google/wiki40b huggingface dataset:
Gooni

Gooni (m.kreik. γωνία, gōnía, tunnus gon) eli graadi eli uusaste on tasokulman mittayksikkö, joka on 1/100 suorasta kulmasta. 1 gon = π/200 rad. 1 gooni on 0,9 astetta, eli esim. 18 astetta on 20 goonia.
Yksikön etu on muun muassa se, että suoria kulmia on helppo lisätä ja vähentää asteluvuista. Jos joku kulkee esimerkiksi suuntaan 117 goonia (pohjoisesta myötäpäivään), silloin suunta kulkijasta kohtisuoraan vasemmalle on 17 goonia, oikealle 217 goonia ja suoraan taaksepäin 317 goonia. Toinen etu on se, että yksi gooni Maan isoympyrää pitkin vastaa sadan kilometrin matkaa. Eräs haittapuoli taas on se, että geometriassa yleiset kulmat 30° ja 60° on ilmaistava murtolukuina.
Yksikkö sai alkunsa Ranskassa yhdessä metrijärjestelmän kanssa. Yrityksistä huolimatta yksikkö otettiin käyttöön vain joissakin maissa tai joillakin aloilla, kuten maanmittauksessa.

Alayksiköt

Uusminuutti on 0,01 goonia, uussekunti 0,0001 goonia.
Tyttö ja villivarsa

Tyttö ja villivarsa (Flicka) on vuonna 2006 valmistunut yhdysvaltalainen elokuva, joka perustuu löyhästi Mary O'Haran vuonna 1941 ilmestyneeseen lastenkirjaan My Friend Flicka.

Juoni

Tyttö ja villivarsa on kertomus tytöstä, joka ei saa suoritettua kunnialla kouluopiskelujansa loppuun, haaveillessaan liikaa tunneilla. Katylle (tyttö) annetaan toinen mahdollisuus kesäksi luoda essee. Hän näkee ratsastaessaan villihevosen- mustangin, jonka saa myöhemmin kiinni, ja omaan tallipihaansa. Siinä on aihe hänen esseeseen- villihevoset. Katy nimeää hevosen Flickaksi- joka tarkoittaa kaunista tyttöä. Flicka kesyyntyy hitaasti, mutta säilyttää silti tulisen ja epävarman luonteen uusiin ihmisiin. Se luottaa kunnolla vain Katyyn. Tapahtumien kierre vie Flickaa ja Katya lähelle mitä vaarallisempia tilanteita, mutta Katy saa kaiken selvityttyä, ja Flicka selviää, ja jää asustelemaan Katyn luokse. Katy sai myös esseensä suoritettua, kauniin tarinan villihevosista.

Jatko-osat

Elokuvalle julkaistiin jatko-osa Tyttö ja villivarsa 2 (Flicka 2, Friends forever) vuonna 2010. Kaksi vuotta myöhemmin vuonna 2013 julkaistiin sarjan kolmas elokuva Tyttö ja villivarsa 3 (Flicka 3, Best friends).
Veronica Taylor

Ura

Taylor kiinnostui näyttelemisestä 5-vuotiaana, jolloin hän oli mukana eri koulun näytelmissä. Sittemmin hän ryhtyi opiskelemaan näyttelemistä collegessa, jonka aikana Taylor koe-esiintyi ensimmäiseen ääniroolinsa, kun eräs hänen opettajansa suositteli Tayloria eräälle ääniohjaajalle, jonka myötä 4Kids Entertainment -yhtiö palkkasi Taylorin. Tehtyään useita dubbausrooleja 2000-luvulla hänestä on tullut maansa yksi suosituimmista ääninäyttelijöistä, erityisesti Pokémonin myötä. Taylor palkittiin vuonna 2002 kuukauden ääninäyttelijäksi animesta His and Her Circumstances. Hänen ensimmäinen alkuperäinen äänirooli oli April O'Neil animaatiosarjassa Teini-ikäiset mutanttininjakilpikonnat vuosien 2003–2008 aikana, joilloin hän teki myös sarjaan liittyviin videopeleihin oman hahmonsa äänirooleja.
Esa-Pekka Salonen

