Välskärin kertomuksia

Välskärin kertomuksia (alkuteos Fältskärns berättelser) on Zachris Topeliuksen kirjoittama historiallinen romaani. Se on julkaistu niin kolmiosaisena, viisiosaisena kuin kuusiosaisenakin (ruotsiksi 1853–1867 ja suomennokset 1878–1882). Alun perin se ilmestyi jatkokertomuksena Helsingfors Tidningar -lehdessä vuonna 1851.
Robert Mellinin neljä osaa käsittävä suomennos Välskärin kertomuksista ilmestyi 1878–1880, neljäs osa nimellä Välskäärin kertomuksia. Mellin kuoli 1880, ja viidennen osan suomensi Kaarlo Kramsu. Juhani Aho on suomentanut koko teoksen, ja 5-osainen suomennos ilmestyi 1895–1898.

Juoni

Välskärin kertomuksia kertoo suomalaisten Bertelsköldin ja Larssonin sukujen vaiheista. Vanha välskäri kertoo pienelle kuulijakunnalle kolmikymmenvuotisen sodan ajoista, jolloin Kustaa Perttilä -niminen talon­pojan poika muuttaa nimensä Berteliksi ja myöhemmin aateloinnin yhteydessä Bertelsköldiksi. Suvun kantaisä, vanha nuija­sodan veteraani ja talonpoika, nimittää tästä suuttuneena perijäkseen Larssonin suvun pojan. Bertel rakastuu kauniiseen ruhtinatar Regina von Emmeritziin, josta tulee aatelissuvun kanta­äiti. Sarjaan tuo salaperäisyyttä ja taianomaisuutta kuparinen sormus, joka on aluksi kuningas Kustaa II Aadolfin hallussa. Bertelsköldin suku omistaa tuon upean sormuksen, johon on kaiverrettu kirjaimet RRR tarkoittaen Rex Regi Rebellis – ”kuningas kapinassa kuningasta vastaan”. Sormuksen haltijaan ei pysty vesi, tuli, rauta eikä lyijy. Se tuo omistajalleen menestystä, mutta sen menettää vannomalla väärän valan.

Ensimmäinen osa

Kirjasarja alkaa vuoden 1631 Breitenfeldin taistelusta, siis kolmikymmenvuotisen sodan ajoista (katso osa 1). Se loppuu Kustaa III:n vallankaappaukseen vuonna 1772 (katso osa 3). Eräs ensimmäisen osan dramaattisimmista hetkistä tapahtuu suvun kantaisän Aaron Perttilän talossa Isossakyrössä vuonna 1635, kun hänen tyttärensä Meri (Emerentia) tunnustaa olevansa Kustaa Bertelin äiti ja kuolee pian sen jälkeen. Tästä kohtauksesta lähtien Bertelsköldin suku tietää, että heidän kohtalostaan taistelevat Aaron Perttilän aatelis­valtaa vastaan lausuma kirous ja Meri Perttilän pojalleen Kustaalle ja tämän jälkeläisilleen lausuma siunaus. Aaron Perttilä lahjoittaa Larssonin pojalle kirveensä merkiksi rehellisen työn kunniasta, ja toivoo että Bertelit (Bertelskiöldit) ja Perttilät (Larssonit) tulevat aina taistelemaan toisiaan vastaan. Lisäksi Meri ehtii ennen kuolemaansa varoittaa Kustaata ja Reginaa, että kuninkaan sormuksen haltijaa vaanivat aina ylpeys ja kunnianhimo (katso osa 1).
Kustaa Bertelsköld taistelee Liettuassa ja Puolassa 1650-luvun puolivälissä ja selviää taisteluista vahingoittumattomana. Hänen mukanaan on hänen herkkäsydäminen poikansa Bernhard, joka muistuttaa luonteeltaan selvästi enemmän jo vuonna 1653 kuollutta äitiään kuin isäänsä (katso osat 1 ja 2). Pohjan sodassa vuonna 1657 molemmat Bertelsköldit hyökkäävät Ruotsi-Suomen armeijan mukana Tanskaan, ja tammikuussa 1658 he valmistautuvat Vähän-Beltin ylitykseen. Poikkeuksellisen ankara pakkanen on jäädyttänyt salmen. Juuri ennen salmen ylitystä eräs nuori sotilas pilkkaa Kustaata, joka suuttuu ja haastaa hänet kaksintaisteluun. Kustaa on syyllistynyt väärään valaan, ja sen tähden hän häviää taistelun ja menettää kaksi sormeaan. Niistä toisessa on kuninkaan sormus, jonka saa haltuunsa Niilo Janssen, hieman aikaisemmin Bertelskiöldin mukaansa kaappaama tanskalaispoika. Kustaa Bertelskiöld hukkuu Vähän-Beltin ylityksessä ja näin Bernhardista tulee Bertelsköldin suvun päämies (katso osa 1, kertomus Väärä vala ottaa pois onnen).
Bernhard Bertelsköldin vaiheita seurataan 1670-luvun alussa ja vuosina 1695–1697. Hän menettää suuren osan läänityksiään reduktiossa eli läänitysten palautuksessa kuningas Kaarle XI:lle. Hänen hovimestarinaan toimiva Janssen juonittelee hänen selkänsä takana ja osittain saa aikaan Bertelsköldin suvun vararikon. He menettävät Varsinais-Suomessa olevan Mainiemen linnan suurten nälkävuosien aikaan eli 1695–1697 ja Bernhard Bertelsköld joutuu Turun linnaan, jossa hän vaipuu syvään masennukseen ja sairastuu. Osan 1 lopussa hänen nuoruudenrakastettunsa Kerttu tulee vierailulle ja kertoo, että Janssen on hukkunut. Hän myös paljastaa, että hänellä on kuninkaan sormus mukanaan. Bernhardin pyynnöstä hän antaa sormuksen tälle. Linnan päällikkö tulee ilmoittamaan Kaarle XI:n kuolemasta ja Bertelsköldin poikien, Torstenin ja Kustaan menestyksestä virkamiehistössä ja armeijassa. Bernhard kuolee pian näiden uutisten jälkeen ehdittyään testamentata sormuksen esikoiselleen Torstenille (katso osan 1 loppu).

