google/wiki40b huggingface dataset:
Heinrich von Brentano

Poliittinen ura

Toisen maailmansodan jälkeen Brentano oli yksi CDU:n perustajista ja eteni Hessen maapäiville 1946. Vuoden 1949 vaaleissa hänet valittiin Saksan valtiopäiväedustajaksi Bergstraßen vaalipiiristä. Liittovaltion parlamentissa Brentano toimi CDU/CSU-ryhmän puheenjohtajana  1949–1955 ja vuodesta 1961 kuolemaansa 1964 saakka.
Liittoutuneiden miehitysvallan päätyttyä 1955 Brentano nimitettiin liittotasavallan ulkoministeriksi tehtävää aiemmin hoitaneen Konrad Adenauerin seuraajana ja tämän suuntaviivoja edelleen noudattaen. Brentano erosi, kun Adenauer muodosti kokoomushallituksen FDP-puolueen kanssa vuoden 1961 vaalien jälkeen. Hänen jälkeensä ulkoministeriksi nimitettiin Gerhard Schröder (jota ei pidä sekoittaa samannimiseen myöhempään liittokansleriin).
Karvalakkiooppera

Karvalakkiooppera on alun alkaen pilkallinen Korvat auki -yhdistyksen piirissä syntynyt termi, jolla tarkoitettiin erityisesti Aulis Sallisen ja Joonas Kokkosen säveltämien oopperoiden aihevalintoja ja ajan modernistien paheksumaa varsin perinteistä sävelkieltä. Termi viittasi alun perin takapajuisuuteen, karuuteen, metsäläisyyteen, maalaismaisuuteen ja tyylilliseen konservatiivisuuteen: tonaalisuuteen ja yksinkertaisuuteen erityisesti vastakohtana ajan modernistisille eurooppalaisille avant-garde-suuntauksille.  Myöhemmin termiin on liitetty myös positiivisia mielikuvia kuten alkuperäisyys, aitous, luonnollisuus, tuoreus, maanläheisyys. Esimerkkejä karvalakkioopperoista ovat Viimeiset kiusaukset ja Punainen viiva. Karvalakkiooppera-termin keksijänä pidetään säveltäjä Jouni Kaipaista.
Pohjois-Suomen huoltorykmentti

Organisaatio

Rykmentin esikunta sijaitsi Oulun Hiukkavaarassa ja varasto-osastot mm.
• Rovaniemen Misissä Rovajärven ampuma-alueen läheisyydessä,
• Oulussa ja
• Tervolassa Anttilankankaalla entisen Tervolan varikon yhteydessä.
Varasto-osastojen tehtävänä oli materiaalin valmiusvarastointi, kunnossapito ja joukkotuotannon tukeminen. Lisäksi organisaatioon kuului Tervolan vartiosto.
Laitoksen aikaisempina komentajina toimivat eversti (2007) Risto Kosonen (2008–2009) ja everstiluutnantti Jussi-Petri Hirvonen (2009–).
Seemiläiset

Seemiläiset ovat Lähi-idän arabien, heprealaisten, Etiopian amharien, Eritrean tigrinjan ja syyrialaisten sukuisia kansoja, joihin kuuluvat myös muinaiset akkadilaiset, assyrialaiset ja babylonialaiset sekä foinikialaiset ja monet muut historian kansat. Esiseemiläiset (protoseemiläiset) ovat asuneet alkujaan Arabian niemimaalla, Afrikan sarven tai Etiopian alueella.
Seemiläiset ovat Raamatun Kansojen taulun mukaan Seemin poikia. Myös kanaanilaiset ja amorilaiset ovat seemiläisiä, vaikka ne määritellään Raamatussa Haamin pojiksi (luultavasti siksi, että olivat heprealaisten eli israelilaisten vihollisia).
Teatteri Lapua