Koulutus

Salonen valmistui ylioppilaaksi vuonna 1977. Musiikillisen koulutuksensa hän sai Sibelius-Akatemiassa, missä häntä opettivat käyrätorvensoitossa Holger Fransman, säveltämisessä Einojuhani Rautavaara ja orkesterinjohdossa Jorma Panula vuosina 1973–1980. Salonen suoritti sävellyksen jatko-opintoja Italiassa Sienassa 1979 Franco Donatonin sekä Milanossa 1980–1981 Niccolò Castiglionin johdolla. Lukioaikanaan vuonna 1975 hän soitti käyrätorviosuuden Piirpauke-yhtyeen levyttämässä karjalaisessa kansansävelmässä Konevitsan kirkonkellot. 
Salonen kuului nuorten säveltäjien perustaman Korvat auki -yhdistyksen perustajajäseniin ja toimi yhdistyksen ensimmäisenä puheenjohtajana.

Ura

Salonen esiintyi kapellimestarina ensimmäisen kerran Radion sinfoniaorkesterin kanssa vuonna 1979. Vuosina 1979–1980 hän johti Ylioppilaskunnan Soittajia. Hän vieraili Kansallisoopperassa vuosina 1981–1982. Salosen kansainvälinen läpimurto kapellimestarina tapahtui vuonna 1983, kun häntä pyydettiin lyhyellä varoitusajalla johtamaan Lontoon Philharmonia-orkesteria, teoksena Gustav Mahlerin kolmas sinfonia. Hän oli myöhemmin orkesterin päävierailija vuosina 1985–1994.
Vuosina 1985–1995 Salonen toimi Ruotsin radion sinfoniaorkesterin ylikapellimestarina. Hän oli vuosina 1985–1989 myös Oslon filharmonisen orkesterin päävierailija. Vuonna 1992 hänet valittiin Los Angelesin filharmonikkojen ylikapellimestariksi ja taiteelliseksi johtajaksi. Hän siirtyi vuonna 2008 Lontoon Philharmonia-orkesterin ylikapellimestariksi.
Salonen toimi Jean Sibelius -kapellimestarikilpailun tuomariston puheenjohtajana vuosina 1995, 2000 ja 2005.
Musical America nimesi Salosen vuoden 2006 muusikoksi. Vuonna 2009 hänelle  ja viulisti Hilary Hahnille myönnettiin Grammy-palkinto parhaasta taidemusiikin solistin ja orkesterin yhteisesityksestä; levyllä Ruotsin radion sinfoniaorkesteri ja Hahn esittävät Arnold Schönbergin ja Jean Sibeliuksen viulukonsertot Deutsche Grammophonin taltioimina.
New Yorkin filharmonikot on nimittänyt Salosen nimikkosäveltäjäkseen. Orkesteri esittää kaudella 2015–2016 Salosen teokset LA Variations ja Karawane. Lisäksi Salonen kuratoi orkesterin uuden musiikin biennaalin NY Phil Biennalin vuonna 2016. Hän jatkaa edelleen Lontoon Philharmonia Orchestran ylikapellimestarina. Sopimus umpeutuu elokuussa 2017, eikä ole varma että hän haluaa jatkaa sitä, sillä hän keskittyy enemmän säveltämiseen.
Salonen solmi elokuussa 2016 viiden vuoden mittaisen yhteistyösopimuksen Suomen kansallisoopperan ja -baletin kanssa. Hän toimii sen taiteellisena partnerina johtaen esityksiä ja toimien taiteellisena neuvonantajana. He esittävät myös Salosen sävellyksiä.   
Salonen palkittiin Emma-gaalassa helmikuussa 2019 Emmalla vuoden vienti Emma

Yksityiselämä

Salonen on ollut vuodesta 1991 naimisissa Elisabeth Jane Pricen kanssa. Heillä on kolme lasta, joista esikoistytär on syntynyt Tukholmassa, toinen tytär ja poika Yhdysvalloissa. Vuoden 2017 tammikuussa Jane Salonen jätti avierohakemuksen Los Angelesissa Yhdysvalloissa. Perheellä on asunnot Los Angelesissa ja Lontoossa sekä kesäpaikka Sipoossa.
Huppuraitakaija