Toinen osa

Toisen osan alkupuolella käydään läpi Bertelsköldin ja Larssonin sukujen vaiheita Suuren Pohjan sodan aikana eli vuosina 1700-1721. Torsten jää kuninkaan virkamieheksi Tukholmaan, mutta Kustaa lähtee Ruotsi-Suomen armeijan mukana taisteluihin Tanskaan, Baltiaan, Puolaan ja Ukrainaan. Käy ilmi, että Kustaan pikkusisko Ebba, prinsessa Ulrika Eleonoran kamarineiti, on pihistänyt sormuksen Torstenilta emäntänsä toimeksiannosta. Tämä on piilottanut sen medaljonkiin, jota kuningas Kaarle XII kantaa tietämättä kuitenkaan kuninkaan sormuksesta.
Lopulta Kustaa pääsee takaisin Suomeen ja säilyy hengissä Isokyrön eli Napuen taistelussa vuonna 1714. Juuri ennen Napuen taistelua Larssonin suvun päämies eli entisen Perttilän talon isäntä menettää kuusi poikaansa, jotka venäläiset yllättävät heidän tiedusteluretkellään. Kustaa Bertelsköld pääsee pakoon venäläisjoukkojen keskeltä ja päätyy Kajaanin linnaan vuonna 1715. Sen kukistumisen jälkeen hän pakenee Ruotsiin. Hän avioutuu lapsuudenystävänsä Eeva Falkbergin kanssa, ja avioliitosta syntyy yksi lapsi, Kaarle Viktor Bertelsköld. Kustaa Bertelsköld lähtee Kaarle XII:n viimeiselle sotaretkelle Norjaan. Hän saa surmansa lumimyrskyssä Keski-Norjan tuntureilla tammikuussa 1719 yrittäessään pelastaa tovereitaan (katso osan 2 alkupuoli).
Virkaurallaan menestynyt Torsten saa haltuunsa kuninkaan sormuksen vuonna 1720 tai 1721, ja se näyttää varmistavan hänen menestyksensä jatkossakin. Hänen sisarensa syyttää häntä ylpeydestä ja ateismista ja kehottaa häntä tekemään parannuksen ajoissa, mutta Torsten ei syytöksistä eikä parannuskehotuksista välitä. Hän tulee vannoneeksi sotamies Flintan leskelle, että hän huolehtii tämän toimeentulosta. Vuonna 1738 kansliapresidentti (pääministeri) Arvid Horn eroaa, koska hattupuolue voittaa Ruotsin valtio­päivä­vaalit. Torsten valmistautuu ottamaan kanslia­presidentin viran vastaan. Hän ylpeilee menestyksellään ja kieltää Jumalan. Lisäksi hän rikkoo valansa Flintan leskelle. Sitten hän ottaa sormuksen sormestaan ja kysyy siltä, onko hänen tavoiteltava Ruotsin kruunua. Hän pudottaa sormuksen ja sokeutuu äkkiä. Kansliapresidentin virka annetaan toiselle poliitikolle, ja sormus hukkuu joksikin aikaa. Torstenin vaimo pyytää häntä tekemään parannuksen. Osan 2 loppupuolella vanha Larsson, "porvarikuningas", ennustaa syksyllä 1740, että sota Ruotsin ja Venäjän välillä puhkeaa vuoden sisällä (katso osan 2 loppupuoli).
Torstenin veljenpoika ja Kustaan poika Kaarle Viktor tutustuu sattumalta porvarikuningas Larssonin tyttäreeseen, Esteriin. Lopulta he rakastuvat, mutta Esterin isä, joka on jyrkästi aatelia vastaan, ei suvaitse avioliittoa. Osan 2 lopussa kaksikko on pakotettu eroamaan.

