Siperiaan karkottaminen

Siperiaan karkottaminen on Venäjällä jo tsaarinvallan aikana alkanut rangaistuskäytäntö. Järjestelmä tunnettiin nimellä katorga (ven. ка́торга). Vangit vietiin kaukaisiin asumattomiin osiin Siperiaa, jossa työleirit sijaitsivat. Katorga perustettiin jo 1600-luvulla ja bolševikit jatkoivat sen käyttöä keisarin syrjäyttämisen jälkeen Gulageina. Karkotus Siperiaan sai nykyäänkin ikävältä kuulostavan kaiun. Siitä käytetään Venäjällä yhä vielä vanhaa nimitystä ”Puiden laskeminen”: näin siksi, että jostain syystä syntyi käsitys, ettei karkotetuilla olisi mitään muuta tekemistä kuin laskea metsien puita. Sanonnasta tuli yhä elävä lentävä lause.

Järjestelmän historia ja piirteet

Päinvastoin kun keskitysleirit, katorga oli normaali osa rangaistuskäytäntöä, vaikka sillä olikin samoja piirteitä, yksinkertaiset leirimäiset olot ja pakkotyö. Katorgat perustettiin Siperian kaukaisiin osiin, joissa ei ollut kaupunkeja eikä teitä, mutta jotkut vangit pääsivät silti pakenemaan takaisin kotisijoilleen. Noin 20 000 ihmistä lähetettiin 1800-luvun puolivälissä vuosittain Siperiaan, 2/3 ilman oikeudenkäyntiä. 1 500 kovaan pakkotyöhön tuomittua vietiin kaivoksiin itä-Siperiaan. Matka taittui aluksi kävellen, sittemmin jokia pitkin höyrylaivojen vetämillä proomuilla.
Karkotettuja on ja on ollut kahdenlaisia: rikosvangit ja poliittiset karkotetut. Viimeksi mainittu kattaa myös juutalais- ja muut rotuvainot, joita varsinkin Josif Stalinin aikana esiintyi erittäin runsaasti. Alun pitäen Siperiaan karkotettiin rangaistusvankeja. Eräs tunnetuimpia tällaiseen tuomittuja suomalaisia oli kuuluisa murhamies Matti Haapoja. Myöhemmin, rautateiden tullessa, vankeja ryhdyttiin käyttämään rautateiden rakentajina, ja kun Siperiasta löytyi malmiesiintymiä, vankityövoimaa sijoitettiin myös kaivostyöhön.
Poliittisia vankeja alettiin lähettää Siperiaan Pietari Suuren aikana; heistä käytettiin nimitystä ”maanpakolainen”, ja heillä oli huomattavasti helpommat oltavat kuin rangaistusvangeilla. Maanpakolaisten piti vain asua määrätyssä paikassa ja ilmoittautua määräajoin viranomaisille eli he olivat tiettyyn asuinpaikkaan sidottuja ehdonalaisvankeja. Yksi esimerkki tsaarinajan poliittisista Siperiaan karkotetuista on myöhempi Suomen presidentti Pehr Evind Svinhufvud, joka oli karkotettuna Tomskissa 1914–1917 ja eli kertomusten mukaan siellä varsin mukavasti.
Stalinin aikana järjestelmä paisui ja siitä tuli äärimmäisen pahamaineinen Gulag-järjestelmä, josta joskus käytettiin salaisen poliisin päällikön mukaan nimitystä Berijan tarhat.

Kuuluisia karkotettuja

Yksi kuuluisista Siperiaan tuomituista oli kirjailija Fjodor Dostojevski, joka vietti Siperiassa vuodet 1849–1854 tuomittuna vallankumouksellisesta toiminnasta Nikolai I:sta vastaan. Dostojeski hylkäsi rangaistusta suorittaessaan vasemmistolaiset aatteensa, ja hänestä tuli konservatiivi ja syvästi uskonnollinen. Myös monet Venäjän vallankumoukseen osallistuneet olivat viettäneet aikaa Siperiassa.
Anton Tšehov vieraili 1891 Katorga-leirillä Sahalinin saarella Venäjän Kaukoidässä ja kirjoitti leirin oloista 1893 julkaistussa teoksessaan "Sahalinin saari". Aleksandr Solženitsyn vertasi myöhemmin Tšehovin ajan oloja Neuvostoliiton vankileirien saaristoon havainnollistaakseen selviytymismahdollisuuksien minimaalisuuden Gulageilla.
Myös Pjotr Kropotkin kirjoitti kirjan valtakunnan vankilajärjestelmän tilasta ollessaan Transbaikalin kuvernöörin apulaisena. (englanniksi )