google/wiki40b huggingface dataset:
Eddie Harris

Eddie Harris (20. lokakuuta 1934 Chicago – 5. marraskuuta 1996 Los Angeles) oli yhdysvaltalainen jazz- ja funk-muusikko ja -säveltäjä, jonka pääinstrumentti oli saksofoni. Hän tuli tunnetuksi 1960-luvun puolessavälissä sähköisesti vahvistettujen Varitone-saksofonien käytön pioneerina sekä muun muassa pianisti Les McCannin kanssa tekemistään soul jazz -levytyksistä. Hän soitti myös trumpettia, sähköurkuja ja sähköpianoa. Hänen tunnetuimpia sävellyksiään ovat Miles Davisin vuonna 1966 levyttämä ”Freedom Jazz Dance” sekä ”Listen Here”. Eklektisen kokeilunhalunsa ja kaupallisten menestystensä myötä häntä ei elinaikanaan aina arvostettu jazzpuristien piirissä. Vuonna 1961 julkaistu letkeä versio Ernest Goldin säveltämästä teemasta Otto Premingerin elokuvaan Exodus, yksi Harrisin ensimmäisistä levytyksistä, oli jo melkoinen hitti.
1970-luvulla Harris eteni yhä kauemmas perinteisestä jazzista ja teki Britanniassa albumin Eddie Harris in the UK yhdessä rockmuusikoiden Stevie Winwoodin ja Jeff Beckin kanssa. 1990-luvulla palasi nuoruusaikojen tyyliinsä, akustiseen bebopiin.
Kailanjärvi (Orivesi)

Maantietoa

Järven pinta-ala on 4,4 hehtaaria, se on 600 metriä pitkä ja 150 metriä leveä. Se sijaitsee Kiponvuoren ja Humalavuoren eteläpuolella olevalla suolla. Järvellä ei ole kartan mukaan saaria ja sen itärannalla on yksi vapaa-ajan asunto. Sen rantaviivan pituus on 1,4 kilometriä ja sen rannat ovat metsämaata tai soistuvaa metsää. Järvelle tulee tie yhdystieltä 3381.

Vesistösuhteet

Järvi sijaitsee Kokemäenjoen vesistössä (vesistöaluetunnus 35) Längelmäveden ja Hauhon reittien valuma-alueen (35.7) Venehjoen valuma-alueella (35.74), jonka Taipaleenjoen alaosan alueeseen (35.743) se kuuluu. Järven vedenpinnan korkeus on 132,4 metriä mpy. Siihen on johdettu ympäröiviltä soilta kahdeksan ojaa. Yksi niistä yhdistää Valkeajärven siihen. Laksuoja lähtee sen pohjoispäästä ja 1,3 kilometriä pitkä oja on johdettu Humalaniitun laakson kautta Myllyjärveen. Laskuojalla on pudotusta 43 metriä.
Kaishu

Kaishu (perint.: 楷書, yksink.: 楷书, pinyin: kǎishū) eli normaalikirjoitus on kiinalainen kirjoitustyyli, joka kehittyi suoraan lishun eli kirjurikirjoituksen pohjalta. Kaishussa kirjoitusmerkit sivelletään harmonisesti kuvitteelliseen neliöön. Kaishun kirjoitusmerkit ovat muodoltaan säännöllisiä, tasapainoisia ja yksinkertaisia. Kirjoitusmerkkien opettelu aloitetaankin juuri kaishusta. Kaishu on myös nykyisten painomerkkien vallitseva tyyli.
Jääpallon SM-kilpailu 1921

Suomen mestarit

HJK:n joukkue Armas Saarinen (mv), Felix Siimes, Pauli Pylvänen, Yrjö Tuhkunen, Niilo Tammisalo, Aarne Nissinen, Aarne Tolonen, Akseli Pietiläinen, Esko Pekonen, Lauri Backman,  Aatto Helsingius, Verner Eklöf ja Hjalmar Kelin.
HJK pelasi talven aikana 9 ottelua joista voitti 6, pelasi kerran tasan ja hävisi kaksi. VBJS pelasi niin ikään 9 ottelua, joista voitti 8 ja hävisi ainoastaan SM-loppuottelun.
Salakatselu