Teatteri Lapua on lapualainen ammattilaisjohtoinen harrastajateatteriryhmä. Teatteri Lapua syntyi vuonna 2004 Lapuan Harrastajanäyttelijöiden ja Epps-teatterin yhdistyessä koko Lapuan kattavaksi teatteriksi.
Teatteri Lapua omistaa kaksi esityspaikkaa, Hourunkosken kesäteatterin alueen, jonka Vattenfall lahjoitti Lapuan Harrastajanäyttelijöille vuonna 2003 (Haapakoskella) sekä Teatteri Hiomon, Vanhan Paukun Kulttuurikeskuksen alueella. Lisäksi vuonna 2011 Lapuan Kaupunki osti Vanhan Paukun Kulttuurikeskuksen parkkipaikalle teltan, jossa Teatteri Lapua esitti kesäteatterinäytöksiään.
Teatteri Lapua ohjaa lapualaista teatterielämää. Teatteriesityksiä pyritään valmistamaan ja esittämään tasaisesti koko vuoden, talvella TeatteriHiomossa ja kesällä Vanhan Paukun kesäteatterissa katetussa teltassa. TeatteriHiomoon keskitetään teatterin voimavarat ja hallinto.
Teatteri Lapua sai SHT:n kantaesityspalkkion kahtena peräkkäisenä vuotena, vuonna 2004 Antti Tuurin näytelmästä "Punakantiset kirjat" ja vuonna 2005 Heikki Salon näytelmästä "Ilimari Jauhiaasen teräksinen takavyö".
Teatteri Lapua toimii vaihtelevissa kokoonpanoissa. Harrastajanäyttelijöitä on mukana Lapualta ja maakunnasta useita kymmeniä. Teatterin sisällä toimii myös useita pienempiä vakiintuneempia teatteriryhmiä: nuorisoteatteriryhmä MEP, kansalaisopiston Mutu-teatteri nuorille sekä varttuneempien Senioriteatteri. Lapsille on näytelmäharrastusta, paitsi monissa koko perheen produktioissa, myös Teatterileikissä ja Teatterikoulussa.
Kloorimetyylimetyylieetteri

Ominaisuudet

Kloorimetyylimetyylieetteri on huoneenlämpötilassa kirkas pistävänhajuinen neste. Yhdiste reagoi veden kanssa, mutta liukenee orgaanisiin liuottimiin kuten etanoliin, dietyylieetteriin ja asetoniin.
Kloorimetyylimetyylieetteri ärsyttää voimakkaasti hengitysteitä, ihoa ja silmiä. Aineelle altistumisesta voi seurata hengenahdistusta, huonovointisuutta, ihon ja silmien syöpymisvammoja ja nieltynä aine aiheuttaa voimakkaita kipuja, kouristuksia ja jopa šokin. Yhdisteen on todettu olevan ihmiselle karsinogeeninen eli syöpää aiheuttava. Tämän vuoksi kloorimetyylimetyylieetteriä saa Suomessa käyttää vain tutkimustarkoituksiin.

Valmistus ja käyttö

Ensimmäisenä käytetty tapa valmistaa kloorimetyylimetyylieetteriä on formaldehydin, metanolin ja vetykloridin välinen reaktio. Tämä reaktio tuottaa kuitenkin sivutuotteena hyvin karsinogeenista ja myrkyllistä bis(kloorimetyyli)eetteriä. Muita tapoja valmistaa yhdistettä on dimetoksimetaanin ja asetyylikloridin välisellä reaktiolla tai metoksietikkahaposta.
Kloorimetyylimetyylieetteriä käytetään liittämään primäärisiin ja sekundäärisiin alkoholeihin suojaryhmäksi metoksimetyyliryhmä. Tertiääriset alkoholit eivät reagoi yhdisteen kanssa ja niiden suojaamiseen tarvitaan jodimetyylimetyylieetteriä, jota voidaan valmistaa kloorimetyylimetyylieetteristä. Yhdistettä voidaan käyttää myös fenolien, karboksyylihappojen amiinien, β-ketoesterien ja tiolien suojaamiseen. Yhdiste reagoi myös eräiden aromaattisten orgaanisten molekyylien kanssa alkyloiden ne. Esimerkiksi valmistettaessa ioninvaihtoon tarvittavia hartseja kloorimetyylimetyylieetteri reagoi polystyreenin kanssa Lewis-hapon kuten alumiini- tai sinkkikloridin katalysoimana kloorimetyloidun johdannaisen.
Ilmailualan Unioni

