Ohio-luokka

Historiaa

Kun laivasto ryhtyi suunnittelemaan uutta ohjusveneluokkaa korvaamaan ikääntyviä, 1960-luvulla rakennettuja strategisia ohjusveneitä (George Washington -, Ethan Allen-, Lafayette- ja James Madison -luokkia), määräävänä kriteerinä oli veneiden taloudellisuus. Jotta selvittäisiin mahdollisimman pienellä luokalla, veneiden haluttiin pystyvän kuljettamaan mahdollisimman monta ohjusta ja pystyvän tekemään entistä pidempiä partiomatkoja. Tästä seurasi luonnollisesti, että veneistä tuli huomattavasti suurempia kuin edeltäjistään. USS Ohio olikin valmistuessaan maailman suurin sukellusvene, joskin tittelin peri hyvin pian sen venäläinen vastine, Typhoon-luokka.
Alun perin oli tarkoituksena rakentaa vain 10 venettä. Vuosien mittaan suunniteltu määrä kasvoi aina 24 veneeseen saakka. Vuonna 1991 päätettiin lopulliseksi valmistusmääräksi 18 Trident-ohjuksin varustettua venettä, mutta  kesäkuussa 1992 allekirjoitetun START-1-sopimuksen nojalla strategisten ydinsukellusveneiden määrä rajoitettiin vuodesta 2002 alkaen neljääntoista.  Ensimmäiset 8 venettä varustettiin aluksi Trident C4 ohjuksin, ja seuraaviin asennettiin kehittyneemmät Trident D5 -ohjukset. Osa alkupään veneistä on peruskorjausten yhteydessä varustettu uudemmilla D5-ohjuksilla.
Laivasto päätti palveluksesta poistamisen sijasta muuttaa neljä vanhinta venettä 2000-luvun ensimmäisen vuosikymmenen aikana SSGN-veneiksi. Muutostyössä strategiset ohjukset poistettiin, ja tilalle asennettiin yli 150 Tomahawk-risteilyohjusta. Lisäksi veneet varustetaan SEAL-erikoisjoukkojen operointiin soveltuviksi mm. lisäämällä majoitustiloja sekä sukeltajien käyttöön tarvittavat sulkukammiot. Ensimmäinen muunnettu vene, USS Ohio, luovutettiin takaisin laivastolle 7. helmikuuta 2006 sen oltua telakalla vuodesta 2002. Muut muunnellut alukset (Michigan, Florida ja Georgia) luovutettiin vuosien 2006 ja 2007 aikana.
Yhdysvaltain laivasto on perinteisesti nimennyt tulivoimaisimmat aluksensa osavaltioiden mukaan ja tapaa noudatettiin myös luokan alusten nimeämisessä lukuun ottamatta USS Henry M. Jacksonia, joka sai nimensä Ohio-luokan syntyyn merkittävästi vaikuttaneen senaattorin mukaan.

Toiminta

Ohio-luokan veneiden kotisatamat ovat Bangorin (SSBN730, SSBN731, SSBN732, SSBN733, SSBN735, SSBN737 ja SSBN741) ja King's Bayn (SSBN734, SSBN736, SSBN738, SSBN739, SSBN740, SSBN742, SSBN743) laivastotukikohdissa.
Ohio-luokan päätehtävä on toimia strategisena ydinasepelotteena. Käytännössä veneet hoitavat tätä tehtävää rauhan aikana siten, että noin 2/3 niistä (tarkka määrä ei ole julkista tietoa) on jatkuvasti partioimassa merellä. Jotta tämä olisi mahdollista, jokaisella veneellä on kaksi nimettyä miehistöä, ns. blue crew ja gold crew. 
Partiomatkat kestävät tyypillisesti noin 77 vuorokautta. Sen jälkeen seuraa 35 vuorokauden huoltojakso, jolloin partiosta saapuva miehistö luovuttaa veneen lähtevälle miehistölle, joka vuorostaan suorittaa veneen huoltotoimet ennen merelle lähtöä. 
Edes summittaisia partiomatkojen reittejä ei ole julkistettu. Voidaan kuitenkin olettaa, että King's Bayn veneet toimivat etupäässä Atlantilla ja Bangorin Tyynellämerellä. Koska veneiden tehtävän luonteeseen kuuluu olla mahdollisimman vaikeasti havaittavissa, ne tavallisesti välttävät kaikkea muuta vesiliikennettä, erityisesti sota-aluksia. Veneet lähettävät radiosanomia harvoin, joskin voivat vastaanottaa niitä useammin, koska pelkkään vastaanottoon ei liity veneen sijainnin paljastumisen riskiä.