google/wiki40b huggingface dataset:
Ulkotuotantoauto

Ulkotuotantoauto tai ulkolähetysauto (engl. OB van, OB unit, Outside Broadcasting Van, Remote Unit, Location Production Unit) on televisio- tai radiotuotannossa käytettävä tuotantoyksikkö, millä voidaan tehdä suoria lähetyksiä tai nauhoituksia studioitten ulkopuolella.

Televisio

Televisiotuotannossa ulkotuotantoautolla tarkoitetaan tavallisesti television monikamerakuvauksessa käytettyä kuvausautoa. Ulkotuotantoauton kori muistuttaa suurimmillaan bussia tai tv-kalusto on rakennettu eräänlaiseen rekan perävaunuun. Pienimmillään tarvittavat tuotantotilat ja tekninen kalusto on sijoitettu pakettiauton tai asuntovaunun runkoon. Tuotantoyksikkö koostuu täydellisestä tv-tuotantoon tarvittavasta kalustosta. Ulkotuotantoautossa on tv-ohjaamo, videomikseri, kuvatarkkaamo, äänitarkkaamo sekä kuvan ja äänen tallennuslaitteistot. Siellä voi sijaita myös tv-valaistuksessa käytettävä valopöytä . Lisäkalustoa kuljetetaan kalustoautossa.
Vakituisten kameroitten määrä vaihtelee auton kapasiteetista riippuen tavallisesti kahdesta kahdeksaan. Yleensä voidaan kytkeä myös lisäkameroita. Kameroitten videosignaali ja komentoyhteydet autoon kulkevat kamerakaapeleita pitkin tai langattomasti linkeillä. Suurissa urheilukilpailuissa, konserteissa ja mittavissa tapahtumissa saatetaan useampia ulkotuotantoautoja kytkeä yhteen, jolloin kameroitten määrä voi olla useita kymmeniä. Erikoistapauksissa, kun tarvitaan todella mittavaa ja monipuolista tuotantokalustoa, voidaan laaja ulkotuotantokalusto ohjaamoineen, tarkkaamoineen ja kameroineen rakentaa tilapäisesti eräänlaisena palapelinä johonkin rakennukseen, vaikkapa stadionin tai jäähallin tiloihin  .
Ulkotuotantoauton ohjaamossa työskentelevät ohjaaja, kuvaussihteeri ja mikseri, kuvatarkkaamossa kuvatarkkailija ja mahdollisesti kuvaaja. Äänitarkkaamossa äänen tasoa ja laatua säätää äänitarkkailija. Kuvauspaikalla henkilökuntaan kuuluvat mm. kameramiehet, äänitarkkailijat, studio-ohjaaja ja valaistustarkkailijat .
Suorissa lähetyksissä video- ja äänisignaali lähetetään ulkotuotantoautosta tv-keskukseen (esim. Yleisradiossa Pasilan tv-keskukseen), mistä ne välitetään edelleen kytkentäkeskuksen ja lähetysyksikön kautta katsojille. Signaalit kulkevat joko linkkiketjun kautta, satelliittiteitse tai valokaapelilla. Nauhoitetut lähetykset tallennetaan joko ulkotuotantoautossa tai tv-keskuksessa .

Radio

Radion ulkotuotantoautoissa on äänitarkkaamo äänipöytineen ja äänen muokkauksessa tarvittavine laitteineen. Auton kalustoon kuuluu myös äänen tallentamiseen ja lähettämiseen tarvittava tekniikka.
Briossi

Historia

Sana briossi ilmestyi ensimmäisen kerran vuonna 1404, ja tämän leivän uskotaan syntyneen perinteisestä Norman-reseptistä. On väitetty, että briossi on luultavasti roomalaista alkuperää, koska Romaniassa tehdään hyvin samanlaista makeaa leipää ("sărălie"). Ruoanlaittomenetelmä ja perinne käyttää sitä suurilla juhlapäivillä muistuttaa briossin ympäröivää kulttuuria, joten on vaikea epäillä molempien elintarvikkeiden samaa alkuperää. Sitä käytetään usein leivonnaisena tai jälkiruokana, johon voi lisätä erilaisia täytteitä.
Korson kirkko