Ilmailualan Unioni (IAU) on suomalainen ilmailualalla työskentelevien ammattiliitto. Keskusjärjestö SAK:hon ja Kuljetusalan Ammattiliittojen Federationiin (KAF) kuuluvalla liitolla on noin 4 000 jäsentä. IAU:n jäsenet työskentelevät teknisissä ja palvelutehtävissä kuten lentokoneiden huoltotöissä ja asiakaspalvelu-, kuormaus- sekä ruuanvalmistustöissä. IAU:n jäsenten suurin työnantaja on Finnair.
IAU perustettiin 6. syyskuuta 1969, kun vanhaan SAK:hon kuulunut Suomen Ilmakuljetus-Unioni (perustettu 1957) ja SAJ:hin kuulunut Ilmakuljetusalan Ammattiliitto (perustettu 1962) yhdistyivät keskusjärjestöjen tavoin. Lentotekniset -yhdistys liittyi IAU:hun Teknisten ja erikoisammattien liitosta 1975. Ilmavoimille työskentelevät siirtyivät IAU:sta Sotilasammattiliittoon vuonna 2006.
IAU on Kansainvälisen kuljetustyöntekijöiden liiton (ITF), Euroopan kuljetustyöntekijöiden liiton (ETF) ja Pohjoismaisen kuljetustyöntekijöiden liiton (NTF) jäsen.
IAU julkaisee jäsenlehteä Unioni (ISSN 1795-2840) kuudesti vuodessa.
Neorealismi

Neorealismi tarkoittaa 1940- ja 1950-luvuilla vallinnutta italialaisen elokuvataiteen ja kirjallisuuden suuntausta.

Neorealistinen kirjallisuus

Kirjallisuudessa Italian neorealismi sai vaikutteita yhdysvaltalaisesta kirjallisuudesta. Sen näkyvimpiä edustajia ovat Italo Calvino uransa alussa, Alberto Moravia, Cesare Pavese, Elio Vittorini ja Vasco Pratolini.
HMS Hornet (1893)

Palvelus

Alus palveli Britteinsaarten vesillä lukuun ottamatta vuotta 1900, jolloin se oli Välimerellä. Se myytiin 12. lokakuuta 1909 London Ship Breaking Companylle romutettavaksi.
Surami

Sijainti

Surami sijaitsee Likhin vuorijonon (eli Suramin vuorijonon) eteläisillä rinteillä. Vuorijono jakaa Georgian läntiseen ja itäiseen osaan. Neljän kilometrin päässä Suramista on Khašurin kaupunki, johon Surami on liitetty rautatiellä.

Historia

Ihmisasutusta Suramin alueella oli ensimmäisen kerran aikaisella pronssikaudella. Kaupunki oli luultavasti antiikin kirjailijoiden, erityisesti Plinius vanhemman (23–79) Surium. Plinius kertoo paikan sijaitsevan Kolkhiksen itäosassa, lähempänä Iberiaa. Surami sijaitsee strategisella paikalla Bordžomin rotkon suulla vartioimassa Itä- ja Länsi-Georgian välistä tietä, joten siitä tuli 1100-luvulla raskaasti linnoitettu kaupunki. 1170-luvulta 1300-luvun lopulle Suramin linnoitus kuului perinnöllisesti Kartlin eristavi-dynastialle, "kuvernööreille", jotka ottivat sukunimen Surameli (georg. სურამელი).
Myöhemmin Surami taantui, mutta säilytti vilkkaan kauppapaikkansa ja linnoituksen, joka rakennettiin uudelleen 1500- ja 1600-luvuilla. 1700-luvun puoliväliin mennessä, prinssi Vakhuštin mukaan, Suramissa oli 200 georgialaisten, armenialaisten ja juutalaisten taloutta. 1740-luvulla prinssi Givi Amilakhvari käytti Suramia tukikohtanaan kuningas Teimuraz II:ta ja persialaisia vastaan. Prinssin antauduttua vuonna 1745 linnoitus tuhottiin, mutta korjattiin myöhemmin jälleen: venäläis-georgialaiset joukot käyttivät linnoitusta osmaneja vastaan suunnatuissa operaatioissa Venäjän-Turkin sodassa (1768–1774). Kun Venäjä oli liittänyt Georgian itseensä vuonna 1801 Suramiin sijoitettiin sotilastukikohta. Myöhemmin paikasta tuli suosittu terveyslomakohteena. Vuonna 1926 Surami sai kaupunkityyppisen taajaman aseman.

