google/wiki40b huggingface dataset:
Michal Krčmář (ampumahiihtäjä)

Arvokilpailut

Krčmář osallistui nuorten MM-kisoihin vuosina 2009–2012 parhaana sijoituksenaan viestihopea Kontiolahdella 2012. Ridnaun-Val Ridannan nuorten EM-kisoista 2011 hän saavutti pronssia pikakilpailussa ja takaa-ajossa. Nové Měston MM-kisoissa 2013 Krčmář hiihti Tšekin miesten kuudenneksi sijoittuneessa viestijoukkueessa. Sotšin olympialaisissa 2014 hän oli normaalimatkan 60:s ja viestin 11:s. Kontiolahden MM-kisoissa 2015 Krčmářin paras sijoitus oli takaa-ajon 57:s. Oslon MM-kilpailuissa 2016 hän sijoittui normaalimatkalla viidenneksi. Hochfilzenin MM-kilpailuissa 2017 hän oli samalla matkalla kuudes.
Krčmář saavutti Pyeongchangin olympialaisissa 2018 hopeaa pikakilpailussa. Normaalimatkalla hän sijoittui seitsemänneksi.

Maailmancup

Maailmancupissa Krčmář debytoi henkilökohtaisella matkalla kaudella 2011–2012 ollen Kontiolahden pikakilpailussa 73:s. Ensimmäiset maailmancupin pisteet hän saavutti kaudella 2013–2014 ollen Annecyn pikakilpailussa 23:s. Kymmenen parhaan joukkoon hän sijoittui ensimmäisen kerran kaudella 2015–2016 oltuaan kymmenes Ruhpoldingin normaalimatkalla. Ensimmäisen palkintosijansa hän saavutti oltuaan kolmas Ruhpoldingin takaa-ajokilpailussa tammikuussa 2017.

Muut kilpailut

Rulla-ampumahiihdon MM-kilpailujen nuorten sarjassa Krčmář saavutti hopeaa takaa-ajossa ja pronssia pikakilpailussa 2012. Aikuisten sarjassa hän saavutti kultaa pikakilpailussa sekä hopeaa takaa-ajossa ja sekaviestissä 2018.
Kiviojakankaan jätinkirkko

Sijainti

Jätinkirkko sijaitsee alle 10 kilometriä Pattijoen kirkosta kaakkoon Kastellinperällä kylän eteläpuolella sijaitsevalla Kiviojakankaalla. Sekä Korvenkangas että Kiviojakangas ovat yli 15 metriä korkeita mäkiä, joiden laella on kivikkoa ja kiviröykkiöitä. Muinaismuistot sijaitsevat mäen laen itärinteessä. Kohteeseen tai sen lähelle ei johda tietä.

Jätinkirkko

Jätinkirkko on vain yksi Raahen Pattijoella sijaitsevista kivröykkiö- ja jätinkirkkokeskittymästä. Jätinkirkon pohjoispuolella sijaitsee Lidar-keilauksen mukaan viisi röykkiötä, joissa näyttäisi olevan yhteensä viisi kuoppaa. Kuopat muistuttavat niin sanottuja rakkakuoppia. Röykkiöiden halkaisijat ovat 5–7 metriä ja korkeus noin 60 senttimetriä. Suurin kuoppa vaikuttaisi olevan halkaisijaltaan useita metrejä ja se muistuttaa enemmänkin pyöreän muotoista kehävallia tai asuinpaikkavallia.
Jätinkirkko on vain puoliksi tunnistettavissa. Lounainen ja luoteinen kivivalli ovat maastossa näkyvissä. Paikalla suoritettu Lidar-keilaus paljasti siitä osittaisen suorakulmaisen rakenteen, jonka luoteiskulmauksessa on suorakulmainen nurkkaa. Nurkasta etenee kaakkoon 40 metriä pitkä kivivalli, jonka keskeltä katkaisee raivatun näköinen kulkuväylä eli portti. Portti aukeaa jätinkirkon oletetusta keskipisteestä suoraan länteen. Nurkasta itä-koilliseen kulkee suora 21 metriä pitkä kivivalli, joka loppuu mäen jyrkkenevään rinteeseen. Jätinkirkon eteläpäässä kivivallin toinen nurkka erottuu pyöreänä, mutta sen eteläsivun kivivalli on vain kymmenen metriä pitkä. Muita jätinkirkon rakenteita ei keilauskuvasta erotu. Jätinkirkon pituusakseli osoittaa 166° pohjoisesta länteenpäin eli noin länsiluoteeseen. Vaikutelmaksi jää keskeneräinen tai osittain tuhoutunut jätinkirkko. Jätinkirkon sisäosassa puhtaaksi raivatulla alueella on jäljellä muutama suurempi kivenlohkare.