Salakatselu määritellään Suomen rikoslain 24 luvun 6 §:ssä toiminnaksi, jossa joku katselee tai kuvaa teknisellä laitteella kotirauhan suojaamassa paikassa tai käymälässä, pukeutumistilassa, yleisöltä suljetussa rakennuksessa tai aidatulla piha-alueella olevaa henkilöä tämän yksityisyyttä loukaten. Teon maksimirangaistus on yksi vuosi vankeutta. Salakatselun valmistelun (7 §) maksimirangaistus on kuusi kuukautta vankeutta.
Alejandro Aravena

Alejandro Aravena (s. 22. kesäkuuta 1967) on chileläinen arkkitehti. Hän työskentelee santiagolaisessa Elemental-arkkitehtiryhmässä, joka keskittyy julkista etua ja sosiaalista vaikuttavuutta ajaviin hankkeisiin, joissa tuloksena on kohtuuhintaisia asuntoja.
Aravena valmistui arkkitehdiksi vuonna 1992 Universidad Católica de Chile -yliopistosta ja perusti nimeään kantavan toimiston 1994. Vuodesta 2001 hän on johtanut Elementalia. Hän oli vuosina  2009–2015 Pritzker-palkinnon tuomariston jäsen. Hän itse sai palkinnon 2016.
Ochotona iliensis

Levinneisyys ja elinympäristö

Ochotona iliensis havaittiin Kiinan Xinjiangin Ilin alueella ensimmäisen kerran vuonna 1983, ja kolme vuotta myöhemmin se määriteltiin omaksi lajikseen. Lajin edustaja on kuvattu keväällä 2015 ensimmäisen kerran 20 vuoteen. Laji elää Tienšanin ylängön kivikoiden koloissa alueella, jonka keskimääräinen korkeus merenpinnasta on 2 800-4 000 metriä.

Ulkonäkö ja elintavat

Ochotona iliensisillä on muiden piiskujänisten tapaan pienet raajat ja pyöreät korvat. Päässään ja niskassaan sillä on kolme ruskeaa raitaa. Ravintonaan se käyttää paikallisia kasveja. Laji on päiväaktiivinen, mutta se liikkuu joskus myös öisin. Laji tekee yhdestä kahteen poikuetta vuosittain, mutta niiden koko ei ole tiedossa. Pituudeltaan laji on 20,3-20,4 senttiä.

Uhat ja suojelu

Lajin edustajia on jäljellä arviolta alle 1 000. 1990-luvun alussa lajin kannaksi oli arvioitu noin 2 000 yksilöä. IUCN on määritellyt lajin erittäin uhanalaiseksi. Vuosina 2002 ja 2003 tehtyjen tutkimusten aikana lajia ei enää havaittu 57 % paikoista, joilla lajia oli havaittu 20-vuotta aiemmin. Kannan harvenemisen tarkemmat syyt ovat epäselviä, mutta siihen arvellaan vaikuttaneen karjanpaimennuksen lisääntyminen ja ilmastonmuutos. Lajin suojelemiseksi ei kuitenkaan IUCN:n mukaan ole tehty merkittäviä toimenpiteitä.
Bertholène

Bertholène on kunta Aveyronin departementissa Midi-Pyrénées'n hallintoalueella Ranskassa. Kunnassa oli 924 asukasta vuoden 1999 väestönlaskennassa. Bertholènen pinta-ala on 47 neliökilometriä.
Orkneylaisten saaga

