Keisarillisen Japanin armeija

Ideologia

Japanin nationalismi tarkoitti sitä, että armeija rakennettiin sen ajan ajatuskaavan ympärille: Rikkaalla maalla on vahva armeija. Nationalistit uskoivat Japanin maana olevan pyhä ja että sen asukkaat olivat erityisiä, Zenin ja muun buddhalaisuuden ja Shinton kaltaisten uskontojen myötävaikutuksella. Palveleminen armeijassa nähtiin  itse keisarin palvelemisena. Teoriassa jokainen sotilas uskoi keisarin puolesta kuolemisen olevan suuri kunnia, sillä samuraiperinne oli juurtunut syvälle Japanin sotilaskulttuuriin.
Käsite yamato-damashii käski jokaista sotilasta tiukkaan: ”älä jää kiinni, älä murru, äläkä ikinä antaudu.” Pelkuruus ja vangiksi jääminen oli suuri häpeä perheelle, yhteisölle, maalle ja erityisesti keisarille. Jokainen sotilas koulutettiin taistelemaan kuolemaan asti ja riistämään henkensä ennen häpeän kärsimistä. Usein ennen rynnäkköä tai taistelua sotilaat huusivat ”Banzai” (”kauan eläköön!”) uskoen, että ylitsevuotava huuto osoittaisi heidän halukkuutensa kuolla kunniakkaasti.
Jokainen sotilas hyväksyi, että he stoalaisesti kuolisivat osana heidän bushidoaan, joka oli osa kuolla ennen häpeää -ajatusmallia. Sadao Araki, armeijan teoreetikko, kehitti bushidosta modernin version, seishin kyoikun (”henkinen koulutus”) opin armeijan käyttöön. Tiivistettynä, jokainen sotilas jättäisi kaiken taakseen armeijaan liittyessään tarviten vain kunniansa. Kunnian osoittaminen teoilla oli kaikki kaikessa sotilaille. Yamato Damashi oli eräällä tavalla japanilaisen sotilaan kokoro (”sielu”), rohkeutta kuoleman edessä.
Käsitykseen bushidosta oli sidottuna myös valtava, jopa uskonnollinen kunnioitus keisaria kohtaan. Vaikka valtaa käytännössä pitivätkin keisarin alapuolella olleet byrokraatit, ja keisari oli lähinnä keulakuva, nähtiin hänet silti jumalallisena olentona. Teoriassa keisari oli armeijan ylikomentaja, mutta käytännössä teki, kuten hallitus ”pyysi” häntä tekemään. KJA:n aikana sillä oli vain kaksi ylikomentajaa – keisarit Taishō (Yoshihito) ja Shōwa (Hirohito). Keisari käytti armeijan ylikomentajan univormua ja osallistui kaikkiin KJA:n seremonioihin. Keisaria tervehdittiin armeijan ylikomentajana.
Tuohon aikaan hallitus pystyi mobilisoimaan armeijan vain, jos se saavutti täyden yksimielisyyden asiasta. Keisarin roolina oli antaa siunauksensa täyttää tuo käsky ja tehdä niistä sitovia. Koska keisaria vaadittiin olemaan läsnä kaikissa hallituksen, joka koostui upseereista, kokouksissa, oli hänen tehtävänsä seurata hiljaisuudessa ministerien argumentteja. Jos hänen siunauksensa saatiin, tuli näistä käskyistä keisarin käskyjä ja voimallisia koko Japanissa. Käytännössä keisari ei voinut asettua hallitusta vastaan.

Keisarin erikoisoikeus

Toisinaan hallitus ei päässyt yksimielisyyteen asiasta ja äänet menivät tasan ilman, että päätöstä saatiin aikaan. Vain tällöin hallitus kysyi keisarin mielipidettä asiasta. Tällaisina hetkinä keisari toimi tuomarina, antaen päätöksensä vain ministerien antamista vaihtoehdoista.
Toisen maailmansodan aikana hallitus käytti tätä oikeutta päättäessään sodan loppumisesta. Vuonna 1945 keisari antoi päätöksen hallituksen tahdon mukaisesti, ja viimeisenä tehtävänään ylikomentajana käytti oikeuttaan ensimmäisen ja viimeisen kerran, julistaen päätöksensä radiossa koko Japanille ja kertoi Japanin antautuvan Yhdysvalloille.

Tappiot

Koko armeijan historian aikana yhteensä 1,7 miljoonaa sotilasta kuoli, haavoittui tai jäi sotavangiksi.