Tutkimuksia

Kohdetta ei ole tutkittu. Vuonna 1975 kävi Paula Purhonen tarkastusmatkallaan täällä ja vuonna 1997 tutustui Mika Sarkkinen kohteeseen kunnallisen inventoinnin yhteydessä.
Abu Ghraibin vankilan kidutusskandaali

Abu Ghraibin vankilan kidutusskandaali paljastui huhtikuussa 2004 60 Minutes II -ohjelman julkaistua yhdysvaltalaisten sotilasvanginvartijoiden ottamia valokuvia vankien pahoinpitelyistä ja kidutuksista irakilaisessa, nykyään Bagdadin maakuntaan kuuluvan Abu Ghraibin piirikunnan vankilassa. Vankilaan teljettyjä vankeja oli kidutettu esimiesten määräyksestä tai oma-aloitteisesti. Tapahtumista levisi myös internetissä valokuvia, ja se aiheutti maailmanlaajuisen kohun.

Abu Ghraibin vankila

Abu Ghraibin vankila sijaitsee Irakissa 32 kilometriä länteen Bagdadista. Vankilakompleksin rakensi brittiläinen urakoitsija 1960-luvulla, se on pinta-alaltaan 1,15 neliökilometriä. Vankilassa säilytettiin Saddam Husseinin valtakautena tuhansia poliittisia vankeja, ja siellä on teloitettu jopa 4 000 vankia pelkästään vuonna 1984. Saddamin kaudella vankilassa oli 40 000–60 000 vankia.
Liittouman joukkojen otettua Irakin haltuunsa vankilan nimi muutettiin Baghdad Central Confinement Facilityksi (BCCF). Liittouman johdolla vankilassa pidettiin 7 000 vankia, osa vastarintataistelijoita, osa rikollisia ja osa ilman syytteitä. Vankilaa valvoi yksi sotilaspoliisipataljoona.
Vankila suljettiin elokuussa 2006 ja tyhjä vankilarakennus luovutettiin irakilaisille. Se nimettiin uudelleen Bagdadin keskusvankilaksi ja otettiin käyttöön vuonna 2009. Uusittuun vankilaan mahtuu 13 000–14 000 vankia.

Vankien kohtelu

Tammikuussa 2004 Yhdysvaltain asevoimien sotilaspoliisi kersantti Joseph Darby sai haltuunsa CD-ROM:in jolle oli tallennettu valokuvia vankien kidutuksista. Hän ilmoitti kuvista esimiehilleen, jolloin liittouman komentaja kenraaliluutnantti Ricardo Sanchez määräsi asiasta tutkinnan. Kenraalimajuri Antonio Taguba luovutti 4. huhtikuuta 53-sivuisen raportin, joka määrättiin salaiseksi.
Taguban raportin valmistuessa 17 sotilasta, mukaan lukien laitoksen aiempi johtaja, prikaatikenraali Janis Karpinski vapautettiin palveluksesta. Taguba nimesi myös muita, mutta skandaalin tultua julki osa nimetyistä oli edelleen töissä vankilassa.
Tapaus sai kansainvälistä huomiota 60 Minutes II -ajankohtaisohjelman julkaistua vankilasta otettuja valokuvia. Valokuvista tunnistettiin ainakin korpraali Lynndie England ja spesialisti Charles Graner. Valokuvia julkaistiin tiedotusvälineissä ympäri maailman. Vankilan vankeja oli kuvattu häpeällisissä tilanteissa, ja toisinaan kuvissa esiintyi hymyileviä sotilaita.
Yhdysvaltalainen kirjailija Susan Sontag on analysoinut näiden kuvien voimaa esseessä Muiden kidutusta katsellen (Kulttuurivihkot 4-5/2004 s. 33-39).