Sisältö lyhyesti

Luku 1-3 legendaarinen tarina Norjan asuttamisesta.
Luku 4 kertoo Norjan kuninkaan Harald Kaunotukan Orkneysaarten, Shetlandinsaarten ja Hebridien valloittamisesta. Harald lahjoitti Orkneysaaret ja Sheltlandinsaaret vastustajalleen jaarli Ragnvald Mørejarlille. Hän myöhemmin lahjoitti alueet veljelleen Sigurdille, joka oli Harald-kuninkaan luottomies.
Luku 5 kertoo Sigurdin valloituksista skottien mailla sekä hänen kuolemastaan jalkaan tulleen haavan vuoksi.
Luku 6-7 kertoo Ragnvald Mørejarlin pojan Einarin hallinnasta.
Luku 8 kertoo Einarin taisteluista Harald Kaunotukan poikien kanssa sekä Einarin poikien Arnkelin, Erlendin ja Torfinnin hallinnasta. 
Luku 9-10 kertoo Torfinnin poikien Arfinnin, Havardin, Lotin ja Hlödvigin hallinnasta ja keskenäisistä kinoistaan.
Luku 11-12 kertoo Hlödvigin pojan, Sigurd paksun hallinnasta. Mainitaan myös Clontarfin taistelu vuodelta 1014.
Luku 13-20 kertoo Sigurdin pojista: Sumarlidi, Einar, Brusi ja Torfinn sekä heidän suhteistaan Norjan kuninkaan Pyhään Olaviin.
Luku 21-29 kertoo Torfinnin sotaretkistä. Hänen sanotaan olleen Orkneysaarten mahtavin jaarli. Hänen hallinnastaan yhdessä Ragnvaldin, hänen pojan Brusin, heidän taisteluistaan ja Ragnvaldin kuolemasta.
Luku 30-32 kertoo Torfinnin viimeisistä hallitusvuosista sekä hänen pyhiinvaellusmatkastaan Roomaan.
Luku 33 kertoo Torfinnin poikien, Paulin ja Erlendin, hallinnasta.
Luku 34 kertoo Harald Ankaran taisteluista Englannissa ja hänen kuolemastaan Stamfordin sillan taistelussa (vuonna 1066).
Luku 35-37 kertoo Paulin ja Erlendin vaikeista suhteista sekä Paulin pojan, Hakonin matkasta Ruotsiin.
Luku 38-42 kertoo Norjan kuninkaan Maunu Paljassäären valloittaneen Orkneysaaret ja Orkneyn jaarli Maunu Erlendinpoika pakeni Skotlantiin. Maunu sai nimen Pyhä Maunu.
Luku 43 kertoo Maunu Paljassäären kuolemasta Irlannissa. 
Luku 44-49 kertoo Pyhän Maunun paluusta Orkneysaarille sekä hänen yhteishallinnastaan Haakon Maununpojan kanssa.
Luku 50 kertoo Pyhän Maunun kuolemasta.
Luku 51-53 kertoo Haakonin yksinvallasta.
Luku 54-56 kertoo Haakonin poikien, Haraldin ja Palin, hallinnasta, heidän kiistoistaan sekä Haraldin kuolemasta myrkytetyn viitan vuoksi.
Luku 57 kertoo Pyhään Maunuun liittyvistä ihmeistä.
Luku 58-61 kertoo Pyhän Maunun serkusta Rögnvald Kali Kolssonista.
Luku 62 kertoo Norjan tapahtumista sekä Norjan kuninkaiden valtataisteluista.
Luku 63-72 kertoo Rögnvald Kalin yrityksistä valloittaa Orkneysaaret.
Luku 73 kertoo, kuinka Rögnvald Kali onnistui valloittamaan osan saarista.
Luku 74 kertoo jaarli Paulin vankeudesta Orkneyn viikingin Svein Asleifarssonin luona.
Luku 75 kertoo jaarli Paulin katoamisesta (kuolemasta?). Tämä on saagan arvoituksellisimpia tarinoita.
Luku 76-85 kertoo Rögnvald Kalin hallinnasta.
Luku 86-89 kertoo Rögnvald Kalin ristiretkestä Pyhään maahan (vuonna 1153).
Luku 90-93 kertoo Orkneysaarista Rögnvaldin Kalin poissa ollessa.
Luku 94-102 kertoo Rögnvaldin Kalin hallinnasta paluunsa jälkeen (vuonna 1155).
Luku 103-104 kertoo Rögnvaldin Kalin kuolemasta (vuonna 1158).
Luku 105-112 kertoo Harald Maddaninpojan hallinnasta (Haakon Paulssonin pojanpoika).
Vadnagar

Historia

Vadnagar mainitaan 600-luvulla eläneen kiinalaisen matkailija Xuanzangin teoksissa nimellä Anandapura. Hän kertoo alueella olleen buddhalaisia temppeleitä, joissa eli alle tuhat munkkia. 1600-luvulla suurmogulien keisari Akbarin hovihistorioitsija Abul Fazl mainitsee Vadnagarin olleen kukoistava kaupankäynnin keskus. Alueella on ollut asutusta noin 2500 vuotta.
Maanjäristyksessä vuonna 2001 vaurioituneen Vadnagarin arkeologisen museon tilalle avattiin vuonna 2018 uusi  museo. Yksi Xuanzangin mainitsemista luostareista onnistuttiin kaivamaan esille vuonna 2008. Todisteeksi alueen muinaisesta vauraudesta seudulta on löytynyt kolikoita kuudelta eri aikakaudelta.

