Suvivirsi

Suvivirsi on virsikirjan virsi numero 571, ja se alkaa sanoilla ”Jo joutui armas aika” (ruots. Den blomstertid nu kommer). Virressä on kuusi säkeistöä. Sen säveltäjää ei tunneta, joten virsikirjassa on merkintä ”Ruotsissa 1697”. Melodiaa pidetään ruotsalaisena kansansävelmänä ja virren ruotsinkielinen versio löytyy nuotteineen jo vuoden 1695 ruotsalaisesta virsikirjasta, joskin tätä aiemmaksi alkuperäksi on myös arveltu saksalaislähdettä. Ruotsinkielisen sanoituksen pohjana on arveltu olleen keskiaikaisia maallisia runoja.
Koulujen päättäjäisjuhlissa lauletaan tavallisesti kolme ensimmäistä säkeistöä. Suvivirsi on ollut mukana jo vuoden 1701 virsikirjassa. Suomennosta on uudistettu vuosina 1867 ja 1937. Suvivirren asemasta on keskusteltu viime vuosina. Eduskunnan perustuslakivaliokunta linjasi keväällä 2014, että koulujen perinteisiin juhliin voi sisältyä uskonnollista alkuperää olevia traditioita ja että yksittäinen virsi ei tee tilaisuudesta uskonnonharjoittamista.

Historia

Virren taustalla otaksutaan olevan keskiaikainen eroottinen runo 1200-luvulta. Runossa päähenkilö johdattelee naista keväiselle niitylle rakastelemaan kanssaan. Vuodelta 1582 olevan Piae Cantiones -kokoelman lopussa on kevätruno ”Tempus adest floridum”, jolla on silmiinpistäviä yhtäläisyyksiä Suvivirren kanssa, ja samoilla sanoilla alkaa teksti 1200-luvun alusta olevassa Carmina Burana -kokoelmassa.
On otaksuttu, että virren ruotsinkieliset sanat kirjoitti Gotlannin superindentetti Israel Kolmodin kesäisellä saarnamatkallaan vuonna 1694. Perimätiedon mukaan hän sai niihin innoituksen Hångerin lähteellä lähellä Visbyä. Tästä ei kuitenkaan ole varmuutta, ja siksi virsikirjassa sanoittaja on ilmoitettu näin: ”Israel Kolmodin (?) 1694”. Suvivirren ensimmäinen 1694 painos sensuroitiin, sillä virren väitettiin sekoittavan maallisen ja hengellisen ilon. Virsi kuitenkin päätyi vuoden 1695 virsikirjaan, sillä kirjoja ei haluttu jo toistamiseen ottaa pois yleisön saatavilta. 
Virsi on suomennettu uskollisesti ruotsinkielisen runon mukaan ja suomentaja on mahdollisesti virsikirjatoimikunnan puheenjohtaja Erik Cajanus vuonna 1700, mutta varmuutta asiasta ei ole. Se otettiin mukaan vuoden 1701 virsikirjaan. Suomennosta on uudistettu vuosina 1867 ja 1937.
Ruotsin kirkon virsikirjassa on virrestä Suomen kirkon virsikirjan tekstiin nähden hieman erilainen käännös, joka pohjautuu vuoden 1986 virsikirjan (Den svenska psalmboken) tekstiin. Virren numero on 199, siinä on viisi säkeistöä ja sen alkusanat ovat "Jo joutuu armas aika". Suomenkielinen teksti on virsikirjan käännöstyöryhmän muokkaamaa 1998, sekä 5. säkeistö on Pekka Kivekkään uudelleen 1998 kääntämä.

Virren rakenne

Virsi alkaa luonnonkuvauksella, joka on harvinainen piirre 1600-luvulla syntyneissä virsissä. Toisessa säkeistössä tulee mukaan opettava sisältö, joka vahvistuu kolmannessa: luonto muistuttaa ihmistä Jumalan hyvyydestä, ja lintujen laulu on seurattava esimerkki Jumalan ylistämiseksi. Virren hengellinen ydin on neljännen säkeistön rukouksessa: "Oi Jeesus Kristus jalo / ja kirkas paisteemme, / sä sydäntemme valo, / ain asu luonamme". 
Virren viidennen säkeistön kielikuvat, joissa Jeesusta verrataan Saaronin liljaan ja laulajan sielua Libanoniin, viittaavat Raamatun Laulujen lauluun. Kuudennessa säkeistössä pyydetään siunausta maan sadolle, ja virsi päättyy rukoukseen hengellisestä ravinnosta.

Nykyisin

Kirkoissa suvivirsi lauletaan yleensä juhannuspäivän jumalanpalveluksessa. Virsi on yleinen myös kesän häätilaisuuksissa.
Vuonna 2004 virsikirjan jumalanpalvelusliitteeseen otettiin suvivirren melodiaan tehty toinen sanoitus, joka alkaa sanoin: ”Se tuntee onnen syvän”. Sanat on kirjoittanut Pirjo Vahtola vuonna 2002, ja tekstiä on muokannut Niilo Rauhala vuonna 2003. Laulu on numeroltaan 822 ja kuuluu avioliiton solmimisen osastoon.
Ruotsinkielisessä virsikirjassa sekä Ruotsin kirkon virsikirjassa virren sävelmää poikkeaa muutaman nuotin verran Suomessa suomenkielellä käyteystä sävelmästä.  Ero on virren kunkin säkeistön 1. ja 3. säkeen lopussa, jossa alkuaan on ollut saman sävelen toisto. Suomessa sitä lauletaan suomeksi kuitenkin K. J. Moringin 1800-luvulla tekemän sekakuorosovituksen mukaisesti, jossa ensimmäisen säkeen lopussa esiintyi ylöspäinen asteikkokulku, ja se vakiintui myöhemmin suomenkieliseen virsisävelmään.

Suvivirren sanat stadin slangilla

Suvivirren sanat ovat stadin slangilla laatineet Mikko Seppälä ja E. J. Kauhanen.

Arvostelua

Vapaa-ajattelijain liiton mielestä Suvivirren veisaaminen ja sen kuunteleminen on uskonnon harjoittamista. Helsingin yliopiston vapaa-ajattelijayhdistys Prometheus kanteli asiasta oikeusasiamiehelle, joka kuitenkin lausui kantelun perusteella vuonna 2013, että ”suvivirsi on vahvasti suomalaiseen traditioon vakiintunut ja perinteinen osa koulujen kevätjuhlia” ja että ”vallitsevassa kulttuuriympäristössämme suvivirren mainittu sisältö ei aiheuta sitä, että koulun päättäjäistilaisuudesta muodostuisi uskonnonvapauden negatiivisen ulottuvuuden kannalta kielletyllä tavalla luonteeltaan uskonnollinen tilaisuus”. Eduskunnan perustuslakivaliokunta tekikin sitten Suvivirrestä linjauksen, jonka mukaan koulujen perinteisiin juhliin voi sisältyä uskonnollista alkuperää olevia traditioita. Yksi virsi ei tee tilaisuudesta vielä uskonnollista.