Kuvat

Keskeinen osa väärinkäytöksiä oli nöyryyttävien kuvien ottaminen kidutuksen uhreista. Kidutusskandaalin aiheuttaneet kuvat ovat levinneet laajalle niin perinteisessä mediassa kuin Internetissäkin. Alla eräitä kuvia tapahtumista.
Fredrik Suuren ratsastajapatsas

Fredrik Suuren ratsastajapatsas on Berliinin keskustassa Unter den Linden -puistokadulla sijaitseva patsas, joka esittää Preussin kuningas Fredrik II Suurta ratsastamassa hevosella. Se sijaitsee keskellä katua Humboldt-yliopiston päärakennuksen ja Altes Palaisin kohdalla. Lehmuksia kasvava puistokäytävä alkaa sen takaa.
Monumentaalisen veistoksen toteutti kuvanveistäjä Christian Daniel Rauch, ja se paljastettiin vuonna 1851. Rauch oli saanut toimeksiannon muistomerkin suunnittelusta jo vuonna 1839. Fredrik Suuren ratsastajapatsas huipentaa Brandenburgin portilta Berliinin kaupunkilinnalle kulkeneen paraatikadun. Se on Rauchin tunnetuin työ ja toimi 1800-luvulla monien muiden muistomerkkien esikuvana. Sen esikuvana voidaan pitää Andreas Schlüterin veistämää kuuluisaa Suuren vaaliruhtinaan ratsastajapatsasta.
Muistomerkin kokonaiskorkeus on 13,5 metriä, josta itse ratsastajapatsas muodostaa 5,66 metriä ja jalusta 7,84 metriä. Veistos esittää Fredrik Suurta hevosen selässä, pukeutuneena historialliseen univormuun ja kolmikolkkahattuun. Ikääntyneenä kuvattu kuningas pitelee oikeassa kädessään kävelykeppiä. Jalustan sivuilla on pienempiä patsaita, jotka esittävät luonnollisessa koossa lukuisia Fredrik Suuren aikalaisia, kuten kenraaleita, virkamiehiä, taiteilijoita ja oppineita. Jalustan reliefit esittävät kuninkaan elämänvaiheita totta ja tarua yhdistellen. Kymmenien jalustahahmojen joukossa ovat muun muassa filosofi Immanuel Kant, arkkitehti Georg Wenzeslaus von Knobelsdorff sekä runoilijat Gotthold Ephraim Lessing ja Ewald Christian von Kleist.
Patsas ei vaurioitunut toisessa maailmansodassa, koska sen suojaksi rakennettiin betoninen kehikko. DDR:n aikana patsas siirrettiin 1950 pois paikaltaan ja pystytettiin 1963 Potsdamissa sijaitsevan Sanssoucin palatsin puiston Hippodromille. DDR:n virallisen historiankirjoituksen mukaan Fredrik Suuri oli ollut yksinvaltainen ja julma tyranni. Vuosina 1979–1980 toteutettiin kuitenkin täyskäännös, kun Preussin historia pyrittiin esittämään positiivisessa valossa DDR:n omana esihistoriana. Fredrik Suuri sai kunnianpalautuksen ja hänet julistettiin uudistajaksi, joka ”toteutti tahtomattaan historiallisen materialismin lakeja ja edisti porvarillista vallankumousta”. Näin myös ratsastajapatsas palautettiin Unter den Lindenille joulukuussa 1980. Se tosin sijoitettiin kuusi metriä itään päin alkuperäisestä sijoituspaikastaan. Vuosien 1997–1999 kunnostuksen yhteydessä se sijoitettiin täsmälleen alkuperäiselle paikalleen.
I Was a Communist for the FBI