Väestö

Vuoden 2011 väestönlaskennan mukaan kaupungin väkiluku oli 27 790. Suurin uskonto on hindulaisuus, jota tunnustaa 92 prosenttia väestöstä, toiseksi suurin on islam, jonka kannattajia on hieman yli 7 prosenttia.
Katri Antell

Antell-Ravintolat Oy

Antell-Ravintolat Oy:llä on valtakunnallisesti yli sata henkilöstöravintolaa Helsingistä Sodankylään. Antell on henkilöstöravintola-alan kolmanneksi suurin toimija yksityisellä sektorilla. Vuosina 2011 ja 2012 Antell-Ravintolat Oy oli Taloustutkimuksen toteuttaman Työelämän päättäjät -tutkimuksen mukaan Suomen paras henkilöstöravintola-alan yritys. Antell-Ravintolat Oy on edelleen toimialansa kärjessä TEP -yrityskuvatutkimuksen mukaan. Talouselämän päättäjät suosittelevat mielellään Antell-Ravintoloita, josta kertoo henkilöstöravintola-alan paras nettosuositteluindeksi . Antell-ravintoloita on Helsingissä, Espoossa, Vantaalla, Lahdessa, Oulussa, Tampereella, Turussa, Jyväskylässä, Kuopiossa, Kouvolassa, Rovaniemellä, Sodankylässä, Kemissä, Raahessa, Sievissä, Kempeleessä ja Porissa.

Antell-Leipomot Oy

Antell-konserniin kuuluva Antell-Leipomot Oy Oulussa on Suomen toiseksi vanhin leipomo. Vuonna 2011 sen liikevaihto oli yli 7 miljoonaa euroa mikä teki siitä Suomen 17. suurimman leipomon. Leipomon ruokaleipätuotteita ovat muun muassa lounassämpylä, RuisRuis-ruisleipä, ruislimppu sekä Tuhti-sämpylät. Antellin konditoria on tunnettu erityisesti runebergintortusta, joulutortusta ja omenahyveestä.

Antell-kahvilat

Antellin kahvilatoiminta Oulussa sai alkunsa vuonna 1899. Antellilla on kuusi kahvilaa, jotka sijaitsevat Oulun Rotuaarilla, Poratiellä Höyhtyällä, Satamatiellä Toppilassa, Voimatiellä Kempeleessä, Rovaniemen Sampokeskuksessa sekä Oulun Kalevankulmassa. Osa toimipisteistä palvelee myös leipomomyymälöinä.

Historia

Katri Antell Oy on ollut aina perheyritys. Yritystoiminta alkoi vuonna 1880, kun Katri eli Catharina Henrika Antell (o.s. Pyhtilä) sai elinkeinoluvan Oulun kaupungilta ja alkoi myydä leipää omasta kopastaan Oulun torilla. Samana vuonna Katri Antellilta tilattiin leivonnaiset kuuluisan kansakoulunopettajan häihin, ja Katrista tuli oululaisten juhlien ja tilaisuuksien vakiotoimittaja. Katri Antell avasi ensimmäisen leipomomyymälänsä vuonna 1883 ja kahvilan vuonna 1899. Kahvila toimii yhä Oulun keskustassa osoitteessa Kirkkokatu 17.
Katri Antell kuoli 74-vuotiaana vuonna 1924. Katrin työtä jatkoivat hänen tyttärensä perheineen. Nuorimman tyttären Hiljan poika Aarne Viljakkala johti yhtiötä 1960-luvun lopulle asti. Vuonna 1968 Lanton perhe tuli mukaan Antellin toimintaan. Antellin johtokunnan puheenjohtajaksi tuli kauppaneuvos Viljo Lantto 1976. Samana vuonna Katri Antell Oy teki konkurssin ja siirtyi kokonaisuudessaan Lanton perheen omistukseen. Hänen poikansa, kauppaneuvos Ilkka Lantto toimi Antellin toimitusjohtajana vuoteen 2002, jolloin Antell-Leipomoiden toimitusjohtajaksi nimitettiin Annukka Lantto ja Antell-Cateringin (nyk. Antell-Ravintolat Oy) toimitusjohtajaksi Tomi Lantto. 
Antellin ravintolatoimintaa varten perustettiin vuonna 1980 Antell-Ravintolat Oy (aiemmin Antell-Catering Oy). Yhtiön ensimmäinen kohde oli Kemiran Oulun tehtaiden ruokala, joka avattiin samana vuonna. Helsingin ensimmäinen Antell-ravintola avattiin vuonna 1995. Antellin sadas henkilöstöravintola avattiin lokakuussa 2008.
Robert Bennett (poliitikko)