Korson kirkon hautausmaa

Korson kirkon yhteydessä sijaitsee kirkkoon rajoittuva pieni tuhkahautausmaa, joka tunnetaan nimellä Korson kirkon hautausmaa. Se on vihitty käyttöön 2. kesäkuuta 2002. Hautausmaan muistopuutarhassa tuhkauurna lasketaan maahan kokonaisuudessaan. Muistolehdossa vain tuhka kätketään maahan. Vitriini-ikkunassa olevaan, Elämän kirjaksi kutsuttuun kirjaan kirjoitetaan hautausmaalle haudattujen nimet.  
Hautauksia tehdään vain sulan maan aikana. Vainajan nimilaatta voidaan kiinnittää hautausmaan nimimuuriin. Tuhkahautausmaan on suunnitellut arkkitehtuuritoimisto Jari Frondelius - Jaakko Keppo.
Vuonna 2015 arvioitiin, että Korson kirkon uurnahautauspaikat loppuisivat ilman lisärakentamista vuonna 2022. Tämä lisätilantarve suunniteltiin ratkaistavan uuden tuhka- tai uurnaholvin avulla.
Hautausmaalla on kaksi kivistä yhteismuistomerkkiä. Näistä ensimmäinen (Taivaaseen ota tykösi) paljastettiin hautausmaan vihkimisen yhteydessä vuonna 2002 ja toinen (Tyhjän sylin muistokivi) vuonna 2008.
Francis Lagan

Francis Lagan (s. 31. lokakuuta 1934 Maghera) on irlantilainen roomalaiskatolinen piispa. Hänet vihittiin papiksi Derryn hiippakuntaan 19. kesäkuuta 1960 ja nimitettiin sen vihkipiispaksi sekä Sidnacestren titulaaripiispaksi 4. helmikuuta 1988. Piispaksi vihkiminen seurasi 20. maaliskuuta. Pääkonsekraattorina toimi Tomás Ó Fiaich, jota avustivat Gaetano Alibrandi ja Edward Kevin Daly.
Lagan jäi eläkkeelle 6. toukokuuta 2010.
Ruskotunturi

Ruskotunturi on Oulussa Ruskon kaupunginosassa sijaitseva laskettelukeskus. Etäisyys Oulun keskustaan on noin seitsemän kilometriä. Keskus on rakennettu Ruskon kaatopaikan jätevuoren päälle. Rakennustyöt alkoivat 17. tammikuuta 2013 katuyhteyden rakentamisella Raitotieltä. Kadun rahoitti Oulun kaupunki. Laskettelukeskus avattiin 15. joulukuuta 2013.
Keskuksessa on kolme hissiä ja viisi rinnettä. Suurin korkeusero on 49 metriä, ja pisin rinne on 390 metriä pitkä.
Kesäisin Actionpark Oulu järjestää paikalla rinneautoilua.
Leo Smit

Leo Smit (14. toukokuuta 1900 Amsterdam – 30. huhtikuuta 1943 Sobibór) oli alankomaalainen säveltäjä. Hän opiskeli pianonsoittoa Amsterdamin konservatoriossa ja sitten sävellystä Bernard Zweersin sekä Sem Dresdenin johdolla. Smit muutti vuonna 1927 Pariisiin, mutta palasi vuonna 1937 Amsterdamiin. Hän kuoli vuonna 1943 holokaustissa.
Smit oli taustaltaan portugalilais-juutalainen. Vielä ennen vuotta 1940 hänen musiikkiaan esitettiin säännöllisesti. Sodan jälkeen tuotanto kuitenkin vaipui pitkälti unohduksiin. Leo Smit -säätiö (holl. Leo Smit Stichting) on perustettu vuonna 1996.
Smitin teosten joukossa on esimerkiksi helmikuussa 1943 valmistunut sonaatti huilulle ja pianolle.
Pienoisautoilu

Pienoisautoilu on autourheilulaji, joka jaetaan kahteen osaan: ura-autoihin ja radio-ohjattaviin eli RC (Radio Controlled)-autoihin. Lajin sääntöjä ylläpitää Akk-motorsport. Pienoisautoilua harrastetaan yleensä paikkakunnan urheiluautoiluseuroissa (UA), jotka pitävät myös ratoja yllä. Pienoisautoilu on organisoitunut kansainvälisesti. Euroopan pienoisautoilun kattojärjestö on EFRA ja maailman IFMAR. USA:ssa toimii maailman suurin RC-autojärjestö ROAR.
Pienoisautoilun voi aloittaa ottamalla yhteyttä paikkakunnan UA:n pienoisautoiluvastaavaan.