I Was a Communist for the FBI oli alkujaan The Saturday Evening Postissa 1950-luvun alussa ilmestynyt FBI-agentti Matt Cveticin kokemuksiin pohjautuva artikkelisarja, jonka pohjalta tehtiin myöhemmin kirja, elokuva ja radiokuunnelmasarja.

Matt Cvetic

Matt Cvetic oli sukujuuriltaan slovenialainen. Hän pyrki vapaaehtoisena Yhdysvaltain armeijaan, mutta hänet hylättiin liian lyhyenä. FBI värväsi Cveticin palvelukseensa 1941 pitkälti tämän itäeurooppalaisten kielten hallinnan ansiosta, minkä arvioitiin helpottavan tämän soluttautumista syvälle Neuvostoliittolaisjohtoisiin kommunistisen puolueen soluihin.
Matt Cvetic liittyi Yhdysvaltain kommunistisen puolueen Pittsburghin osastoon FBI:n pyynnöstä vuonna 1943. Koska Cvetic ei voinut kertoa syytä liittymiseensä edes perheelleen, se johti avioeroon ja välirikkoon ystävien ja sukulaisten kanssa.
FBI kuitenkin erotti hänet 1950 epämääräisen käyttäytymisen takia. Tämän jälkeen Cvetic sai julkisuutta olemalla Yhdysvaltain edustajainhuoneen epäamerikkalaista toimintaa tutkivan komitean vakiotodistaja. Saturday Evening Post teki Cveticistä osittain fiktiivisen artikkelisarjan nimellä I Posed as a Communist for the FBI, johon Warner Brothers osti elokuvaoikeudet.
Cvetic oli alkoholisti ja 1950-luvun puolessavälissä hänen todistajanlausuntojaan ei enää pidetty kelvollisina.
Ali Alikoski

Aarno ”Ali” Alikoski (s. 7. syyskuuta 1959 Helsinki) on suomalainen laulaja ja lauluntekijä. Alikoski oli yksi 1980-luvun puolivälissä vaikuttaneen Keba-yhtyeen jäsenistä. Keban hajottua vapaana taiteilijana ja toimittajana työskennellyt Alikoski on tehnyt useita soololevyjä, joita varten säveltäjä on hakenut innoitusta muun muassa Välimeren maista. Hyvin hallittujen, pienieleisten ja paljon nostalgisia sävyjä sisältävien levyjen sisältö vaihtelee jatsahtavasta tunnelmoinnista akustisvoittoisiin arkipäivän ihmissuhdetarinoihin ja pehmeään rock'n'roll-irrotteluun.
Alin tekemistä kappaleista tunnetuin on Aikakoneen hitti Alla vaahterapuun. Alin oma versio löytyy Taivas ja maa -levyltä.
Rekha

Yksityiselämä

Rekha syntyi Madrasissa (nykyinen Chennai). Hänen vanhempansa olivat eteläintialaiset näyttelijät Gemini Ganesan ja Pushpavalli, jotka eivät olleet naimisissa. Rekha lopetti opiskelun tavoitellakseen uraa näyttelijänä perheen taloudellisten vaikeuksien vuoksi.
Rekha meni naimisiin liikemies Mukesh Aggarwalin kanssa vuonna 1990. Aggarwal teki itsemurhan vuonna 1991.
Honiara

Maantieto

Kaupunki sijaitsee Guadalcanal-saaren pohjoisrannalla Mataniko-joen suulla. "Honiara" on gharinkielinen nimitys nykyisen Honiaran alueella sijaitsevalle Point Cruzille, joka on pieni, kaupungin ainoa, luonnollinen satama sen rannikkoalueella. "Naho-ni-ara" puolestaan tarkoittaa "Kohti koillistuulta".