Robert Foster ”Bob” Bennett (18. syyskuuta 1933 Salt Lake City, Utah – 4. toukokuuta 2016 Arlington, Virginia) oli yhdysvaltalainen republikaanipoliitikko. Hän edusti Utahia Yhdysvaltain senaatissa kolme kuusivuotiskautta, vuodesta 1993 vuoteen 2011. Häntä ennen myös hänen isänsä Wallace F. Bennett oli edustanut Utahia senaatissa, vuodesta 1951 vuoteen 1974. Ennen valintaansa senaattiin Robert Bennett työskenteli Franklin Quest -yrityksen toimitusjohtajana vuodesta 1984.
Johannes Snellman

Johannes Snellman (4. joulukuuta 1885 Helsinki – 1. toukokuuta 1961 Tukholma) oli suomalainen lintutieteilijä ja taidemaalari.
Johannes Snellmanin isä Herman Henrik Snellman oli pappi, joka toimi Lontoossa merimiespappina kymmenen vuotta. Perhe muutti 1890-luvun alkupuolella Korppooseen. Snellman opiskeli vuosisadan vaihteessa Turun Reaalilyseossa, mutta lopetti koulun kesken 1902 ja meni sen sijaan opiskelemaan taidetta Turun piirustuskouluun ja Helsingin Ateneumiin. Isä-Snellman sai kirkkoherran viran Jomalan seurakunnasta Ahvenanmaalla, ja myös Johannes muutti sinne. 1918 rovasti Snellman muutti Pernajan kirkkoherraksi. Johannes jäi asumaan Ahvenanmaalle 1930-luvulle saakka, minkä jälkeen hän asui vuoroin Helsingin seudulla ja Porvoossa. 1943 hän muutti Ruotsiin Tukholman seudulle ja sai myöhemmin Ruotsin kansalaisuuden. Kesänsä hän kuitenkin vietti usein Pernajan saaristossa.
Johannes Snellman oli itseoppinut lintutieteilijä. Hän oli ensimmäisiä suomalaisia lintujen rengastajia ja sai renkaita Johan Axel Palménilta 1913. Hän rengasti yhteensä 5 900 lintua vuosina 1913–1933, muun muassa Suomen ensimmäiset merikotkat vuonna 1917. Hän oli haukkametsästäjä ja metsästi muuttohaukalla ainakin variksia (muuttohaukka pesi vielä tuolloin Ahvenanmaalla). Snellman oli erinomainen konservaattori, joka sai oppinsa Korpogårdin isännältä Arthur Eklundilta. Hän täytti lintuja muun muassa Ruotsin luonnonhistorialliselle museolle. Ahvenanmaan maakuntamuseossa on noin 200 Snellmanin täyttämää lintua. Maakotka oli hänen taiteellinen innoittajansa, ja jo vuonna 1907 hän, yhdessä nuoremman veljensä Helgen kanssa, järjesti hevosenraadon Jettbölen vuorelle Jomalaan ja tarkkaili piilokojusta haaskalla käyviä maakotkia.
Johannes Snellman perusti vuonna 1927 Suomen ja Pohjoismaiden ensimmäisen lintuaseman Eckerön Signilskäriin. Hän toimi aseman ensimmäisenä päätoimisena havainnoitsijana ja rengastajana 1927–1932. Snellman kirjoitti useita lintutieteellisiä artikkeleita Ornis Fennicaan. Hänen puolisonsa oli Karin Snellman, o.s. Colliander.
Please Kill Me