Kolmas osa

Osan 3 alussa tutustutaan nuoreen lukiolaiseen Eerikki Ljungiin, joka toimii Carl von Linnén avustajana. Hän on sukua Larssoneille, muttei kuuluu sukuun tiiviisti. Linnén oppilaana hän tutustuu tulevaan puolisoonsa Eerikaan. Eerikki Ljung kutsutaan vanhentuneen porvarikuninkaan syntymäpäiväjuhliin Vaasaan, ja matkallaan hän tutustuu Kaarle Viktor Bertelsköldiin. Bertelsköld on avioitunut, mutta jäänyt leskeksi. Hänelle on jäänyt avioliitosta kaksi lasta, Berhnard ja Louise.
Ljung matkustaa Vaasaan, missä Ester Larsson hoitaa vanhaa porvarikuningasta. Hän on rikastunut onnekkaan kapteeni Neptunus Gastin avulla. Porvarikuningas saa selville, että kuninkaan sormus on päätynyt Gastille, joka oli tappanut erään Torstenin kamaripalvelijan saadakseen sen. Porvarikuningas riistää sormuksen Gastilta, ja heittää sen meren pohjaan, sillä uskoo sen oleva epäjumalallinen taikakalu.
Vaasaan saapuu myös Kaarle Viktor Bertelsköld, osana kuningas Aadolf Fredrikin juhlasaattuetta. Hän tapaa vuosien jälkeen Esterin. Kaksikko löytää taas rakkautensa, mutta vanha porvarikuningas ei vieläkään anna siihen suostumustaan. Sillä välin löytää Eerikki Ljung kuninkaan sormuksen kalan vatsasta, ja porvarikuningas Larsson murtuu nähdessään sormuksen, ja antaa suostumuksensa avioliittoon. Sormus kuitenkin varastetaan Eerikiltä.
3 osa jatkuu, kun Kaarle Viktorin lapset Bernhard ja Louise ovat aikuisia, ja hänen uuteen avioliittoon Esterin (nyk. kreivitär Bertelsköld) on syntynyt kaksi uutta lasta, Paul ja Vera. Paul on ylioppilaana Turussa, ja asuu Eerikki Ljungin ja hänen puolisonsa Eerikan luona. Paul edustaa aikansa valistushenkeä ja vapaa-ajattelua. Turussa hän tutustuu tohtori Martti Weissiin, alkemistiin jonka uskotaan esim. osaavan valmistaa kultaa.
Paul erotetaan yliopistosta kun hän loukkaa sen henkilökuntaa väittelyssä. Hän on masentunut, eikä löydä elämälleen tarkoitusta. Eerikki ja Eerika yrittävät saada hänet hurskaaksi kristityksi, mutta eivät täysin onnistu.
Paul matkustaa takaisin perheensä luo Falkbyhyn, mihin Bertelsköldien uusi linna on rakennettu. Siellä hän tapaa myös veli-ja sisarpuolensa. Bernhardista on tullut Torstenin kaltainen menestynyt ja viekas diplomaatti. Bernhard halveksii Paulia ja Veraa, ja kaikista eniten Esteriä, sillä he eivät ole puhdasverisiä aatelisia. Tämä johtaa konfliktiin Esterin ja Bernhardin välillä, jonka seurauksena Ester pakenee perheensä luota jotta he voisivat olla onnellisia. Myös Paul ja Bernhard riitaantuvat.