Ilmasto

Honiarassa on trooppinen ilmasto, vuorokauden kuukausikeskilämpötila on ympäri vuoden noin 26–27 °C. Korkein kaupungissa mitattu lämpötila on 35 °C ja matalin 17 °C. Sadekausi kestää marraskuusta huhtikuuhun ja sen aikana kuukauden keskisademäärä on lähes 300 millimetriä. Toukokuun ja syyskuun välisenä aikana Honiarassa on kuiva kausi, jonka aikana kuukaudessa sataa keskimäärin 100 millimetriä. Vuosittainen sademäärä on noin 2 000–2 500 millimetriä. Suurin vuosittainen sademäärä on ollut 2 970 mm. Trooppiset hirmumyrksyt eivät ole tavallisia Honiarassa, mutta niitä esiintyy jossain määrin. 
Honiarassa tuulee pääsääntöisesti lounaasta ja etelästä.

Historia

Ennen eurooppalaisten tuloa nykyisen Honiaran alue oli osa Ndi-Nggain territoriota ja sen alueella sijaitsi kaksi kylää, joiden nimet olivat Mataniko ja Kakambona. 1800- ja 1900-luvuilla eurooppalaiset kauppiaat aloittivat alueen vuokraamisen ja vuonna 1893 alue tuli osaksi Brittiläistä Salomonsaarten protektoraattia.
Alueella sijaitsi toisen maailmansodan aikana Yhdysvaltojen sotilastukikohta ja Honiaran kaupunki perustettiin sodan jälkeen. Sodan aikana rakennettua infrastruktuuria, kuten sairaalaa, teitä ja siltoja, käytettiin hyväksi kaupungin kehittämisessä. Saaren vallanneet japanilaiset olivat myös rakentaneet kaupungin läheisyyteen lentokentän, joka toimii yhä Honiaran lentökenttänä. Vuonna 1952 Honiara korvasi entisen pääkaupungin, Tulaghin, Brittiläisen protektoraatin pääkaupunkina, ja säilytti pääkaupunkiasemansa myös maan itsenäistyessä.

Hallinto

Honiara muodostaa oman hallintoalueensa eli pääkaupunkialueen. Honiaran kaupunginvaltuusto on Salomonsaarten ainoa paikallishallinto, jolla on laajat valtuudet esimerkiksi nostaa veroja, ja joka on yksin vastuussa alueen kaupankäynnistä.

Talous

Honiaran talous alkoi kehittymään huomattavasti 1960-luvulla, ja ensimmäiset monikerroksiset talot rakennettiin 1980-luvulla. Honiaran tärkeitä kauppatavaroita ovat esimerkiksi kookospähkinät, puutavara, kala ja kulta.

Urheilu

Vuoden 2023 Tyynenmeren kisat tullaan järjestämään Honiarassa.
Etelä-Karjalan rahasto

Etelä-Karjalan rahasto on Suomen kulttuurirahaston maakuntarahasto. Se on perustettu vuonna 1962 ja sen toimipaikka on Lappeenrannassa. Se toimii seuraavien kuntien alueella: Imatra, Lappeenranta, Lemi, Luumäki, Parikkala, Rautjärvi, Ruokolahti, Savitaipale ja Taipalsaari.
Rahaston asiamies on Päivikki Eskelinen-Rönkä ja sihteeri Ritva Rehunen.
Suomen Kulttuurirahaston yhteydessä toimii 17 maakuntarahastoa, jotka tukevat oman maakuntansa alueella tehtävää kulttuurityötä jakamalla apurahoja ja palkintoja kerran vuodessa. Etusijalla ovat omassa maakunnassa syntyneet, siellä suoritettava tai siihen kohdistuva tieteellinen ja taiteellinen työ sekä maakunnallisesti  merkittävät kulttuuri- ja kehittämishankkeet.
Apurahapäätökset tekee maakunnan eri alojen asiantuntijoista koostuva hoitokunta.