RC-autoradat

RC-autoradat jakaantuvat tyypiltään sisäratoihin ja ulkoratoihin. Sisäratojen pinta on kokolattiamattoa (mattorata) ja ulkoratojen joko asfalttia (asfalttirata-autot) tai savea (maastoautot). Ratapaikka muodostuu itse radasta, ajajakorokkeesta, varikosta ja oheistiloista, kuten katsomo, sosiaalitilat, pysäköintipaikat jne.
Mattorata on RC-autosääntöjen määritelmän mukaan kokolattiamatosta koottava vähintään 2 m leveä rata, johon on merkitty ajoura selvästi ja varustettu tarvittavilla oikasuesteillä. Suomessa on vain harvoja kiinteitä mattoratoja, vaan radat kootaan harjoituksia ja kilpailuja varten matoista (jotka ovat väliajat rullalla) ja oikasuesteistä johonkin liikuntasaliin tai muuhun isoon tilaan. Radan pituudeksi tulee yleensä hieman yli 100 m. Mattoradalla ajetaan 1/10 touring- ja 1/12 ns. mattoautoilla. 
Asfalttiratana käytetään Suomessa on muutama kiinteä pelkästään RC-autoilua varten tarkoitettu asfalttirata, jossa rata kiertää radan muotoon asfaltoituna nurmikkopohjalla. Asfalttiradan leveys on vähintään 3 m ja pituus yleensä 200-300 m. Ajajakoroke, johon tarvittaessa mahtuu jopa 15 kuljettajaa, on yleensä pari metriä korkea. Varikko voi olla katettu tai avoin ja siellä täytyy olla vähintään verkkosähköä käytössä. Asfalttiradoilla ajetaan sekä sähkö- että polttomoottorikäyttöisillä 1/10 touring-autoilla, 1/10 rata-autoilla, 1/8 polttomoottori-rata-autoilla ja 1/5 rata-autoilla.
Maastoautoradan (crossiradan) pinta vaihtelee. Sen pitäisi olla niin kovaa maa-ainesta, ettei se kuluisi käytössä. Savi, sekä erilaiset sekoitukset eri maa-ainesta ovat tyypillisiä. Pieni pätkä radan pinnasta voi olla jopa betonia. Maastoautorataan kuuluvat oleellisena osana hyppyrit, joista nopea kisa-auto voi hypätä jopa 5-25metriä. Radat ovat samaa pituusluokkaa asfalttiratojen kanssa, jopa pidempiä, eli yli 300 m.
Puikot (neulominen)

Puikot (neulepuikot) ovat neulonnassa käytettävät työkalut. Neulottaessa langasta muodostetaan silmukat puikoille, jotka pitävät niiden alapuolelle muodostuvan neuleen koossa neulomisen edetessä.
Neulomiseen käytettäviä puikkoja on kolmenlaisia ja niillä tehtävä työ ratkaisee käytettävän puikkotyypin.
Puikkoja valmistetaan muun muassa bambusta, puusta, muovista, alumiinista sekä kaseiinista.
Puikon koko eli halkaisija ilmaistaan Suomessa millimetreinä.

Puikot lentokoneessa

Puikkojen kuljettaminen käsimatkatavoroissa kiellettiin lennoilla syyskuun 2001 jälkeen, koska niitä uskottiin voitavan käyttää terrorismiin. Jotkut lentoyhtiöt sallivat puikkojen tuonnin lennoille, mutta käytäntö vaihtelee.  Lentokoneissa saa nykyään käyttää muovisia sekä bambu-puikkoja.
Suurennuslasi

Suurennuslasi on kupera linssi, jonka läpi katsottaessa esineet näkyvät suurentuneina.  
Suurennuslasissa nähdään esineen suurennettu valekuva, kun esine on linssin ja polttopisteen välillä. Yksinkertaisen kaksoiskuperan linssin sijaan käytetään myös tasokuperia, kovera-kuperia linssejä ja näiden yhdistelmiä virheettömämmän kuvan aikaansaamiseksi. Kun polttopiste on erittäin kirkkaan ja lämpimän lähteen kuten auringon aikaansaama, suurennuslasilla voi sytyttää tulen.
Luppi eli luuppi on pieni (kellosepän) suurennuslasi.
Lielvārde

