ja hänen hallitustaan. Myös muualla entisessä Neuvostoliitossa, nykyisessä IVY:ssä voi olla maita, joissa itsejulkaisu on sensuurin vuoksi edelleen opposition tapa muodostaa yleistä mielipidettä.
Focus Features

Historia

Focus Features on perustettu vuonna 2002, mutta se on alun perin aloittanut toimintansa jo vuonna 1991 kun James Schamus ja Ted Hope perustivat New Yorkissa elokuvantuotantoyrityksen jolle he laittoivat nimeksi Good Machine. Yrityksessä ajatus oli tehdä mielenkiintoisia elokuvia aiheista, jotka eivät olleet kaupallisesti suuria menestyksiä.
Heidän ensimmäinen projektinsa oli Ang Leen kanssa elikuva Pushing Hands (Tui Shou) johon hän oli saanut 400 000 tuen. Sen hän oli saanut voittaessaan Taiwanin kansallisen käsikirjoituskilpailun. Schamuksen ja Hopein avulla elokuva tuotettiin ja julkaistiin teattereissa jotka olivat erikoistuneet taide-elokuvien näyttämiseen.
Aluksi Good Machinea pöyöritettiin melkeimpä harrastuksena mutta samalla Schamus ja Hope loivat suhteita arvostettuihin taiteilijoihin. Schamus oli mukana käsikirjoitamassa monia elokuvia muun muassa elokuvaa The Wedding Banquet joka tuotti 23 600 000 sen jälkeen kun se oli myyty Samuel Goldwyn Companylle. Se oli myös ehdolla parhaan ulkomaisen elokuvan Oscariin.
Vuonna 1997 Good Machine ja toinen riippumaton tuottaja/jakelija, October Films perustivat yhteisyrityksen Good Machine International ja alkoivat myydä omien elokuviensa oikeuksia. Yhteisen yhtiön johdossa olivat Hope ja Schamus sekä heidän uusi yhteistyökumppaninsa David Linde, joka oli aiemmin ollut samanlaisissa töissä Foxilla, Lorberilla ja Miramaxilla.
Vuonna 2000 julkaistiin Yhdysvalloissa filosofinen taistelulajien elokuvan Hiipivä tiikeri, piilotettu lohikäärme, jonka oli ohjannut Ang Lee ja jossa Schamus oli myös käsikirjoittajana, sen tuottaminen oli maksanut 12 miljoonaa dollaria Kiinassa. Sen tuotti Good Machine International ja useita muita yrityksiä, ja Linde ja Schamus toimivat tuottavina tuottajina. Tekstitetty elokuva tuotti Yhdysvalloissa yli 125 miljoonaa dollaria ja voitti neljä Oscar-palkintoa, mukaan lukien vuoden parhaimman ulkomaalaisen elokuvan palkinnon.
Vuonna 2004 Focus esitteli uuden tytäryhtiön nimeltään Rogue Pictures, se on erikoistunut jännitys-, toiminta-, trilleri- ja urbaani-genren elokuviin. Sen ensimmäiset julkaisut olivat uustuotanto Assault on Precinct 13, Seed of Chucky ja Shaun of the Dead.
Ö-ryhmä

Ö-ryhmä oli 1980-luvun alkupuolella toiminut ryhmä, joka järjesti performansseja, tapahtumia ja erilaista tilannetaidetta. Ryhmän perusti Erkki Pirtola. Muita jäseniä olivat Harri Larjosto, Roi Vaara, Jussi Kivi, Papu Pirtola ja Pekka Nevalainen.
Ö-ryhmän jäsenten ensimmäinen yhteinen näyttely oli syksyllä 1979 vallatussa Lepakossa. Ryhmäläiset olivat tavanneet kesällä Inkoon pohjoismaisella ympäristöleirillä.
Ö-ryhmän tunnetuimpia aktioita oli Viimeinen illallinen ja Rahaa. Viimeiselle illalliselle Vanhan Galleriaan Helsinkiin vuonna 1980 kokoontui Anti-Jeesus ja 11 opetuslasta. Joukossa oli poliitikko, tiedemies, insinööri, pappi, taiteilija ja punkkari. Hahmot aterioineen oli koostettu kaatopaikka-aineistosta. Roskan käyttöä oli myös ryhmän Jyväskylän Talveen tekemässä teoksessa Päivä Jyväskylässä vuonna 1983. Teos oli koottu kaupungissa kerätystä roskasta sekä valokuva- ja videodokumenteista.
Rahaa-tapahtumaan sisältyi muun muassa raha-alttari ja valokopioseteleiden jakamista ohikulkijoille. Rahaa-tapahtuman kulkue oli matkalla Vanhalta ylioppilastalolta Finlandiatalolle, jossa oli Kansainvälisen valuuttarahaston konferenssi. Poliisit kuitenkin hajottivat kulkueen.
Ö-ryhmä toimi spontaaniin tyyliin Joseph Beuysin jokainen on taiteilija -hengessä, mitä periaatetta etenkin Erkki Pirtola jatkoi myöhemmin. Kritiikki esitettiin optimistiseen sävyyn ja mukana oli karheaa kotikutoisuutta ja Kalevalahenkeä. Ryhmän toimintaa on verrattu myös punk-kuvataiteeksi. Kaatopaikkamateriaalien ja jätteen käyttämisen muun muassa Viimeisessä illallisessa on sanottu merkinneen kierrätysajattelun tuloa suomalaiseen taiteeseen.
Skills Challenge

Skills Challenge on NBA:n tähdistöviikonlopun aikana käytävä pallonkäsittelykilpailu, joka järjestettiin ensimmäisen kerran vuonna 2003. Nykyisin kilpailu tunnetaan myös sponsorinimellä Taco Bell Skills Challenge. Tätä ennen kilpailua sponsoroi PlayStation.

Kilpailun säännöt

Kilpailuun osallistuu neljä pelaajaa, jotka kiertävät radan. Ensin pelaajan pitää tehdä layup. Seuraavaksi hänen pitää pujotella kuljettaen kolme estettä (kaksoiskuljetus otetaan huomioon), jonka jälkeen hänen pitää heittää syöttö ilmassa renkaan läpi verkkoon. Heti tämän perään pelaajan pitää heittää syöttö lattian kautta renkaan läpi. Sitten hänen pitää heittää hieman 3-pisteen kaaren sisältä (20 jalkaa eli 6,096 metriä) kori.
Tämän jälkeen pelaajan pitää heittää pitkä syöttö renkaan läpi verkkoon. Lopuksi pitää pujotella kolme estettä ja tehdä layup.
Aikaisemmin, kun koko rata oli suoritettu, aikakello pysäytettiin ja neljästä pelaajasta kaksi nopeinta pääsi toiselle kierrokselle, jossa ratkaistiin kilpailun voitto. Vuodesta 2015 lähtien kilpailu on käyty 1 vs. 1 -kilpailuna pudotuspelimallilla.