Hoitokunta

Hoitokunnan jäsenet vuonna 2019 olivat:
Kansanomainen puku

Kansanomainen puku on maalaisnaisten tai -miesten vaateparsi, joka seurasi perinteisiä kansanpukuja 1800-luvun puolivälistä lähtien. Kansanomaiset puvut seurasivat hyvin pitkälti myös vanhoja tottumuksia ja tapoja. Puvut olivat käytännöllisiä ja porvarilliseen pukeutumiseen verrattuna varsin vaatimattomia. Kansanomainen puku oli 1900-luvun alkupuolelle asti jokseenkin samanmallinen koko Suomessa. Se erosi tyyliltään vielä selvästi ajanmukaisesta muotipuvusta, vaikka yhdentymistä porvariston vaatetukseen tapahtui koko ajan. Miehet siirtyivät pukeutumisessaan naisia aiemmin lähemmäs porvaristyylistä pukeutumista. Nykyisin kansanomainen puku ja pukeutuminen on hyvin vapaamuotoinen tulkinta siitä, mitä kukin käsittää kansanomaiseksi perinnepukeutumiseksi.
Haukiluikerot

Lajit

Varhaisimmat haukiluikeroihin kuuluvat fossiilit on ajoitettu tertiäärikauden loppupuolelle. Nykyään heimossa elää lähteestä riippuen 56–86 lajia, jotka jaetaan 9–14 sukuun. Eräitä lajeja, kuten  nuoliluikeroa (Lucayablennius zingaro) pidetään riutta-akvaarioissa.

Anatomia

Haukiluikerot ovat melko pieniä, pitkulaisia ja suomuttomia kaloja. Suurimmat Chaenops-suvun lajeisto voivat saavuttaa 16 cm pituuden, muuta jäävät pienemmiksi. Selkä- ja peräevät ovat kaloilla pitkät ja voivat olla yhtyneet pyrstöevän kanssa. Eräillä haukiluikeroilla selkäevän etuosa on takaosaa korkeampi. Silmät ovat suurikokoiset ja otsassa voi olla piikkejä. Sierainten värekarvat voivat olla esillä joillakin lajeista. Väriltään haukiluikerot voivat olla hyvinkin tummia tai jopa läpinäkyviä ja koiraat ovat väritykseltään usein naaraita tummempia.

Levinneisyys ja elintavat

Haukiluikeroita tavataan subtrooppisista ja trooppisista vesistä Pohjois- ja Etelä-Amerikan Atlantin ja Tyynenmeren rannikoilta. Ne elävät usein kivikkopohjilla ja koralliriutoilla, ja niiden suhde koralleihin voi olla synbioottinen. Haukiluikerot piileskelevät utyypillisesti hylätyissä putkimatojen ja muiden selkärangattomien eläinten kuorissa. Lajien ravintoa ovat pienet äyriäiset.
Pjotr Mašerov