Historia

Nykyisen kaupungin alue sijaitsi liiviläisten ja balttien asutuksen rajalla. Paikalla on mainittu olleen balttilaisen Lennewarden-nimisen linnoituksen vuonna 1201 Henrik Liivinmaalaisen kronikassa. Linnan latviankielinen nimi oli Dievukalns. Vuonna 1229 Riian arkkihiippakunta rakennutti paikalle kivilinnan, jonka rauniot ovat yhä esillä. Suuri osa kaupungin väestöstä kuoli kulkutauteihin 1710-luvulla. 1861 kaupunkiin rakennettiin Riikaan menevä rautatie. Kaupunki tuhoutui täysin ensimmäisessä maailmansodassa. Neuvostoliiton otettua Latvian haltuunsa ja perustettua Latvian SNT:n, paikallisen kommunistipuolueen johtajan Edgars Kauliņšin onnistui estää karkotukset Siperiaan julistamalla ettei kaupungissa ollut kulakkeja. Neuvostojoukkojen rakentama Baltian suurin sotilaslentokenttä on nykyisin Latvian ilmavoimien käytössä.
Kaupungissa on Riiasta itään johtavan Latvian rautateiden pääradan asema (Lielvārden asema). Rataosuus on sähköistetty ja sitä liikennöidään myös Riian lähijunilla.
Vimpelinvaaran laskettelurinne

Historia

Vimpelinvaaran laskettelurinne avattiin vuonna 1950 Kainuun Hiihtoseuran toimesta. Vuonna 1974 rakennettiin ensimmäinen hiihtohissi, joka lisäsi rinteen käyttöastetta huomattavasti. Kainuun Hiihtoseura luopui laskettelurinteen osakkuudesta 1980-luvun alkupuolella.
Emmi Viljanen

Emmi Viljanen on suomalainen voimanostaja. Hänellä on nimissään 24 voimanoston Suomen ennätystä. Hän on 14-vuotiaana nostanut kyykystä 73 kilogrammaa, penkkipunnerruksessa 35,5 kilogrammaa ja nostossa 71,5 kilogrammaa. Yhteistulokseksi tulee näin 180 kilogrammaa. Hänen tuloksensa ovat Suomen ennätysiä yhteistuloksessa, välinevoimanostossa ja klassisessa voimanostossa. Tulokset ovat Suomen ennätysiä sekä 17-, 20- että 23-vuotiaiden ikäluokissa.
Viljanen edustaa Turengin Sarastusta. Häntä valmentaa hänen isänsä Marko Viljanen.
Mantineian taistelu (362 eaa.)

Tausta

Vuonna 362 eaa. Epameinondas johti taas joukkoja peloponnesolaisia vastaan. Hänen päätarkoituksenaan oli kukistaa Mantineia, joka vastusti Theban valtaa niemimaalla. Matkalla Mantineiaa kohti Epameinondas sai kuulla, että spartasta oli lähtenyt niin paljon sotilaita Mantineian avuksi, että itse Sparta oli miltei täysin ilman puolustajia. Epameinondas näki taas mainion tilaisuuden ja marssi suoraan Spartaa kohti. Spartan kuningas Arkhidamos III sai kuitenkin tietää Epameinondaan olevan matkalla ja ehti kerätä tarpeeksi joukkoja kaupungin suojaksi.
Epameinondas marssi tämän jälkeen pikaisesti takaisin tukikohtaansa Tegeassa ja lähetti ratsuväkensä Mantineiaa kohti. Hän toivoi että spartalaiset olisivat lähteneet suojelemaan kotikaupunkiaan ja jättäneet samalla Mantineian ilman puolustajia. Mantineiassa ollut ateenalainen ratsuväki löi kuitenkin takaisin thebalaisen ratsuväen kaupungin edustalla. Epameinondaalle oli selvää, että Theban oli lyötävä vihollisensa hopliittitaistelussa, jos se halusi pitää kiinni valloituksistaan.