Monumentit ja nähtävyydet

Surami sijaitsee suuren Bordžomi-Kharagaulin kansallispuiston lähellä. Itse kaupungissa on Jumalanäidin kirkon 1500–1600-lukujen rakennuskompleksi, 1600–1800-luvuilla rakennettu Pyhän Yrjön kirkko ja vuonna 1998 rakennettu Kviratskhovelin kirkko.
Suramin linnoituksen tarkka, alkuperäinen rakennusajankohta on jäänyt hämärän peittoon. Linnoituksen aikaisimmat rakenteet ovat mahdollisesti 1100-luvulta, mutta sitä on myöhemmin rakennettu uudelleen useita kertoja. Kirjailija Daniel Tšonkadze (1830–1860) toi klassiseen Georgian kirjallisuuteen paikallisen, linnoitukseen liittyvän legendan, jonka armenialainen elokuvaohjaaja Sergei Paradžanov teki kuuluisammaksi elokuvassaan Ambavi Suramis tsikhitsa (”Suramin linnoituksen legenda”) 1980-luvulla.
Suramin Lesja Ukrajinkan museo on omistettu ukrainalaisen naisrunoilija Lesja Ukrajinkan (1873–1913) muistolle. Hän vietti viimeiset kuukautensa Suramissa. Museo koostuu runoilijan kuolintalosta, kirjastosta ja georgialaisen kuvanveistäjä Tamar Abakelian veistoksesta.
Fabián Alarcón

Fabián Ernesto Alarcón Rivera (s. 14 huhtikuuta 1947) on ecuadorilainen poliitikko, väliaikainen presidentti vuosina 1997–1998.
Alarcón vaikutti Partido Patriótico Popular, Partido Demócrata ja viimeisimpänä Frente Radical Alfarista -puolueissa.
Alarcón oli kongressin puhemies elokuusta 1995. Kongressi pani presidentti Abdalá Bucaramin viralta 6. helmikuuta 1997 ja nimitti Alarcónin virkaa tekeväksi presidentiksi. Päätös oli perustuslaillisuudeltaan kyseenalainen, koska se tapahtui kongressissa yksinkertaisella enemmistöllä, eikä lain vaatimalla 2/3:n enemmistöllä. Bucaramin varapresidentti Rosalía Arteaga kiisti päätöksen ja julistautui presidentiksi. Arteaga luetaan virallisesti presidentiksi 9.–11. helmikuuta 1997. Kongressi pyysi armeijaa tukemaan itseään ja 11. helmikuuta Alarcón vannottiin uudelleen presidentiksi.
Vaalien jälkeen entinen Quiton pormestari Jamil Mahuad nousi presidentiksi elokuussa 1998.
Vuonna 1999 Alarcón pidettiin valtakautensa aikaisesta korruptiosta. Hän vapautui 2005.
Einar Vilhjálmsson

Einar Vilhjálmsson (s. 1. kesäkuuta 1960 Reykjavik) on islantilainen entinen keihäänheittäjä. Hän edusti maataan kolmissa peräkkäisissä olympialaisissa 1984–1992. Los Angelesin kisoissa 1984 hän sijoittui kuudenneksi, mutta 1988 ja 1992 hän ei päässyt karsinnasta finaaliin. Tokion maailmanmestaruuskilpailuissa 1991 Einar oli yhdeksäs. Nykyisen keihäsmallin ennätyksensä 86,80 hän heitti 30. elokuuta 1992 Reykjavikissä.Vanhalla mallilla Vilhjálmsson heitti tuloksen 92,42 Austinissa Yhdysvalloissa 6. huhtikuuta 1984.  
Einar Vilhjálmssonin isä Vilhjálmur Einarsson voitti olympiahopeaa kolmiloikassa Melbournen kisoissa vuonna 1956. Einar Vilhjálmsson on Jón Arnar Magnússonin setä.
Hän on Islanti Urheiluliitton puheenjohtaja syyskuulta 2014.
Venäinniemen kalliomaalaus