Koko ja ulkonäkö

Huppuraitakaija on noin 19 cm pitkä ja painaa 48–60 g. Lajista tunnetaan kolme alalajia ja muotojen välillä on värieroja. Koiraan höyhenpuku on pääosin vihreä, selässä on keltaista raidoitusta, päälaki on punaruskea ja kaulan ympärillä on toisinaan kapea keltainen rengas. Posket, kurkku ja rinnan yläosa ovat siniset, yläperä ja pyrstön alapeitinhöyhenet punaiset ja siiven alapeitinhöyhenet kellanvihreät. Nokka on siniharmaa ja valkokärkinen, iiris oranssi ja jalat tummanharmaat. Naaras muistuttaa muuten koirasta mutta sen rinta on keltainen mustin raidoin ja siltä puuttuu keltainen kaularengas. Nuoret linnut muistuttavat naarasta, niiden pää on ruskea ja höyhenten kärjet ovat vihertävät.
Huppuraitakaijaa ei pidetä lemmikkinä.

Esiintyminen

Huppuraitakaija elää Papua-Uusi-Guinean keskiosien vuoristoalueilla. Sen populaatio on kooltaan yli 100 000 yksilöä ja elinympäristön ala 20 000–50 000 neliökilometriä.

Elinympäristö

Laji elää avomaihin rajautuvissa vuoristometsissä 2 500–4 000 m korkeudella merenpinnasta.

Lisääntyminen

Lajin pesintä tunnetaan puutteellisesti. Luonnossa pesä lienee puun kolossa.

Ravinto

Huppuraitakaija syö hedelmiä, siemeniä ja marjoja.
Percivall Pott

Sir Percivall Pott (6. tammikuuta 1714 – 22. joulukuuta 1788) oli englantilainen kirurgi, yksi ortopedian perustajista. Sen ohella häntä pidetään ensimmäisenä ympäristöperäisen syövän havaitsijana.
Pott toimi apulaiskirurgina St. Bartholomew’n sairaalassa 1744–1749 ja kirurgina 1749–1787. Hän edisti suuresti ortopedisia hoitokeinoja ja muun muassa esti kollegoitaan amputoimasta hänen jalkaansa pahan murtuman jälkeen ja osoitti sen paranevan lastoitettuna. Hänen 1768 ilmestynyt oppikirjansa muutti hoitotapoja Englannissa, ja sen kääntäminen ranskaksi ja italiaksi muutti käytäntöjä myös etenkin Ranskassa.
Vuonna 1775 Pott kiinnitti huomionsa nuohoojilla yleiseen kivespussin ihosyöpään ja yhdisti sen nokialtistukseen. Hän oletti noen vaikuttavan iholla suoraan syöpää aiheuttavasti, ja tämä havainto vahvistettiin koe-eläintutkimuksissa 1930-luvulla. Sitä pidetään ensimmäisenä osoituksena ympäristökemikaalin aiheuttamasta syövästä.
Uudenseelanninhaukkapöllö

Koko ja ulkonäkö

Linnun pituus on noin 29 cm ja paino noin 175 g. Suklaanruskea pienehkö pöllö, jonka puvun selkäpuolella on valkeita pilkkuja ja vatsapuolella tummia viiruja. Silmät ovat keltaiset ja pyrstö pitkähkö. Laulu on kuuluva "moo-poo" eli "more-pork" englanniksi. Saalistaessaan kirkuu "krii".
3 alalajia tunnetaan, novaeseelandiae, albaria ja undulata. Lajista on erotettu australianhaukkapöllö Ninox boobook, joka on kooltaan hieman suurempi. Monet tutkijat kuitenkin pitävät näitä kahtena lajia samana lajina Ninox novaeseelandiae.*

Esiintyminen

Uusi-Seelanti lähisaarineen, yleinen. Lajia ei ole tavattu Suomessa.

Elinympäristö

Pesii lähes kaikkialla Uudessa-Seelannissa. Lajin laulu on siellä yleisin öinen luonnonääni.

