Aleksandr Puškin

Tausta

Puškin syntyi Moskovassa. Isänsä puolelta hän kuului Venäjän aateliin. Hänen äidinpuoleisen isoisänsä isä oli Etiopian seudulta vuonna 1701 Konstantinopoliin tuotu afrikkalainen orja Ibrahim Petrovitš Gannibal, jonka Venäjän Turkin-suurlähettiläs Savva Raguzinski adoptoi vuonna 1704.
Puškinin tuotanto on varsin monipuolista: kuuluisimpien romaanien Jevgeni Oneginin, Patarouvan ja Kapteenin tyttären lisäksi hän on kirjoittanut tragedian Boris Godunov, näytelmiä ja satuja. Hänen ehkä kuuluisin satunsa on Satu tsaari Saltanista, hänen pojastansa mainehikkaasta ja mahtavasta urhosta ruhtinas Guidonista ja ihanasta prinsessa Joutsenesta.
Puškin pyrki vieraista vaikutteista vapaaseen runokieleen hyläten pseudoklassismin ja ylitunteellisen esiromantiikan. Tilalle hän toi satiirisen teräviä säkeitä keisarinvaltaa ja muita auktoriteetteja vastaan (Vapaus, 1817). Poliittisten mielipiteidensä vuoksi Puškin karkotettiin toukokuussa 1820 Pietarista Etelä-Venäjälle. Hän sai palata Nikolai I:n noustua valtaan.

