Tarke

Tarke eli diakriittinen merkki (kreik. διακριτικός, diakritikós ’erottava’) on kirjaimen lisuke, joka tavallisimmin esiintyy kirjaimen ylä- tai alapuolella joko hieman siitä erillään tai sitä osittain koskettaen. Toisinaan tarke voi asemoitua kirjaimen keskelle tai viereenkin. Eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa yleisiä yläpuolisia tarkkeita ovat treema ( ¨ ), niin sanotut aksentti- eli korkomerkit akuutti ( ´ ), gravis ( ` ) ja sirkumfleksi ( ˆ ) sekä hattu ( ˇ ). Alapuolisia tarkkeita ovat sedilji ( ¸ ) ja ogonek ( ˛ ).
Tyypillisesti tarke osoittaa tavanomaisesta poikkeavaa ääntämystä, mutta joskus tarkkeella erotetaan toisistaan kahden erimerkityksisen sanan kirjoitusasut, vaikkei ääntämyksellistä eroa ole (esimerkiksi ranskassa sekä konjunktio ou ’tai’ että adverbi où ’missä’ ääntyvät /u/).
Kirjainta, johon tarke liittyy, kutsutaan kanta- tai perusmerkiksi. Tavallisesti tarke hahmottuu kirjaimen osaksi, mutta teknisessä mielessä se voi olla erillinenkin merkki, ja sen kantamerkkinä voi toimia myös sellainen kirjain, johon jo liittyy jokin toinen tarke. Esimerkiksi vietnamissa yhteen vokaalikirjaimeen voi usein liittyä kaksi tarketta, joista toinen osoittaa vokaalin laatua ja toinen toonia eli merkitykseen olennaisesti vaikuttavaa sävelkulkua.

Käyttö

Tarkkeiden käyttötavat ovat paljolti kielikohtaisia. Samaa tarketta voidaan käyttää erilaisiin tarkoituksiin eri kielissä – tai samassakin kielessä eri tilanteissa. Esimerkiksi vokaalin yläpuolelle sijoittuva akuutti osoittaa espanjassa tavallisesti sanapainoa, mutta unkarissa vokaalin ääntymistä pitkänä (mihin joskus liittyy myös äännearvon muuntuminen). Toisaalta samaa äänteellistä piirrettä voidaan eri kielissä merkitä erilaisella tarkkeella. Esimerkiksi soinnitonta postalveolaarista frikatiivia [ʃ] eli niin sanottua suhu-s:ää merkitään muun muassa suomessa ja tšekissä lisäämällä S/s-kirjaimen yläpuolelle hattu (Š/š), mutta turkissa lisätäänkin kirjaimen alle sedilji (Ş/ş).
Tavallaan kielikohtaista on myös, milloin jokin kirjaimen osa mielletään tarkkeeksi. Esimerkiksi saksassa kirjainten Ä/ä, Ö/ö ja Ü/ü pisteitä pidetään tarkkeina, joiden esiintyminen tavallisimmin aiheutuu kielen taivutusopillisesta vokaalivaihtelusta (umlaut). Saksan kielessä näitä tarkkeellisia kirjaimia pidetään pelkkinä A/a:n, O/o:n ja U/u:n muunnelmina, ja esimerkiksi aakkostettaessa A/a ja Ä/ä ovat keskenään samanarvoisia. Sen sijaan suomessa ja ruotsissa Ä/ä ja Ö/ö (sekä Å/å) ovat itsenäisiä kirjaimia, jotka aakkostetaan erikseen. Niinpä suomessa Ä/ä:n pisteitä ei tavallisesti mielletä tarkkeeksi (sen enempää kuin esimerkiksi pienaakkosen i pistettä), vaan niitä pidetään kirjaimen elimellisenä osana. Kansainvälisestä näkökulmasta Ä/ä kuitenkin helposti hahmottuu treema-a:ksi – samoin kuin suomalainen lienee taipuvainen pitämään vaikkapa islannin Á/á-kirjainta vain akuutti-a:na.

Tavanomaisia tarkkeita

Alla esitellään ensisijaisesti eurooppalaisten kielten oikeinkirjoituksessa latinalaisten, kreikkalaisten tai kyrillisten kirjainten kanssa esiintyviä tavanomaisia tarkkeita, joita latinalaisiin kirjaimiin usein voidaan liittää laajennetun suomalaisen näppäimistön tarkenäppäimiä käyttäen (eksoottisemmissa kielissä tai erikoisalojen merkinnöissä esiintyvät tarkkeelliset kirjaimet eivät tosin aina ole tällä tavalla tuotettavissa, etenkään jos niitä ei ole saatavilla koostemerkkeinä). Tieteellisessä tarkekirjoituksessa voi esiintyä monenlaisia muitakin tarkkeita.

Aksentti- eli korkomerkkejä

Nimitys aksenttimerkki (lat. accentus ’korko, korostus, äänenpaino’) viittaa varsinaisesti kolmeen muinaiskreikassa sävelkulkua osoittaneeseen tarkkeeseen eli akuuttiin, gravikseen ja sirkumfleksiin. Erityisesti akuuttiaksentista voidaan joskus puhua epätäsmällisesti pelkkänä aksenttimerkkinä. Toisinaan aksenteiksi voidaan kutsua mitä tahansa tarkkeita.
Ranskan kielen arkisessa typografiassa aksenttimerkkejä käytetään joskus vain pienaakkosten yhteydessä. Tämä käytäntö on pitkälti perua kirjoituskoneiden aikakaudelta, jolloin tarkkeen lisääminen suuraakkosen yläpuolelle saattoi olla typografisesti ongelmallista. Ranskan akatemia on kuitenkin linjannut, että tarkkeet kuuluu merkitä myös suuraakkosiin.

Alapuolinen pilkku (Ș/ș)

Alapuolinen pilkku on romanian kirjaimissa Ș/ș [ʃ] ja Ț/ț [ts] esiintyvä tarke, joka on muodollisesti määritelty eri tarkkeeksi kuin sedilji. Käytännössä romanian alapilkulliset kirjaimet silti usein korvataan sedilji-s:llä (Ş/ş) ja sedilji-t:llä (Ţ/ţ), joiden sedilji saattaa joissain fonteissa näyttääkin alapuoliselta pilkulta.