Paul lähtee etsimään äitiään, ja ajautuu Tukholmaan jossa myös Bernhard on. Tukholmassa on käynnissä poliittinen sekamelska, ja kuningas Kustaa III ei ole tyytyväinen siihen. Paul tutustuu ranskalaiseen markiisitar Hermine Egmontiin. Egmont rakastuu Pauliin. Egmont on myös kiinnittänyt Bernhardin huomion. Bernhard kosii Egmontia, mutta saa rukkaset Paulin takia. Tämä ennestään suututtaa häntä.
Bernhard ajautuu kaksintaisteluun itseään paljon paremman taistelijan kanssa loukattuaan julkisesti Egmontia rukkasten jälkeen. Paul kuitenkin tarjoutuu taistelemaan Bernhardin puolesta, mutta haavoittuu vakavasti. Paulin pelastaa hänen äitinsä, Ester, valepuvussa.
Tukholmassa mellakoidaan epävakaan poliittisen tilanteen johdosta. Mellakoiden yhteydessä Bernhard saa kivestä otsaansa ja on kauan kuoleman partaalla. Valepukuinen Ester pelastaa hänetkin, ja onnistuu käännyttämään Bernhardin kristinuskoon. Bernhardista tulee nöyrä ja katuva.
Tukholmassa törmätään taas Martti Weissiin joka matkustaa porvarikuninkaan pojan, Lauri Larssonin kanssa. Käy ilmi että Lauri on varastanut sormuksen Eerikiltä, mutta on tullut hulluksi sen voimasta. Hän vannoo väärän valan ja menettää sormuksen, joka päätyy Esterille. Selviää, että Martti Weiss on jahdannut koko elämänsä tätä sormusta, ja pyrkii ryöväämään sen Esteriltä. Ester heittää sormuksen pois, ja sen myöhemmin löytää markiisitar Egmont joka luovuttaa sen Kustaa III:lle. Martti Weiss tulee hulluksi, ja kuolee lopulta hullujenhuoneeseen.
Kuningas Kustaa III suunnittelee Tukholmassa vallankaappausta, jotta säätyjen ja valtaneuvoston epävakaa hallinto loppuisi. Häntä avustaa tässä parantunut Paul. Paul rakastuu markiisitar Egmontiin, mutta Egmont tappaa itsensä sillä on hankkinut tukea Kustaa III:n vallankumoukselle lupaamalla itsensä avioliittoon johon ei halua.
Paul on murtunut ja palaa perheensä luo. Hän on tehnyt sovinnon veljensä kanssa. Ester luopuu valepuvustaan, sopii Bernhardin kanssa, ja Bertelsköldin perhe on taas onnellisesti yhdessä. Kirja loppuu perheen sovintoon ja Kustaa III:n onnistuneeseen vallankaappaukseen.

Dramatisointi

Topelius dramatisoi itse muutaman Välskärin kertomuksien aiheen: Regina von Emmeritz ja Kaarle-kuninkaan metsästys. Välskärin kertomuksia toteutettiin radiokuunnelmaksi 1974–1975. Viisitoistaosaisen näytelmän dramatisoi Pekka Lounela.

Sarjakuva

Taiteilija Kari Suomalainen julkaisi Välskärin kertomuksiin perustuneen sarjakuvan Lukemista Kaikille -lehdessä vuosina 1949–1950. Tästä työstä Suomen sarjakuvaseura myönsi Suomalaiselle vuonna 1984 Puupää-hatun, ja Otava julkaisi Välskärin kertomuksia -sarjakuvan kirjana vuonna 1987.