Kallio ja sen sijainti

Kivijärven keskiosissa on Suursaari, jonka Uiminniemen itäisessä kärjessä on rannassa matala pystykallio. Kallio aukeaa itään ja jää lepikon taakse varjoon. Kallion erottaa rannasta parimetrinen kaistale maata, joten maalausta voi tarkastella ilman venettä.

Maalaus

Maalattu alue on noin 14 metriä, mutta kallion kuluminen ja kuvioiden haalistuminen on hävittänyt maalaukset paikoin olemattomiksi. Parhaiten säilyneitä kuvioita löytyy kuva-alueen vasemmassa reunassa. Havaitut kuviot ja punaväriläikät, joita löytyy neljässä eri kohdassa, sijaitsevat 0,9−2,3 metriä järven pinnan yläpuolella.
Eteläisin eli vasemmanpuoleisin kuvio on epäselvä. Se saattaa esittää oikealle katsovaa eläintä. Tästä oikealle löytyy viivamaisia jälkiä, joista ainakin yksi on pysty- ja toinen vaakasuuntainen.
Keskeisin kuvakenttä erottuu selvimmin. Ylimmä on kaksi venekuviota, joiden välissä on kaksi ihmishahmoa. Veneet on maalattu kaarevalla viivalla, josta kohoaa "miehistöviivoja". Miehistöviivoja on vasempuoleisella veneellä 9 ja oikeanpuoleisella 7 ja veneiden pituudet ovat vastaavasti 37 ja 44 senttimetriä. Miehistöviivat ovat lähes tasapitkiä. Molemmilla veneillä on pitkänomainen "keulakaari", joka osoittaa vasemmalle. Ainakin toisessa veneessä kaaren päässä on sykeröä, mikä voi esittää hirvenpääkoristetta. Ihmishahmot ovat molemmat koukkupolvisia, viivamaisesti maalattuja hahmoja, joilla kädet on taivutettu alaspäin ja pää merkitty pienellä ympyrällä. Niiden pituudet ovat 26 ja 31 senttimetriä. Näiden alapuolelta erottuu selvät punamaalikeskittymät, joista erottuu mahdollisesti suormiviivoja. Nämä saattavat olla kämmenpainaumat. Vaikutelmaksi jää kallioon nojaaminen kaksin käsin. Muut kuvakentän kuviot ovat epäselviä kuviokatkelmia tai punavärivärjäymiä.
Kun siirrytään 6 metriä oikealle, löytyy vielä epämääräistä punaväriä tuhoutuneista kuvioista.

Kaivaus

Maalauksen edustan rantaa on tutkittu vuonna 2005 ja järven pohjasta löytyi kvartsista valmistettuja kiviesineitä ja kvartsin työstämisessä syntyneitä iskoksia.
Elisha Otis