Taistelu

Mantineian taistelu oli suurin Kreikassa koskaan käyty hopliittitaistelu. Miltei kaikki kaupungit ottivat osaa siihen jollain tavalla. Boiotian kanssa sotivista tärkeimmät olivat Tegea, Megalopolis ja Argos. Heitä vastassa olivat Sparta, Ateena, Elis ja monta muuta kaupunkia. Kummallakin puolella taisteli noin 20 000–30 000 sotilasta.
Kuten Leuktrassa Epameinondas sijoitti thebalaiset vasemmalle siivelle, spartalaisia vastapäätä. Tässä vasemmassa siivessä oli enemmän rivejä syvässä kolonnassa. Oikealle siivelle hän sijoitti liittolaisensa ja ratsuväkensä. Epameinondas toivoi ratsuväkensä lyövän vihollisen oikean sivustan ja sen jälkeen pystyvänsä murtamaan spartalaisten muodostelman. Näin kävikin. Voimakkaampi boiotialainen ratsuväki löi takaisin ateenalaisen ja mantineialaisen ratsuväen oikealla siivellä ja hyökkäsi sen jälkeen suojaamattoman falangin sivustaan. Vähän aikaa spartalaiset saivat pidäteltyä Theban syvää falangia, mutta lopulta spartalaisten puolustus murtui ja koko vihollisen armeija lähti pakoon. Epameinondas haavoittui samalla kun thebalaiset lähtivät ajamaan takaa vihollisiaan. Hän kuoli pian tämän jälkeen.
Kun sotilaat saivat kuulla Epameinondaan kaatuneen, lakkasivat he ajamasta takaa vastustajiaan. Taistelun jälkeen kummatkin osapuolet väittivät itseään voittajaksi ja pystyttivät taistelukentälle muistomerkin voittonsa kunniaksi. Spartalaisia suuresti ihannoinut historioitsija Ksenofon kertoo, että Mantineian taistelun jälkeen Kreikka vajosi suurempaan epäjärjestykseen ja sekasortoon kuin koskaan aikaisemmin.

Seuraukset

Tradition mukaan ennen kuolemaansa Epameinondas olisi sanonut, että Theban pitäisi pyrkiä solmimaan rauhan vastustajiensa kanssa. Taistelun jälkeen osapuolet sopivat uudesta yleisestä rauhasta, mutta Theba oli tämän jälkeen puolustuskannalla ja pian Ateena otti taas johtoaseman Kreikassa.
Héctor Julio López Hurtado

Héctor Julio López Hurtado (s. 23. heinäkuuta 1941 Tunja) on kolumbialainen roomalaiskatolinen piispa. Hän liittyi salesiaaneihin 29. tammikuuta 1958 ja sai pappisvihkimyksensä 30. kesäkuuta 1968. Hänet nimitettiin Ariarin apostoliseksi vikaariksi sekä Elicrocan titulaaripiispaksi 15. joulukuuta 1987, ja piispaksi vihkiminen seurasi 27. helmikuuta 1988. Pääkonsekraattorina toimi Angelo Acerbi, jota avustivat Jesús María Coronado Caro ja Héctor Jaramillo Duque.
29. lokakuuta 1999 Ariarin apostolisesta vikariaatista tehtiin Granada en Colombian hiippakunta ja López Hurtado sai nimityksen sen piispaksi. 15. kesäkuuta 2001 hänet nimitettiin Girardotin piispaksi.
Sotilaspastori

Sotilaspastori on Suomen Puolustusvoimien palveluksessa oleva kirkon virkaan vihitty pappi. 
Papin työtä puolustusvoimissa kutsutaan kirkolliseksi työksi. Sotilaspastori ei ole varsinainen sotilasarvo vaan palvelusarvo, joka rinnastetaan kapteeniin tai kapteeniluutnanttiin. Palvelusarvon lisäksi kullakin sotilaspastorilla on oma henkilökohtainen sotilasarvonsa, joka voi olla periaatteessa mikä tahansa. Useimmat sotilaspapit ovat kuitenkin reserviupseereita. Sotilaspapin työ on julistusta, opetusta ja sielunhoitoa. Näihin liittyen työhön kuuluvat kirkolliset toimitukset ja toiminta sota-, ampuma- ja kertausharjoituksissa, yhteydenpito eri tahoille ja esikuntatyö sekä kaatuneiden huolto. Konfirmoimattomille varusmiehille voivat sotilaspapit järjestää heidän halutessaan rippikoulun.
Sotilaspastorin tehtävänä on myös käydä hengellisiä keskusteluja varusmiesten kanssa sekä auttaa heitä elämän tärkeissä ja kipeissä asioissa. Keskustelut voivat sivuta muitakin aiheita. Sotilaspappi on virkansa puolesta tietoonsa saamistaan asioista vaitiolovelvollinen.
Sotilaspappia kutsutaan sotilasslangissa esimerkiksi piruntorjujaksi, piruntorjuntaupseeriksi tai -päälliköksi, tai "Jumalasta seuraavaksi".
Safari (selain)