Lisääntyminen

Pesä voi olla mitä moninaisemmassa paikassa, esimerkiksi maassa tai kalliojyrkänteellä, mutta tavallisimmin se on puunkolossa. Munia on 2–5, ja naaras hautoo niitä 20–30 päivää. Poikaset jättävät pesän 5 viikon ikäisinä.

Ravinto

Syö etupäässä hyönteisiä ja muita selkärangattomia, sekä pikkunisäkkäitä, gekkoja ja lintuja. Saalistaa öisin.

Mytologiaa

Uuden-Seelannin maoreille uudenseelanninhaukkapöllö oli merkittävä ennelintu. Pöllön ilmaantuminen pihalle tai sisälle asuntoon tiesi kuoleman vierailevan talossa. Saalistusäänen kuuleminen toi huonoja uutisia ja laulun kuuleminen hyviä. Maorien mielestä pöllöillä oli kyky suojella, varoittaa ja neuvoa ihmisiä.
Danielle Steel

Danielle Fernandes Dominique Schuelein-Steel (s. 14. elokuuta 1947 New York) on yhdysvaltalainen kirjailija.
Sukujuuriltaan portugalilais-saksalainen Steel opiskeli nuorena New Yorkissa ja lähti Pariisiin, jossa hän työskenteli mainostoimistossa. Hän alkoi kirjoittaa romaaneja, joita on käännetty 43 kielelle ja myyty yli 650 miljoonaa kappaletta. Vuonna 1989 Steel pääsi Guinnessin ennätystenkirjaan oltuaan The New York Timesin parhaiten myyneiden kirjojen listalla 381 viikkoa peräkkäin.
Steel on yhdeksän lapsen äiti, ja toimii monissa lasten hyvinvointia edistävissä yhdistyksissä. Hän asuu lapsineen San Franciscossa. Perhe-elämän ja luovan työn ohella Steel on ottanut televisiossa kantaa lasten hyväksikäyttöä vastaan. Hän on American Humane Associationin puolestapuhuja.
Publishers Weekly -lehden laatiman tilaston mukaan Steel oli 1990-luvun kolmanneksi myydyin kirjailija Yhdysvalloissa. Steelin teoksia myytiin 1990-luvulla yli 37,5 miljoonaa kappaletta. Parempaan tulokseen ylsivät vain jännityskirjailijat John Grisham ja Stephen King.
Tom Söderman

Tom-Christian Leander Söderman (3. huhtikuuta 1936 Helsinki – 14. huhtikuuta 2015 Helsinki) oli suomalainen diplomaatti ja toimittaja.
Söderman oli vuosina 1956–1959 sekä 1960–1961 Suomen Tietotoimiston toimittaja ja 1961–1963 Yleisradion toimittaja. Hän siirtyi diplomaattiuralle ja toimi Tukholmassa 1963–1967 avustavana lehdistöattaseana ja 1971–1975 vastaavana lehdistöattaseana. Lehdistöneuvoksena Söderman toimi 1975–1977 Tukholmassa ja 1977–1984 Lontoossa. Tukholmassa hän pyrki kylmän sodan aikana esittämään mielipiteitä Suomen ulkopolitiikan tueksi. Söderman oli ulkoministeriön lehdistöpäällikkö 1985–1988, Göteborgin pääkonsuli 1988–1993 ja Reykjavikin suurlähettiläs 1993–2000.
Diplomaattiuransa jälkeen Söderman toimi vapaana kirjoittajana. Hän kirjoitti säännöllisesti kolumneja ruotsalaiseen Utrikesbloggeniin ja kulttuurireportaaseja Nya Argusiin. Yhdessä Camilla Lindbergin kanssa hän kirjoitti kirjan Röster från Rosala (Schildt, 2007).
Brooke Nevin

Brooke Candice Nevin (s. 22. joulukuuta 1982) on kanadalainen näyttelijä. Hänen tunnetuimmat roolihahmonsa ovat Rachel Berenson scifi-sarjassa Animorphs (1998–1999) ja Julianne ”Jules” Simms tv-sarjassa Breakout Kings (2011–2012). Hän oli pääosassa Tiedän mitä teit viime kesänä -trilogian suoraan videolle julkaistussa kolmannessa elokuvassa Tiedän mitä teit viime kesänä 3.
Afonso I