Elisha Graves Otis (3. elokuuta 1811 Halifax, Vermont – 8. elokuuta 1861 Yonkers, New York) oli yhdysvaltalainen keksijä ja yrittäjä, joka perusti hissejä valmistavan Otis-yrityksen. Hän keksi niin sanotun turvahissin, joka lisäsi hissien luotettavuutta niin paljon, että niitä saatettiin ryhtyä käyttämään myös ihmisten kuljettamiseen pelkkien tavaroiden sijasta.
Otisin suku saapui Englannista Amerikkaan vuonna 1631. Hänen isänsä Stephen Otis Jr. oli rauhantuomari ja Vermontin edustajainhuoneen jäsen. Otis työskenteli nuoruudessaan eri ammateissa asuen välillä Vermontissa ja välillä New Yorkin Troyssa. Vuosina 1838–1845 hän asui Vermontin Brattleborossa ja toimi muun muassa vaununtekijänä. Sen jälkeen hän työskenteli päämekaanikkona sängynpohjatehtaalla Albanyssa ja vuodesta 1851 New Jerseyn Bergenissä. Otis kehitti tehtaille tehokkuutta lisänneitä uusia työkoneita. Ansaitsemillaan rahoilla hän yritti useasti ryhtyä itsenäiseksi tehtailijaksi, mutta hänen perustamansa valssimylly, saha ja jarrutehdas eivät menestyneet, ja huono terveys pakotti hänet monesti vaihtamaan ammattia.
Vuonna 1852 Bergenin sängynpohjatehdas lähetti Otisin asentamaan laitteita uuteen tehtaaseen Yonkersissa. Tuolloin hän kehitti turvahissin, nostolaitteen, jonka turvamekanismi esti sitä putoamasta vapaasti alas, vaikka hissiköysi olisi katkennut. Hissilavan vieressä oli kaksi hampaallista kiskoa, joihin jousella toiminut tarrain tarttui ja pysäytti putoamisliikkeen, jos köysi ei kannatellut lavaa. Seuraavana vuonna Otis erosi työnantajansa palveluksesta ja perusti Yonkersiin Union Elevator Works -nimisen hissitehtaan. Otis ponnahti kuuluisuuteen esiteltyään turvahissinsä toukokuussa 1854 New Yorkin maailmannäyttelyn Kristallipalatsissa. Hän seisoi itse korkealle nousseella hissilavalla ja määräsi köyden katkaistavaksi kirveellä, jolloin hissi yleisön hämmästykseksi putosi vain muutamia senttejä ennen pysähtymistä. Ensimmäisen ihmisten kuljettamiseen tarkoitetun turvahissin Otis asensi maaliskuussa 1857 E. V. Haughwout & Co. -liikkeen myymälään New Yorkissa. Höyrykäyttöinen hissi kykeni nousemaan viidenteen kerrokseen alle minuutissa.
Hissien ohella Otis patentoi vuonna 1852 kehittämänsä junavaunun telin ja jarrun, vuonna 1857 höyryauran ja 1858 uunin. Tammikuussa 1861 hän sai patentin uudentyyppiselle höyryhissille, joka tosin saatiin valmiiksi vasta hänen kuolemansa jälkeen seuraavana vuonna. Hän kuoli 50-vuotiaana kurkkumätään. Elisha Otisin pojat Charles ja Norton Otis jatkoivat hissien valmistamista ja perustivat nykyisen Otis Elevator Company -yrityksen, joka kohosi suureen menestykseen joitain vuosia myöhemmin.
Sekotähkäyökkönen

Koko ja ulkonäkö

Laji on ulkonäöltään identtinen valkotähkäyökkösen ja martotähkäyökkösen kanssa. Erottavat tuntomerkit ovat ainoastaan genitaalien rakenteissa. Siipiväli on noin 30 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Laji tavattiin Suomesta ensimmäisen kerran Kökarista elokuussa 2002. Sittemmin yksilöitä on tunnistettu etelärannikolla koko Ahvenanmaalta Virolahdelle ulottuvalta alueelta noin kolmekymmentä, joista yksi oli talletettu jo vuonna 1984.

Elinympäristö ja elintavat

Sekotähkäyökköstä pidetään yleisesti valko- ja martotähkäyökkösten risteymänä.

Ravintokasvit

Toukan ravintokasveja lienevät heinät.
Merrie Melodies

Merrie Melodies on amerikkalainen lyhytanimaatiosarja, jota Warner Bros. tuotti vuosina 1931–1969.  Kuten Looney Tunesissa, Merrie Melodiesissa ovat pääosissa monissa elokuvissa mukana olleet hahmot, kuten Väiski Vemmelsääri, Repe Sorsa ja Putte Possu.
Sarjaa tuotti alun perin Harman-Ising Pictures vuosina 1931–1933 ja Leon Schlesinger Productions vuosina 1933–1944. Schlesinger myi studionsa Warner Bros. -yhtiölle vuonna 1944, jolloin nimeksi tuli Warner Bros. Cartoons.  Merrie Melodies oli ulkoistettu DePatie-Freleng Enterprises -yhtiölle ja Format Filmsille vuosina 1964–1967, ja Warner Bros. Cartoons jatkoi sarjan tekemistä kaksi vuotta.
Marjatta Jaatinen

