Saloisten kirkko

Vanha kirkko

Saloisten, silloiselta nimeltään Salon, vanha kirkko rakennettiin 1490-luvun lopulla Kirkkoluodolle, hieman nykyisen kirkon eteläpuolelle, koska venäläiset olivat polttaneet aiemman kirkon vanhan vihan aikana. Ennen venäläisten tuloa kirkon arvokkaimmat esineet pyhän Olavin ja neitsyt Marian alttarikaapit veistoksineen oli ennätetty viedä turvaan ja ne pelastuivat tällä tavoin jälkipolville. Saloisten vanha kirkko oli hirsirakenteinen tukipilarikirkko, jonka länsipäädyssä oli korkea torni. Kirkon suojeluspyhimys oli Pyhä Olavi. Myös aiempi venäläisten polttama kirkko oli sijainnut samalla paikalla Kirkkoluodossa, vaikka erään perimätiedon mukaan myös Ristikari olisi vanha kirkonpaikka, Ristikari on kuitenkin noussut merestä vasta 1500-luvun alkuun mennessä. 
Vuonna 1622 kirkko siirrettiin, Salonlahden mataloitumisen takia, mantereen puolelle nykyiselle paikalle. Siirron yhteydessä kirkkoa laajennettiin jatkamalla sitä keskeltä 2,5 metriä. Vuonna 1641 vaasalainen Christian Wilbrandt maalasi kirkkoon komeat seinämaalaukset. Kirkon torni kallistui pahasti vuoden 1723 myrskyssä ja piispa Herman Witte määräsi puoliksi kaatuneen tornin revittäväksi alas vuonna 1725.  Salon vanha keskiaikainen puukirkko säilyi vuoteen 1930, jolloin se tuhoutui tulipalossa kesken loppiaisaamun jumalanpalvelusta. Kirkon keskiaikainen irtaimisto onnistuttiin kuitenkin pelastamaan palosta. 
Krusifiksin pelastumisesta kerrotaan seuraavanlaista tarinaa: Krusifiksi oli kiinnitetty seinään alttarin yläpuolelle, kirkon palaessa eräs paikallinen isäntä kiipesi krusifiksin luo, otti tukevan otteen ristiinnaulitusta ja ponnisti jaloillaan niin että krusifiksi irtosi seinästä ja isäntä Jeesus sylissä pudota mätkähti kirkon lattialle. Nykyisin kyseinen krusifiksi on uuden kirkon alttarilla.

Tapuli

Kirkon vieressä oleva tapuli on vuodelta 1785, ja sen suunnittelijaksi on mainittu kuningas Kustaa III. Tapulin on rakentanut kirkonrakentaja Jacob Rijf. Ulkoasultaan tapuli edustaa uusklassismia. Alun perin vuonna 1785 piti rakentaa barokkityylinen tapuli, mutta se ei miellyttänyt kuningas Kustaa III:ta ja hän luonnosteli nykyisen tapulin. Alun perin vuonna 1783 tapuli oli avonainen neljän joonialaisen puisen pylvään kannattelema katos. 1800-luvulla rakennelma nostettiin puiselle 2,3 m korkealle jalustalle ja vuorattiin laudoilla ja varustettiin luukuilla, jolloin se sai nykyisen muotonsa. Tapulissa on kolme kelloa. Paikalla on ollut tapuli myös aiemmin.

Kirkonkellot

Isonvihan aikana venäläiset veivät Salon seurakunnan kirkonkellot. Perimätieto kertoo, että ne olisi viety Terijoen seurakuntaan. Nykyisin Saloisten kellotapulissa on kolme kelloa. Vanhin kelloista on vuodelta 1737, ja sen on lahjoittanut raahelainen porvari Hendrich Kröger, jonka vaimo oli sukua Salon Juusola talonväelle. Kellossa on ruotsinkielinen kirjoitus, joka kuuluu suomennettuna seuraavasti:
Yhdellä sivulla:

»Jumalan ja kuninkaan armosta minut on valittu kutsumnaan kappelia Salo nimeltään, Jumala suokoon jokaisen väsymättä saapua Herran pyhään huoneeseen ja siellä sydämestään tarkastella todellista elämän valoa.» 
Toisella sivulla:

»Jumala siunatkoon kuningas Fredrik ensimmäistä ja kuningatartamme. Meidän Fahlenius ja Frölich saakoon rauhan taivaan asunnossa. Georg Ståhlberg, Montin ja Winqvist voivat vielä toivoa. Minun toivoni on, Jumala suokoon saavuttaa taivallisen ilon.» 
Alareunassa:

»Valanut G. Meyer Tukholmassa ja tilannut Hend. Kröger.» 
Toinen kello on hankittu suuren kirkkoriidan jälkeen vuonna 1764, kirkkoherrana oli silloin, tunnettu Saloisten historian kirjoittaja, Thomas Stenbäck. Hän laati kelloon seuraavan suomenkielisen kirjoituksen:
»Tämä kello on wanha Salon

Ämä kircon, pienexi Cappeliseura

Cunnaxi äänehen cahden kylän

Salon ia Piehingin asuwaisten

culutuxella ostettu wuonna

1764. silloin oli täsä kirkcoherra

Thomas Stenbäck ia Cappalaisna

Petrus Groen.» 
Valajasta sanotaan:
»Walettu cuningalliselda

Styckein walaialda directeurildä

Gerhard Meyerilda Stockholmissa

wuonna 1764» 
Lisäksi Stenbäck laati kelloon seuraavan runon:
»Oli äsken äänettömään

kircon meno menemesä

Emä wanha Waipumasa

kirco sarelta Salosten

Mutta awulla autettu

taas on ylös ylimeisen

Saatu sanan saarna soimaa

Loppuun asti asiallisesten.» 
»Tulin minä mielellääni

Tädä äänehen lisäämään

Huocauxin herättämään

Pyyteämään pyhiin litoihin

Walkian waarois waromaan

Cuolon töitä cuuluttamaan

Siuna Salon seuracundaan

Autuun armias andaija» 
Kellon yläreunassa lukee:

»Jolla on corvat cuulla, se Cuulcoon, Luc. 88.» 
Kolmas kello hankittiin vuonna 1943, koska molemmat vanhat kellot halkesivat. Vanhat kellot oli aiemmin sijoitettu uuden kirkon torniin ja kiinnitetty tiukasti paikoilleen, koska torni ei kestänyt niiden heilumista. Vanhat kellot korjattiin myöhemmin ja sijoitettiin yhdessä uuden kanssa takaisin tapuliin. Uusi kello on valettu Tampereella Lokomon tehtaalla, ja siinä on kirjoitus:

»Minä itken kuolleita ja kutsun eläviä.»

Vaivaisukko

Saloisten kirkon vaivaisukko, joka on ollut aiemmin nähtävänä Saloisten kotiseutumuseossa Arkkukarissa, siirrettiin kesällä 2009 perinteiselle paikalleen tapulin ovelle. Se on 162 cm pitkä ja hattupäinen ja ollut alun perin kiinnitettynä tapulin seinään. Ukon on tehnyt Abraham Tervaluoto vuonna 1853 ja korjannut Valtteri Hyväri vuonna 1968. Se oli käytössä vielä uuden kirkon alkuaikoina, mutta siirrettiin sitten varastoon ja lahjoitettiin vuonna 1967 Saloisten kotiseutumuseolle.

Urut

Saloisten urut ovat 16-äänikertaiset, ja ne on rakentanut Erolan urkurakentamo Nummelasta vuonna 1983.

Lasimaalaukset

Kirkon alttaripäädyn lasimaalaukset on tehnyt Onni Oja vuonna 1979. Vasemmanpuoleinen on nimeltään Piinattu-nöyryytetty ja oikeanpuoleinen Vapautettu.

Sankarimuistomerkki

Sankarihautojen vieressä on Ensio Seppäsen tekemä pronssinen sotilasta esittävä patsas sekä risti. Muistomerkki on valmistunut vuonna 1971.

Kirkkoherrat

Keskiajan Salosta on säilynyt vain kahden kirkkoherran nimet, muuten luettelo on varsin täydellinen, kiitos kirkkoherra Martinus Peitziuksen ja hänen poikansa Gabriel Peitziuksen laatiman ns. Codex Peitziuksen.