Afonso I (1456 – 1542 tai 1543), alkuperäiseltä nimeltään Nzinga Mbemba, oli Kongon kuningaskunta -nimisen, Kongon alueella vuosina 1300–1800 olleen yhteiskunnan hallitsija. Kongon kuningas Afonso I kääntyi kristinuskoon ja avasi maan kaupalle ja muulle eurooppalaiselle vaikutukselle, ja samalla suurin osa kongolaisista kastettiin kristinuskoon, joka sai paljon vaikutteita myös paikallisista uskonnoista.
Guillaume Depardieu

Guillaume Jean Maxime Antoine Depardieu (7. huhtikuuta 1971 Pariisi, Ranska – 13. lokakuuta 2008 Garches, Ranska) oli ranskalainen näyttelijä.
Hänet palkittiin 1996 César-palkinnolla lahjakkaimpana nuorena näyttelijänä.
Lahjakkaaksi näyttelijäksi mainitun Depardieun elämää varjostivat monenlaiset ongelmat, kuten alkoholi ja huumeet. Vuonna 1995 sattuneen moottoripyöräonnettomuuden jälkeen tehdyssä leikkauksessa hän sai stafylokokkitartunnan, jonka vuoksi jalka jouduttiin amputoimaan 2003. 
Depardieu kuoli sairaalassa Pariisin lähellä kuvauspaikalla Romaniassa saamaansa keuhkokuumeeseen. Depardieun vanhemmat olivat näyttelijät Gérard Depardieu ja Élisabeth Depardieu. Hänellä oli tytär Louise (s. 2001) avioliitosta näyttelijä Élise Ventren kanssa.
Moraalinen universalismi

Ihmisoikeusetiikka eli moraalinen universalismi on humanistinen näkemys, jonka mukaan jo nyt on löydettävissä kaikille (järkeville) moraalisille järjestelmille suurin yhteinen nimittäjä, vaikkei absoluuttisen moraalin sisällöstä ikinä päästäisi yhteisymmärrykseen. Tätä suurinta mahdollista yleisesti hyväksyttävien sääntöjen joukkoa tulee vaalia kaiken etiikan pohjana.
Koska eri uskonnollisissa perinteissä ja kulttuureissa on huomattavaa erimielisyyttä etiikasta, sekulaarilla tavalla kaikkia sitovalle etiikalle on tarve.
Käytännössä tämä universaalinen moraali käsittäisi sellaisia moraaliohjeita kuin ihmisoikeudet tai rikokset ihmisyyttä vastaan. Käytännössä näitä sääntöjä valvotaan perustuslain avulla ja kansainvälisen rikostuomioistuimen kautta.
Motoo Tatsuhara

Jalkapallomaajoukkue

Tatsuhara edusti Japanin maajoukkuetta vuosina 1934-1936. Hän osallistui muun muassa kesäolympialaisiin 1936.
Aulis Alanen

Aulis Arvid Alanen (7. heinäkuuta 1929 Isokyrö – 13. tammikuuta 1998 Pirkkala) oli suomalainen kasvatustieteilijä ja Tampereen yliopiston aikuiskasvatuksen professori vuosina 1986–1990. Hän kuului suomalaisen aikuiskasvatuksen teorian ja tutkimusperinteen keskeisiin kehittäjiin. Alasen tutkimusala oli vapaa sivistystyö, aikuisten omaehtoinen ja vapaa-aikana tapahtuva opiskelu. 
Alasen väitöskirja Edistävä ja viihdyttävä opintokerhotoiminta (1969) tarkasteli aikuisten vapaita ryhmäopintoja sosiaalisen osallistumisen muotona.
Aulis Alasen poikia ovat Kansallisen audiovisuaalisen arkiston erikoistutkija Antti Alanen ja elokuvakriitikko, rock-journalisti Asko Alanen.
Tikka T3