Please Kill Me: Punkin sensuroimaton esihistoria on vuonna 1996 julkaistu tietokirja, joka kertoo haastattelujen kautta punkliikkeen juurista, noususta ja myöhemmistä vaiheista. Teoksen ovat koonneet Legs McNeil ja Gillian McCain, ja se koostuu pääosin heidän tekemistään sadoista haastatteluista. Kirjan on suomentanut Ike Vil.
Please Kill Me alkaa New Yorkista ja vuodesta 1965, The Velvet Undergroundin perustamisesta ja Andy Warholin The Factoryn kuvioista. Teoksessa kuvataan muun muassa merkittävien punkyhtyeiden syntyä, niiden jäsenten kaoottisia elämänvaiheita ja kuuluisia kohtaamisia. Suuressa osassa ovat myös huumetempaukset, sosiaaliset valtataistelut, seksisekoilut ja syvällisemmät pohdinnat. Muusikoiden lisäksi puheenvuoro on toimittajilla, bändäreillä, roudareilla, näyttelijöillä ja valokuvaajilla. Kirjan pääpaino on joka tapauksessa Yhdysvalloissa 1960-luvulla syntyneellä underground-kulttuurilla, joka loi pohjan punkin kehittymiselle. Myöhemmin suureen suosioon nousseita englantilaisia punkin äänitorvia, kuten esimerkiksi Sex Pistolsia, ei teoksessa käsitellä yhtä laajasti.
Haastateltujen joukkoon lukeutuvat muun muassa Andy Warhol, Lou Reed, Danny Fields, Nico, Wayne Kramer, Iggy Pop, Dee Dee Ramone, Patti Smith, Malcolm McLaren, Nancy Spungen, Johnny Thunders, Debbie Harry ja Richard Hell.
Kirjaa on kiitelty tarkkanäköisyydestään ja ilkikurisuudestaan. Michael Monroe kommentoi Please Kill Me:tä seuraavasti: "Kiehtova kirja yhdestä rock 'n' rollin tärkeimmästä ajanjaksosta, sekä siihen liittyvistä henkilöistä ja bändeistä. Välttämätöntä luettavaa kaikille, joita kiinnostaa rock 'n' roll varsinaisessa olemuksessaan, etenkin 60-luvun lopusta ns. "punk rockin" alkujuurista lähtien".

Nimi

Please Kill Me sai nimensä Richard Hellin t-paidasta, johon tämä oli itse kirjoittanut kyseisen tekstin. Useat henkilöt ovat nähneet paidan hänen päällään, mutta hän ei itse muista pitäneensä sitä kertaakaan: "Olin liian nössö pukeutuakseni siihen, mutta muistan kyllä hyvin miten pakotin Richard Lloydin kiskomaan sen ylleen."
Veikko Vionoja

Elämäkerta

Vionoja oli alun perin nimeltään Veikko Laine, mutta koska oli toinen samanniminen taiteilija, hän muutti nimensä Vionojaksi kotinsa lähellä virranneen ojan mukaan ja mukaillen äitinsä tyttönimeä Widenoja.  
Vionoja oli kotoisin Keski-Pohjanmaan Ullavasta, ja ullavalaisuus näkyy hänen teoksissaan aihevalinnoissa ja valon käsittelyssä. Tyypillisiä aiheita ovat pohjalaiset maisemat, peltoaukeat ja maatalousrakennukset. Usein maisemaa katsotaan ikkunasta. Vionoja on maalannut myös ihmishahmoja sekä muotokuvia. Vionojan töissä on nähtävissä sekä kansallisia että kansainvälisiä piirteitä. Kansallisia piirteitä ovat paitsi pohjalaiset maaseutunäkymät myös selkeä kansantaiteen perintö. Vionoja on kuvannut töissään talojen sisäkuvien, pihapiirien ja ihmisten lisäksi myös valoa.
Vionoja sai Pro Finlandia-mitalin vuonna 1959, ja vuonna 1973 hänelle myönnettiin professorin arvonimi. Vionojan teoksia on esillä perheen kesäkodissa Ullavassa.
Joukkueenjohtaja

Joukkueenjohtaja johtaa asevoimissa noin 30 miehen vahvuista joukkuetta.
Suomessa joukkueenjohtaja on yleensä nuori upseeri (vänrikki – luutnantti) tai kokenut aliupseeri (ylikersantti – sotilasmestari).
Komento- ja huoltojoukkueen johtaja voi toimia oman toimensa ohella myös perusyksikön vääpelinä.