Elämäkerta

Mašerov syntyi maanviljelijäperheeseen ja opiskeli Vitebskin pedagogisessa instituutissa valmistuen vuonna 1939. Opiskeluiden jälkeen hän toimi fysiikan opettajana vuoteen 1941 saakka. Elokuussa 1941 hän oli mukana perustamassa partisaaniliikettä Vitebskin alueella. Seuraavan vuoden lokakuussa hän sai komentoonsa oman yksikkönsä ja prikaatin maaliskuussa 1943. Lokakuussa 1943 hän siirtyi puolueen töihin. Neuvostoliiton joukkojen vallattua Vilnan alueen Mašerov toimi Komsomolin puheenjohtajana Maladzetšnan ja Vileika hallintopiireissä. Sodan jälkeen hän toimi kommunistisen puolueen töissä muun muassa Brestin kaupungissa ja myöhemmin koko maan kattaneissa viroissa.
Mašerov nousi Valko-Venäjän kommunistisen puolueen ensimmäiseksi sihteeriksi maaliskuussa 1965. Virkakaudellaan hän panosti Valko-Venäjän raskaaseen teollisuuteen, mikä osaltaan paransi alueen taloutta. Samaan aikaan kuitenkin maan venäläistyminen ja neuvostolaistuminen kiihtyi. Miltei koko nuoriso kuului Komsomoliin ja joka yhdestoista kommunistiseen puolueeseen. Mašerov kuoli auto-onnettomuudessa 4. lokakuuta 1980 ollessaan matkalla Baranavitšystä Minskiin. Hänen kuolemansa jälkeen syntyi huhuja siitä, että Leonid Brežnev oli ehkä määrännyt hänet tarkoituksellisesti surmattavaksi kilpailijana. Vaikka Mašerovin virkakaudella toteutettiin esimerkiksi valkovenäjän opetuksen lopettaminen kouluissa, hänellä oli etenkin kuolemansa jälkeen maine kansan johtajana ja "hyvänä kommunistina".
Kaivos ja kartano

Vastaanotto

Vuonna 1940 valmistunut elokuva tuli Suomessa teattereihin vasta sotien jälkeen 1948. Helsingin Sanomien Paula Talaskivi kirjoitti Kaivoksen ja kartanon muistuttavan elokuvaa Vihreä oli laaksoni (1941) muttei aivan nousevan sen tasolle. ”Vetoava inhimillinen ajatus tuntuu kautta linjan elokuvassa vahvasti, ja suuren onnettomuuden vaikutus kaivostyöläisyhteiskunnassa on saatu esiin niin, että sen tuntee painostavana vielä kauan jälkeenkin päin.”

Myöhempi tv-sarja

Granada Television teki saman Croninin romaanin pohjalta 1970-luvun keskivaiheilla Suomenkin televisiossa esitetyn 13-osaisen minisarjan, jonka nimi oli myös Kaivos ja kartano.
Aamir Khan

Varhainen elämä

Khan syntyi muslimiperheeseen Mumbaissa 14. maaliskuuta 1965. Hänen vanhempansa ovat elokuvatuottaja Tahir Hussain ja Zeenat Hussain. Useat muutkin hänen sukulaisensa ovat työskennelleet hindinkielisessä elokuvateollisuudessa, kuten hänen setänsä, ohjaaja ja tuottaja Nasir Hussain.

Yksityiselämä

Khan meni naimisiin Reena Duttan kanssa 18. huhtikuuta 1986. Heillä on kaksi lasta, poika Junaid ja tytär Ira. Khan haki avioeroa joulukuussa 2002. Dutta sai lasten huoltajuuden. Khan meni naimisiin Kiran Raon kanssa 28. joulukuuta 2005. He ilmoittivat poikansa Azad Rao Khanin syntymästä 5. joulukuuta 2011.
Vincent Trocheck

Pelaajaura

Trocheck varattiin OHL:ään 24. pelaajana vuonna 2009 Saginaw Spiritiin. Toisella Spirit -kaudellaan 2010–2011 hänet valittiin pelaamaan lupaavien tulokkaiden otteluun.
23. huhtikuuta 2012 Trocheck siirtyi kolmen vuoden tulokassopimuksella Florida Panthersiin.
Trocheck pelasi kauden 2012–2013 aikana Saginaw Spiritissä ja Plymouth Whalersissa. Kauden päätteeksi hänet nimettiin OHL:n ensimmäiseen tähdistöotteluun.
McLaren MP4/3

Menestys

Hallitsevana maailmanmestarina kauteen lähtenyt ranskalainen Alain Prost voitti autolla kuudestatoista kilpailusta kolme. Ensimmäinen voitti tuli heti kauden avanneesta Brasilian GP:sta. Toisen kerran Prost voitti kauden kolmannen kilpailun, Belgian GP:n, ja viimeisen kerran hän voitti autolla Portugalin GP:ssa.
Paalupaikka-aikaan ei kumpikaan kuljettaja pystynyt kertaakaan, mutta Prost ylsi kuitenkin kolmesti toisen lähtöruutuun. Lisäksi hän ajoi kaksi kilpailun nopeinta kierrosta.
Valmistajien MM-sarjassa McLaren sijoittui toiseksi 76 pisteellä.
Chris Crocker