Rakenne

Tikka T3 -kiväärissä on käytössä Sakon kehittämä lasikuituvahvisteinen polypropyleenitukki. Tukki kestää hyvin lämpötilan- ja kosteuden vaihteluja. 
Kiväärin piippu on valmistettu kylmätakomalla ja se on vapaasti värähtelevä. 
Aseessa on yksirivinen neljän patruunan irtolipas, mikä on valmistettu lasikuituvahvisteisesta polymeeristä. Yksirivinen lipas tekee aseesta entistä luotettavamman.
Emily Hobhouse

Emily Hobhouse (9. huhtikuuta 1860 Liskeard, Cornwall – 8. kesäkuuta 1926 Lontoo) oli brittiläinen kansalaisaktivisti ja hyväntekijä. Hänet tunnetaan parhaiten buurisodan aikaisten keskitysleirien epäinhimillisyyksien tuomisesta yleiseen tietoisuuteen.
Hänen veljensä oli sosiologi ja poliittinen kirjailija Leonard Hobhouse.

Elämä

Hobhouse asui 35-vuotiaaksi asti kirkkoherrana toimineen isänsä luona Cornwallissa. Isänsä kuoltua hän aktivoitui vapaaehtoisessa avustustyössä ja kansalaisvaikuttamisessa. Hän teki raittiustyötä Yhdysvalloissa.
Hobhouse vastusti Britannian syksyllä 1899 aloittamaa buurisotaa ja oli mukana organisoimassa sodanvastaista kansalaistoimintaa. Saatuaan tietoja brittien sodankäynnin aiheuttamista siviilien kärsimyksistä hän perusti lokakuussa 1900 rahaston keräämään avustuslahjoituksia sodasta kärsineille naisille ja lapsille, lähinnä buureille. Joulukuussa 1900 Hobhouse matkusti sotatoimialueelle Etelä-Afrikkaan ja sai luvan vierailla keskitysleireillä, joihin britit osana sodankäyntiä olivat sulkeneet Transvaalin ja Oranjen vapaavaltion koko siviiliväestön, erityisesti naiset ja lapset. Hän järkyttyi ylikansoitettujen leirien puutteellisista ja epähygieenisistä oloista sekä kenraali Horatio Kitchenerin soveltaman poltetun maan taktiikan armottomuudesta. Palattuaan keväällä 1901 Englantiin hän kertoi julkisesti havainnoistaan, jotka aiheuttivat paljon kohua. Oppositiossa olleet liberaalit nostivat asian esiin parlamentissa, joten lordi Salisburyn hallituksen oli asetettava Millicent Fawcettin johtama komitea tutkimaan leirien oloja. Hobhouse yritti vierailla Etelä-Afrikan keskitysleireillä uudelleen lokakuussa 1901, mutta tällä kertaa hänet pidätettiin Kapkaupungissa ja lähetettiin takaisin Englantiin. Hän palasi sodan päättymisen jälkeen vuonna 1903 Oranjejoen siirtokuntaan viideksi vuodeksi tekemään avustustyötä buurien parissa.
Hobhouse vieraili Etelä-Afrikassa viimeisen kerran vuonna 1913 paljastamassa ”kansallisen naismuistomerkin” (Nasionale Vrouemonument) Bloemfonteinissa. Hän huolestui tässä yhteydessä alueen intialaisväestön asemasta ja antoi tukensa Mahatma Gandhin toiminnalle. Hobhouse vastusti Britannian osallistumista ensimmäiseen maailmansotaan ja teki maailmansodan aikana Keski-Euroopan maiden siviileihin kohdistunutta avustustyötä. Kuoltuaan Lontoossa vuonna 1926 hänet haudattiin Bloemfonteinin naismuistomerkin luo.

Muistaminen

Hobhousen mukaan nimettiin vuonna 1969 valmistunut Etelä-Afrikan laivaston sukellusvene SAS Emily Hobhouse, jonka nimeksi vaihdettiin vuonna 1999 SAS Umkhoto.
Risto Elovainio

Risto Elovainio on suomalainen lääkäri, joka tunnetaan erityisesti urheilulääkärinä. Elovainio aloitti 1960-luvun lopussa tieteelliset tutkimukset anabolisten steroidien vaikutuksista. Hän on urheilulääkäri ja on toiminut Suomen olympiajoukkueen lääkärinä. Hän on ollut Suomen olympiakomitean lääketieteellisen komission puheenjohtaja ja kansallisen antidopingtoimikunnan jäsen.
Ogre tramplīnlēkšanas