Joukkueenjohtajat fiktiossa

Tunnettujen sotaromaanien joukkueenjohtajia ovat esimerkiksi Erich Maria Remarquen teoksen Länsirintamalta ei mitään uutta korpraali Himmelstoss, joka toimii kasarmilla joukkueen kouluttajana mutta rintamalla aliupseerina, ja Tuntemattoman sotilaan vänrikki Koskela.
Elokuvissa esiintyviä joukkueenjohtajia ovat muun muassa Rukajärven tien luutnantti Perkola ja Platoon Leaderin luutnantti Jeff Knight.
Terhi Suominen

Terhi Suominen on suomalainen tutkija. Hän on Suomen Atlantti-seuran pääsihteeri. Vuonna 2018 hän toimii tutkijana Naton Rooman-puolustusakatemiassa, jossa hän tutkii Suomen Nato-kumppanuutta. Hän on organisaatiossa ensimmäinen suomalainen siviilihenkilö.
Suominen on koulutukseltaan valtiotieteiden maisteri.
Iso Suksijärvi

Maantiede

Järven pinta-ala on 29,7 hehtaaria ja sen pituus on 900 metriä ja leveys 250 metriä. Järven luusua sijaitsee järven länsirannalla, josta saa alkuunsa 1,3 kilometriä pitkä laskuoja Irriäisjärveen. Järveen laskee pari metsäojaa, mutta sillä on Pohjusjärveen ja Pieneen Suksijärveen yhteys kapeiden salmien kautta. Näiden kolmen järven vedenpinta on tasoissa, mutta niitä voi silti pitää erillisinä järvinä.
Järven rantaviiva on 5,4 kilometriä pitkä ja ranta on pääosin moreeni- ja kalliopohjaista metsämaastoa, josta osa on suota. Järven luusuan edessä on pieni luoto. Sen matalat rannat kasvavat vesiheinää.

Historiaa

Vuoden 1855−56 Kalmbergin kartastossa järven nimi kirjoitettiin "Iso Säksjärvi".
Rauhankappeli

Rauhankappeli eli Resvoin kappeli  oli vuosina 1913–1920 Helsingin Katajanokalla Uspenskin katedraalin tontilla sijainnut ortodoksinen kappeli. Rauhankappeli pystytettiin Romanovien hallitsijasuvun vallassaolon 300-vuotisjuhlan ja vuonna 1809 solmitun Haminan rauhan eli Suomen Venäjän keisarikuntaan liittämisen 100-vuotisjuhlan kunniaksi. Kappelin juhlalliset vihkiäiset sotilasparaateineen ja jumalanpalveluksineen olivat 27. lokakuuta 1913. Kappelin rakennustyö oli rahoitettu venäläisten toimeenpanemalla kansalaiskeräyksellä. Suomessa kappelia pidettiin Venäjän sortopolitiikan symbolina ja se rakennettiinkin ilman suomalaisten viranomaisten lupaa. Kappelin suunnittelusta oli järjestetty arkkitehtikilpailu, mutta rakennusta ei kuitenkaan toteutettu kilpailun voittaneen suunnitelman mukaisesti. Sen sijaan se toteutettiin venäläiseltä professori L. P. Šiškolta tilatun suunnitelman mukaisesti ja myös kappelin rakennustyöt tehtiin venäläisin voimin.
Suomen itsenäistyttyä kansallismieliset ylioppilaat tervasivat kappelin eräänä yönä keväällä 1919. Terva imeytyi kappelin vuolukivisiin seiniin niin lujasti ettei kappelin puhdistaminen onnistunut. Kappeli purettiinkin pian tämän jälkeen 1920.
Helsingin yksityinen kreikkalaiskatolinen seurakunta osti kappelin rakennuskivet ja tiilet rakentaakseen oman Pyhän Nikolauksen kirkon Hietaniemeen. Kappelin suuri muistolaatta päätyi Helsingin Kaupunginmuseoon, kattokruunu sijoitettiin hautausmaan kappeliin, suuri kuparille maalattu jouluikoni Uspenskin katedraaliin ja huipulla ollut risti muistomerkiksi käytöstä poistetulle Hangon ortodoksiselle hautausmaalle.
Johannes Jungarå