Muuta

Syyskuun 2007 Leave Britney Alone -videon seurauksena MTV:n vlog-uranuurtaja ja uutistyöntekijä Matt Sunbulli pyysi Crockeria tekemään videon MTV:n Internet-sivuille, ja videota näytettäisiin myös televisiossa. Crocker on sanonut toivovansa kehittyä näyttelijänuralla ja on suostunut kehittämään ideoita TV-ohjelmaan tuottaja Glenn Meehanin kanssa ja on tavannut MTV:n homo-teemaisen kanavan, LOGOn, edustajia. Variety-lehden mukaan Crocker on allekirjoittanut sopimuksen 44 Blue Productionsin kanssa omasta tosi-tv-sarjasta nimeltä Chris Crocker's 15 Minutes More.
Lokakuussa 2007 Crocker avasi Fox Reality -kanavan "Reality Remix Really Awards" -tapahtuman. Crocker esiintyy Weezerin 23. toukokuuta 2008 julkaistulla musiikkivideolla "Pork and Beans".
Crocker on tehnyt myös homopornoa.
Professori Nuikki

Hahmo

Saksalainen hullu tiedemies Nuikki teki aluksi neroja keksintöjään Stiltonille, kun plutolaiset olivat tuhoamassa Marsia. Kaikki kuitenkin kääntyi huonoksi, kun Leipäjuusto lahjoi Nuikin puolelleen ja myöhemmin pilasi molempien ylennysmahdollisuuden. Hänet lähetettiin maahan Leipäjuuston ja Rasvanahan kanssa tuhoamaan maapalloa. Nuikki keksi siirrinkoneen, jonka avulla Leipäjuusto värvää palkkasotureita ja rikollisia tekemään likaiset työt.
Moton mekaaninen käsi ja Rontin häntä ovat Nuikin käsityötä. Ne hän teki Marsissa, kun Rasvanahka oli vahingossa ampunut Prätkähiiret, jotka tuotiin hänen laboratorioon aivopesua varten. He myöhemmin kuitenkin karkasivat. Nuikki myös loi Fredrik-nimisen Mutantin omaksi apulaisekseen. Nuikilla on tapana mielistellä Leipäjuustoa erilaisin ilmauksin.

Apulaiset

Päivittäin eri kokeita ja keksintöjä tekevä Nuikki teki itselleen oman apulaisen, jotta hänellä riittäisi aikaa tehdä kaikki Leipäjuuston pyytämät keksinnöt valmiiksi. Yleensä Rasvanahka on myös auttamassa häntä keksintöjensä kanssa, mutta hänen kömpelyytensä ja tyhmyytensä vuoksi Nuikki luottaa enemmän Mutanttiin.
Sirocco (elokuva)

Sirocco on Pohjola-filmin ensimmäinen teatterilevityksessä ollut elokuva. Elokuvan ohjasi Mikko Kuparinen ja se pohjautuu Tuuve Aron Merkki-novelliin. Pääosaa esittää Eeva Putro. Lyhytelokuva kertoo yksinäisestä naisesta, joka löytää kerrostalonsa roskakorista vauvan ja alkaa kasvattaa sitä omanaan. Elokuva sai ensi-iltansa Kalifornian Palm Springs Int’l ShortFestissa kesäkuussa 2012 ja kiersi laajasti kansainvälisiä elokuvafestivaaleja, voittaen maineikkaan Odensen International Film Festivalin pääpalkinnon elokuussa 2012. Lisäksi elokuva on palkittu Overlook International Short Film Festival, Special Mention -kategoriassa sekä Artova Film Festival, Paras Fiktio -kategoriassa.