Historia

12. tammikuuta 2008 avattiin Ogreen K10 -mäki. Se oli Latvian ainoa käytössä oleva hyppyrimäki, koska Siguldassa oleva Latvian ensimmäinen hyppyrimäki Valmiera oli mennyt ajan saatossa hyppykelvottomaksi. Myöhemmin samana vuonna rakennettiin myös K15- ja K5 -mäet.
Sisaret 1918

Taustaa

Kansan Arkistossa työskennellyt Laitinen tutustui punaisten kertomuksiin jo vuosia ennen projektin käynnistymistä. Saatuaan ajatuksen teoksesta, hän valitsi toteuttajiksi kymmenen 1970–1980-luvuilla syntynyttä naispiirtäjää, jotka kokoontuivat ensimmäisen kerran vuonna 2016. Ainur Elmgreniä lukuun ottamatta yhdelläkään ei ollut suhdetta sisällissotaan lähisukulaistensa kautta. Piirtäjiltä tuli ajatus, että tasapuolisuuden vuoksi mukaan otettaisiin myös valkoisten tarinoita, joita löytyi Suomalaisen Kirjallisuuden Seuran arkistoista. Lopulta mukaan valikoitui kolme valkoisella puolella olleen naisen tarinaa. Kahdeksan naisen muistelmien lisäksi teoksessa on kahden tyttölapsen kertomukset. 
Laitinen kirjoitti arkistoista löytyneet tarinat puhtaaksi, ja antoi ne tekijöille, jotka muokkasivat käsikirjoituksen ja piirsivät sarjakuvat. Hän ei ottanut mukaan kaikkein väkivaltaisimpia kertomuksia, koska halusi välttää sisällissotaan liittyviä kliseitä. Jokaisen tarinan nimenä on muistelijan etunimi, ja kirjan lopussa on lyhyt esittely henkilöstä. Mukana on esimerkiksi 1960-luvulla tallennettu Martta Koskisen kertomus. Tapahtumissa kuvataan muun muassa Tampereen ja Helsingin taisteluja sekä Hennalan vankileiriä.
Projekti sai apurahan Koneen Säätiöltä. Huhtikuussa 2018 teoksen originaaleja oli näytteillä Helsingissä sijaitsevan Sarjakuvakeskuksen galleriassa.
Jani Kääriä

Jani Petteri Kääriä (s. 24. joulukuuta 1969), taiteilijanimeltään Kaaria, on suomalainen taidemusiikin säveltäjä. 
Kääriä on opiskellut Sibelius-Akatemiassa Eero Hämeenniemen, Anders Eliassonin ja Kaija Saariahon johdolla, ja University of Miamissa Dennis Kamin johdolla. Lisäksi hän on opiskellut Magnus Lindbergin ja Anders Hillborgin mestarikursseilla. Vuonna 1998 Kääriä sai ainutkertaisen Einojuhani Rautavaara -stipendin. 
Kääriän tärkein teos on Suomen Kansallisoopperan tilaama modernissa ympäristössä tapahtuva muinaisegyptiaiheinen Osiris-ooppera, jonka synopsiksen laatijana ja puolilibretistinä hän oli, ja jonka kantaesitys oli vuonna 2003 yhteistyössä Musica Novan kanssa. Hän on säveltänyt orkesterimusiikkia, muun muassa Ylen tilauksesta syntyneen orkesteriteoksen Per-Djet. Sen kantaesitys oli 2002 Radion sinfoniaorkesterin toisessa 75-vuotisjuhlakonsertissa. Lisäksi hän on säveltänyt sellokonserton (2012, kantaesitys 2019), 4 kuoroteosta, lukuisia kamarimusiikkiteoksia ja teoksia sooloinstrumenteille. 
Kääriä on sanonut olevansa maailman ensimmäinen säveltäjä, joka on säveltänyt muinaisegyptiläistä uskontoa a cappella kuoromusiikiksi. (Egyptian book of the Dead)Vuonna 2007, 2013, ja lopulta vuonna 2015 hän kehitti aiheen oopperalibretosta ¨Tutankhamun¨. Libretto aiheesta on englanniksi, mutta myös suomeksi nimellä Tutankhamon. Musiikillisesti hänen kirjoittamansa libretto antaa monipuolisia mahdollisuuksia lyyriseen muotoilevaan ilmaisuun, jossa hengellinen temaattisuus on kauaskantoista. Jani Kääriä on asunut USA:ssa ja matkustellut ja asunut lyhyitä aikoja Egyptissä vuodesta 2001, ja tietää hyvin että tieteellisestikin aihe on kansainvälisesti englannin kielinen, ja suomenkielinen huomioimalla tämän.  
Sävellystyylissään hän on kehittänyt oman harmonisen tekniikkansa, jossa kolmekin tonaalista tasoa voi esiintyä pyramidimaisesti päällekkäin kehittäen dissonansseja. Tällä tavalla hänen musiikkinsa voi kuulostaa romanttiselta ja modernilta samanaikaisesti.
Merihistoriallinen museo