Marjatta Jaatinen (o.s. Pitkäpaasi, 21. joulukuuta 1927 Viipuri – 29. lokakuuta 2003 Helsinki) oli suomalainen arkkitehti. Hän suunnitteli puolisonsa Martti Jaatisen kanssa muun muassa Oulun monumentaalikeskustan asemakaavan, muodoltaan perinteisestä kirkkoarkkitehtuurista poikkeavan, telttamaisen Kannelmäen kirkon Helsinkiin, Turun Kupittaan urheiluhallin sekä Tampereen Työväen Teatterin.
Heart First

Lyhyt tuoteseloste

Heart First julkaistiin vinyylialbumina (12" LP) ja musiikkikasettina sekä vuonna 1997 CD-levynä (Infinity Records, IFTYCDL1). Musiikkikasetin Britanniassa julkaistussa versiossa on bonuskappale Evergreen. Heart First -albumilta nousivat singlehiteiksi kappaleet Back In My Arms (Once Again), Searching sekä Whatever I Do (Wherever I Go). Back In My Arms -sävelmästä on levyllä kaksi versiota. Albumin tuotti Stock Aitken Waterman lukuun ottamatta sävelmää Searchin', jonka tuotti Ian Anthony Stephens. Heart First tallennettiin Marquee-, Workhouse-, Sound Suite- ja C.S.W. -studioilla.
Tuukka Leppänen

Tuukka Tapani Leppänen (s. 25. kesäkuuta 1982 Lahti) on suomalainen näyttelijä. Hän pääsi sisään Teatterikorkeakouluun ensimmäisellä yrittämällään vuonna 2003 ja valmistui teatteritaiteen maisteriksi vuonna 2007. Hänet kiinnitettiin Helsingin Kaupunginteatteriin vuonna 2008, ja hän on esiintynyt lukuisissa näytelmissä ja musikaaleissa. Leppänen on tunnettu myös ääninäyttelijänä lukuisissa dubbauksissa.
Vahingonteko

Vahingonteko on rikos, jossa tekijä luvatta hävittää tai vahingoittaa toisen tahon omaisuutta. Yksityisen omaisuuden tapauksessa kyseessä on asianomistajarikos, eli syyte voidaan nostaa vain, mikäli asianomistaja sitä vaatii. 
Vahingontekoa ovat esimerkiksi seinien töhriminen, puhelinkoppien rikkominen tai autojen potkiminen kuhmuille tai naarmuttaminen. Myös erilaisten fyysisten tai sähköisten aineistojen oikeudeton vaurioittaminen tai hävittäminen on vahingontekoa; teko voi kohdistua esimerkiksi asiakirjoihin, äänitteisiin, filmeihin, valokuviin tai tietokonetallenteisiin. 
Suomessa vahingonteko on varsin yleinen rikosmuoto. Vuosina 2005–2013 poliisin tietoon tuli vuosittain suuruusluokkaa 50 000 eri törkeysasteen vahingontekoa. Vuosina 2012 ja 2013 tämän rikosmuodon määrissä kirjattiin yli 10 prosentin pudotus noin 44 000 tapaukseen vuosittain.  Vahingonteko on yksi niistä rikoslajeista, joissa nuorten rikoksentekijöiden osuus tekijöistä on suurimpia. Vuonna 2017 vahingontekoihin syylliseksi epäillyistä jopa 40,3 prosenttia oli 15–20-vuotiaita.