Elämä ja ura

Puškinin isä Sergei Lvovitš Puškin (1767–1848) oli 1100-luvulta peräisin olevan huomattavan venäläisen suvun jälkeläinen. Äiti Nadežda (Nadja) Ossipovna Gannibal (1775–1836) oli isänsä isoäidin puolelta sukua saksalaisille ja skandinaavisille aatelisille. Hän oli Ossip Abramovitš Gannibalin (1744–1807) ja tämän vaimon Maria Aleksejevna Puškinan (1745–1818) tytär.
Puškinin isoisän Ossip Abramovitš Gannibalin isä oli afrikkalainen paašipoika Abram Petrovitš Gannibal (1696–1781), jonka Pietari Suuri kasvatti. Abram kirjoitti kirjeessä Pietari I Suuren tyttärelle keisarinna Elisabetille olevansa kotoisin Lagon-nimisestä kaupungista. Venäläiset elämäkertakirjailijat ovat päätelleet Lagonin olevan Etiopiassa, jossa oli ortodoksikristittyjä yhteisöjä. Tutkiessaan Jevgeni Oneginia Vladimir Nabokov esitti etiopialaisteoriasta vakavia epäilyjä. Vuonna 1995 Dieudonné Gnammankou hamotteli vahvan perusteen, että Lagon oli kaupunki Tšadjärven eteläosassa, nykyisessä Pohjois-Kamerunissa. Kummallekaan teorialle ei kuitenkaan ole esitetty ratkaisevia todisteita. Opiskeltuaan Ranskassa sotilasinsinööriksi Gannibal meni Räävelin kuvernööriksi ja myöhemmin tittelillä Général en Chef (kolmanneksi korkein sotilasarvo) merilinnoitusten ja kanavien rakentajaksi.
Puškin julkaisi ensimmäisen runonsa viisitoistavuotiaana. Hänen päättäessään niihin aikoihin kouluaan arvovaltaisessa Keisarillisessa lyseossa Tsarskoje Selossa lähellä Pietaria hänen lahjakkuutensa oli jo laajasti tunnustettu Venäjän kirjallisuuspiireissä. Koulun jälkeen Puškin heittäytyi elinvoimaiseen ja riehakkaaseen pääkaupungin Pietarin älylliseen nuorisokulttuuriin. Vuonna 1820 hän julkaisi ensimmäisen runoelmansa Ruslan ja Ljudmila, joka aiheutti paljon kiistaa aiheensa ja tyylinsä vuoksi.
Puškin kääntyi vähitellen sosiaalisten uudistusten kannalle ja nousi johtamaan kirjallisuusradikaaleja. Tämä suututti hallitusta, ja vuonna 1820 hänet karkotettiin pääkaupungista, ja hän päätyi Chişinăuhun, jossa hänestä tuli vapaamuurari. Siellä hän liittyi salaiseen järjestöön Filikí Etaireíaan, jonka tarkoituksena oli kaataa osmanivalta Kreikassa ja perustaa itsenäinen Kreikan valtio. Puškinia inspiroi Kreikan vallankumous, ja kun sota osmaneja vastaan alkoi, hän piti päiväkirjaa kansannousun tapahtumista.
Hän pysyi Chișinăussa vuoteen 1823 asti ja kirjoitti siellä kaksi romanttista runoa, jotka toivat hänelle laajaa suosiota, Kaukasian vanki ja Bahtšisarain suihkulähde. Vuonna 1823 Puškin muutti Odessaan, jossa hän jälleen joutui törmäyskurssille hallituksen kanssa. Hänet lähetettiin vuosiksi 1824–1826 maanpakoon äitinsä maatilalle Mihailovskojeen lähelle Pihkovaa.
Jotkut viranomaiset sallivat hänen tavata keisari Nikolai I:sen, jotta hän voisi vedota vapauttamisensa puolesta. Nikolai myönsi sen. Dekabristikapinalliset olivat säilyttäneet Puškinin poliittisia runoja, ja pian hän oli hallituksen tiukan sensuurin alla eikä hän päässyt matkustamaan tai julkaisemaan oman tahtonsa mukaan. Hän oli kirjoittanut kuuluisimman näytelmänsä Boris Godunovin äitinsä maatilalla ollessaan, mutta sai julkaista sen vasta viiden vuoden päästä. Alkuperäinen sensuroimaton versio draamasta nähtiin teattereiden lavalla vasta vuonna 2007.
Vuonna 1831, aikana jolloin Puškinin kirjallinen vaikutus kasvoi, hän tapasi toisen venäläisen varhaisen kirjailijan, Nikolai Gogolin. Luettuaan Gogolin vuosien 1831–1832 novellit Dikankan iltoja Puškin tuki häntä kriittisesti ja esitteli Gogolin kuuluisimpia novelleja vuonna 1836 perustamassaan lehdessä (″Aikalainen”). 
Pitkään emmittyään Natalja Gontšarova hyväksyi Puškinin kosinnan huhtikuussa 1830 saadessaan takeet, ettei keisarin hallinnolla ollut aikomuksia vainota vapaamielistä runoilijaa. He kihlautuivat virallisesti 6. toukokuuta 1830 ja lähettivät hääkutsut. Häitä siirrettiin vuodella koleraepidemian ja muiden vaikeuksien vuoksi. Avioliitto solmittiin 18. helmikuuta 1831 (vanhaa lukua) Isossa taivaaseenastumisen kirkossa Moskovan Bolšaja Nikitskaja -kadulla. Puškinista ja hänen vaimostaan Natalja Gontšarovasta tuli hovipiirien säännöllisiä vieraita. Kun keisari myönsi Puškinille alimman hovivirkanimikkeen, runoilija raivostui, koska koki tsaarin nöyryyttävän häntä antamalla ymmärtää, ettei Puškinia hyväksytty hoviin omien ansioidensa vuoksi vaan että hänen vaimonsa (jolla oli monia ihailijoita tsaari mukaan lukien) voisi osallistua hovin tanssiaisiin.
Vuonna 1837 Puškin oli vajoamassa yhä syvempiin velkoihin, ja hän kuuli juoruja, että hänen vaimonsa oli aloittanut rakkausjutun. Vastauksena Puškin haastoi Natalja Gontšarovan väitetyn rakastajan, oman lankonsa Georges d’Anthèsin kaksintaisteluun, vaikka tämä oli 10. tammikuuta 1837 solminut avioliiton Natalia Gontšarovan sisaren Jekaterina Gontšarovan. Kaksintaistelu käytiin 10. helmikuuta 1837, ja molemmat haavoittuivat. Luoti osui Puškinin pernaan, ja kahden päivän kuluttua Puškin kuoli. Kaksintaistelu oli Venäjällä laitonta, ja Anthès vangittiin, mutta syytteistä häntä vastaan luovuttiin. Puškinin viimeinen koti on nyt hänen kotimuseonaan.
Puškinin kuoleman jälkeen Natalia Gontšarova tuli raskaaksi. Hän solmi avioliiton Pjotr Lanskoin kanssa. Hovissa lapsen isäksi arveltiin keisaria. Puškinin kuoleman jälkeen (1837) Mihail Lermontov kirjoitti runon ″Runoilijan kuolema”, jossa hän syytti hovin sisäpiiriä tämän kuolemasta. Pian Lermontov komennettiin Kaukasiaan 
Puškininille pystytettiin vuonna 1880 patsas Moskovassa.

Muistoalue Puškinskije Goryssa

Pihkovan alueen Puškinskije Goryssa sijaitsee Aleksandr Puškinille omistettu muisto- ja museoalue. Sen luostarialueella on kirjailijan hauta.