Merihistoriallinen museo (ruots. Sjöhistoriska museet) on museo Ruotsin pääkaupungissa Tukholmassa. Se sijaitsee Ladugårdsgärdetin kaupunginosan alueella. Museo esittelee Ruotsin kauppamerenkulun, laivanrakennuksen ja meripuolustuksen historiaa, ja se on yksi Ruotsin valtion kolmesta merihistoriallisesta museosta. Museoon on ilmainen sisäänpääsy. 
Klassistinen museorakennus rakennettiin vuosina 1933–1935, ja sen suunnittelusta vastasi ruotsalainen arkkitehti Ragnar Östberg. Se rakennettiin Tukholman vuoden 1930 messujen näyttelyalueen paikalle. Käyttöön museo vihittiin 28. toukokuuta 1938. Museon rakentamisen teki mahdolliseksi Knut ja Alice Wallenbergin säätiön antama rahalahjoitus.
Näytteillä museossa on muun muassa useita yksityiskohtaisia malleja 1700-luvun aluksista sekä kajuutta kuningas Kustaa III:n Amphion-huvijahdista. Museoon on myös sijoitettu Pohjoismaiden suurin merikirjasto. Museon ulkopuolella on Nils Sjögrenin suunnittelema pronssinen patsas Sjömannen. Se pystytettiin toisessa maailmansodassa kuolleiden ruotsalaismerimiesten muistoksi vuonna 1953.
Matti Jämsén

Matti Jämsén (s. 1979 Helsinki) on suomalainen keittiömestari. Hän voitti suomalaisen Vuoden kokki -kilpailun vuonna 2005. Hän työskenteli tuolloin ravintola G. W. Sundmansin palveluksessa. Matti Jämsén edusti Suomea vuoden 2011 Bocuse d’Or -kilpailussa sijoittuen viidenneksi ja vuoden 2015 kilpailussa, jossa hän nousi neljänneksi ja voitti palkinnon parhaasta lihavadista.  Hän voitti Food & Fun –kilpailun Islannissa vuonna 2011.
Hän on toiminut muun muassa ravintola Cellassa (Helsinki), hotelli Vaakunan Memphis-ravintolassa, ravintola Piratessa (Hanko), Kalastajatorpalla, Fishmarketissa, Katajanokan kasinolla, Chez Dominiquessa, oslolaisissa huippuravintoloissa Restaurant Bagatellessa (kaksi Michelin-tähteä) ja vuoden 1993 Bocuse d’Or -voittaja Bent Stiansenin omistamassa Restaurant Statholdergaardenissa (Michelin-tähti) sekä Die Quadricassa Saksassa. Hän toimi Tallink Siljan ravintoloista vastaavana ravintolatoimenjohtajana. Hän on ollut myös yrittäjä omassa Matti Jämsen Oy:ssa.
Vuodesta 2017 lähtien Jämsén on toiminut Suomen Bocuse d’Or -joukkueen johtajana (presidenttinä) ja osallistuu myös seuraavien kilpailujen tuomaristoon. Häntä ennen Suomen kisajoukkuetta johti Pekka Terävä.