Vahingonteko ja sen vakavuusasteet Suomen rikoslaissa

Vahingontekorikokset ovat vakavuusasteen mukaan ryhmitellen lievä vahingonteko, "tavallinen" vahingonteko ja törkeä vahingonteko. Näistä yksityisomaisuuteen kohdistuva vahingonteko ja sen lievä muoto saatetaan katsoa sopiviksi ratkaista sovittelumenettelyllä. Vahingontekorikoksen tuomioratkaisuun tai sovittelupäätökseen liittyy tavallisesti aiheutetun vahingon korvaaminen Vahingonkorvauslain mukaisesti tai muulla asianosaisten sopimalla tavalla.
Johannes Wiik

Johannes Wiik (1. huhtikuuta 1873 Koivulahti – 26. maaliskuuta 1972 Vaasa) oli suomalainen poliitikko. Hänen puolueensa oli Ruotsalainen kansanpuolue. 
Wiik valittiin eduskuntaan eduskuntavaaleissa 1916 ja hän toimi kansanedustajana huhtikuusta lokakuuhun 1917. Hän edusti Vaasan läänin eteläistä vaalipiiriä. Hän vaikutti poliittisella urallaan myös Koivulahden kunnallispolitiikassa ja oli kunnan kunnallislautakunnan puheenjohtaja. Vuonna 1936 hänelle myönnettiin kunnallisneuvoksen arvonimi. 
Wiikin vanhemmat olivat maanviljelijä Erik Wiik ja Maria Beata Enroth. Hän oli itsekin ammatiltaan maanviljelijä, jona hän työskenteli synnyinkunnassaan Koivulahdella. Hän toimi myös maallikkotuomarina, lautamiehenä, ja sai herastuomarin arvonimen vuonna 1946. 
Wiik oli kahdesti aviossa. Hänen ensimmäinen puolisonsa oli Edla Maria Michelsdotter, jonka kanssa oli naimisissa vuosina 1893–1911. Vuonna 1912 hän avioitui Sigrid Elisabet Jakobssonin kanssa. Johannes Wiik kuoli maaliskuussa 1972, 98-vuotiaana.
Diffuusio

Diffuusio mikroteknologian valmistusprosessina

Transistorien valmistus puolijohteista perustuu siihen että esimerkiksi piin sähkönjohtavuutta voidaan muuttaa jopa tekijällä miljoona diffusoimalla valittuja seosatomeita piihilaan. Näin aikaansaadut n-tyypin ja p-tyypin seostetut alueet muodostavat transistorien lähde- ja nielualueet, ja erilaisia vastuksia.
Boori ja fosfori ovat yleisimmät seostusaineet. Niiden diffuusio piissä edellyttää noin 1 000 °C lämpötilaa.
Diffuusiouuni on resistiivisesti lämmitetty, kaasulla täytetty kvartsiputki, johon piikiekot ladataan suurissa erissä, yleensä 25–200 kpl kerralla. Boori ja fosforiatomit diffundoituvat muutamassa tunnissa mikrometrin luokkaa olevia etäisyyksiä piikiekon sisään. Koska kaikkien aineiden, myös epäpuhtauksien diffuusio kiihtyy korotetussa lämpötilassa, on kiekot pestävä erittäin huolellisesti ennen diffuusiovaihetta, ettei kiekolle pääse esimerkiksi metalliatomeja, jotka vaikuttavat haitallisesti varauksenkuljettajien elinaikaan.

Diffuusio metallurgiassa

Metalliseosten faasimuutoksiin liittyy seosatomien liikettä faasirajan yli ympäröivästä matriisista syntyvään faasiin diffuusion avulla.
Käänteisessä ilmiössä faasi liukenee ympäröivään matriisiin, mikäli liukeneva faasi ei ole vallitsevassa korkeassa lämpötilassa tasapainossa. Myös yksifaasisten metalliseosten heterogeenisen valurakenteen homogenisoituminen lämpökäsittelyssä perustuu diffuusioon. Suurikokoisten seosatomien diffuusion avulla tapahtuvat faasimuutokset vaativat korkeita lämpötiloja tai pitkiä aikoja, kun taas pienet välisija-atomit liikkuvat hilassa nopeasti faasista toiseen myös matalammissa lämpötiloissa. Suurilla jäähdytysnopeuksilla myös välisija-atomeja jää liuokseen kyllästeiseen faasiin, koska nämä eivät ehdi diffundoitua erkaumiin. Tästä on käytännön esimerkkinä teräksen karkaisu hiilen lujittaessa välisija-atomina martensiittifaasia ja karkaisua seuraava nuorrutuslämpökäsittely, jossa hiilikyllästeisessä martensiitissa syntyy karbidierkaumia.