Johannes Arthur Jungarå (9. helmikuuta 1902 Jepua – 16. tammikuuta 1995 Uusikaarlepyy) oli suomalainen maanviljelijä ja RKP:n kansanedustaja vuosina 1958–1966. 
Jungarå syntyi Jepualla Gustaf Johannes Jungarån ja Sanna Karolina Sandbergin pojaksi. Hän oli sotilasarvoltaan alikersantti ja meni vuonna 1928 naimisiin Hellin Regina Sandbergin kanssa.  Jungarå oli Jepuan kunnanvaltuuston puheenjohtaja ja toimi vuonna 1962 yhtenä presidentin valitsijamiehistä. Hän kuoli Uudessakaarlepyyssä 92 vuoden ikäisenä.
Madetoja-palkinto

Madetoja-palkinto on Suomen Säveltäjät ry:n jakama palkinto ansioituneille suomalaisen nykymusiikin esittäjille. Vuonna 1988 perustettu palkinto on nimetty säveltäjä Leevi Madetojan mukaan.
Palkinto jaetaan suomalaiselle tai ulkomaalaiselle henkilölle tai yhteisölle, joka on toiminut erityisen ansiokkaasti suomalaisen luovan säveltaiteen hyväksi. Pääpaino on uuden musiikin esiintuomisessa.
Loistoviuhkakerttuli

Levinneisyys

Loistoviuhkakerttulia tavataan Yhdysvaltain eteläosissa ja Keski-Amerikassa. Sen populaatio on hyvin suuri ja sen kannankehitys on nouseva. Laji on luokiteltu elinvoimaiseksi.
Aisa

Aisa on kuljetusvälineen vedossa käytettävä tankomainen tai putkimainen osa.
Perinteisesti aisa on ollut esimerkiksi hevosreen tai kärryn osa, joka hevosen länkiin kiinnitettynä on toiminut vetoelimenä. Reen aisat on tehty tyypillisesti noin 50 millimetrin paksusta koivun rungosta poistamalla vain kuori. Rekiaisojen teosta tuleekin ohuen puun pään kuorimisesta "parkkuuraudalla" sanonta aisaaminen. Rekiaisat on kiinnitetty nivelillä ja ne voidaan irrottaa helposti reestä. Hevoskärryn aisat ovat taas kiinteä osa kärryä.
Aisa-nimitys on myöhemmin yleistynyt liikennevälineissä, esimerkiksi kuorma-auton perävaunussa on vetoaisa.
Aisan muodon mukaan käytetään voimistelussa nojapuiden pitkittäisistä tangoista nimitystä aisat.
Henrik Virkkunen

Johan Henrik Virkkunen (vuoteen 1938 Snellman; 30. kesäkuuta 1917 Miehikkälä – 7. maaliskuuta 1963 Helsinki) oli suomalainen liiketaloustieteilijä. Hän oli Kauppakorkeakoulun liikelaskentaopin professori 1955–1963 ja rehtori 1961–1963.
Leibnitz (piiri)

Leibnitz on yksi Steiermarkin osavaltion 17 piiristä.

Väestö

Leibnitzin piirissä asui vuonna 2005 76 580 asukasta. Ulkomaalaisten osuus väestöstä oli 3,7 %.

Liikenne

Itävallan etelärata kulkee Leibnitzin piirin läpi. Intercity-junat pysähtyvät Leibnitzin ja Spielfeld-Straßin (raja-asema) asemilla.
Hui-Hai

Kappaleet

Suluissa on merkitty kappaleen esittäjä/esittäjät. "Tähdellä" (*) merkityt kappaleet esittää: Heikki Kinnunen, Eija Ahvo, Susanna Haavisto ja Erkki Saarela.