Historia

Vuoteen 1997 asti Applen tietokoneiden mukana toimitettiin selaimena Netscape Navigator. Myöhemmin Microsoftin Internet Explorer -selaimen Mac-versio liitettiin oletusselaimeksi osana viisivuotista sopimusta Applen ja Microsoftin välillä. Microsoft julkaisi kaikkiaan viisi pääversiota Internet Explorer Macille, 27. maaliskuuta 2000 julkaistun version jäädessä viimeiseksi.
Steve Jobs ilmoitti 7. tammikuuta 2003, että Apple oli kehittänyt oman www-selaimensa nimeltään Safari. Sinä päivänä ilmestyi ensimmäinen beta-versio, jota seurasi joukko virallisia ja epävirallisia versioita, kunnes versio 1.0 julkaistiin 23. kesäkuuta 2003. Alun perin erikseen ladattava Safari-ohjelma toimitettiin käyttöjärjestelmän Mac OS X 10.3 mukana 24.10.2004 julkaistuna versiona oletusselaimena. Silloin Macille tehty Internet Explorer jäi vain vaihtoehtoselaimeksi. Käyttöjärjestelmäversion Mac OS X 10.4 julkaisussa 29. huhtikuuta 2005 Safarista tuli ainoa mukana toimitettava selain. Myös Microsoft lopetti Internet Explorerin Mac-versioiden ylläpidon vuonna 2005.
Vuonna 2007 Apple julkaisi iPhonen, jonka mukana toimitetaan kyseiselle laitteelle optimoitu Safari. Myöhemmin samana vuonna Applen Worldwide Developers Conferencessa Jobs julkisti Safarista Windows-betaversion. Ensimmäinen vakaa versio (3.1) julkaistiin Windowsille 18. maaliskuuta 2008.
Safarin selainytimenä toimii Webkit, jonka koodin Apple otti KDE-projektin KHTML-selainytimestä ja muokkasi Safarille sopivaksi. Lisenssiehtojen takia Webkitin ohjelmakoodi on KHTML:n tapaan avointa.
Mac OS X 10.4.3 julkaisussa (lokakuussa 2005) uudesta Safarin versiosta 2.0.2 tuli tiettävästi ensimmäinen Acid2-testin läpäissyt selain. Tämä testi on kehitetty, jotta sillä voitaisiin taivutella selainten ohjelmoijat noudattamaan paremmin virallista W3C-standardia.

Markkinaosuus

Tammikuussa 2009 StatCounterin mukaan Safarin markkinaosuus oli 2,79 %. Vuoden 2013 joulukuussa Safarin markkinaosuus nousi 11,77 % ja 2014 lokakuussa 15,3 %.
Elokuussa 2016 NetMarketShare kertoi Safarin työpöytäkoneiden markkinaosuuden olevan 4,28 %.
StatCounterin mukaan tammikuussa 2017 Safarin markkinaosuus työpöytä-, tabletti- ja mobiililaitteissa oli 14,54 %.
Hacı Giray

Hacı Giray, myös Hacı I Giray (k. 1466) oli Krimin kaanikunnan perustaja ja ensimmäinen kaani. Giray-dynastian jäsenenä hän polveutui Tšingis-kaanista.
Hacı oli Krimin tataarien kaani jo ennen Kultaisen ordan hajoamista useiksi kaanikunniksi ja kävi tätä vastaan itsenäistymistaistelua. Historioitsijat ovat yhtä mieltä siitä, että hän oli Krimin kaanikunnan perustaja ja ensimmäinen kaani, mutta joistakin seikoista, kuten hänen nimensä taustasta, syntymäpaikasta, valtakautensa alkamisvuodesta ja siihen liittyvistä tapahtumista on erimielisyyttä.
Stryikovskin puolalaiskronikan mukaan Hacı yritti itsenäistää Krimin alueen 1428, mutta epäonnistuttuaan hän joutui pakenemaan Liivinmaahan. Krimin alueen ylimykset lähettivät Liivinmaahan lähetystön 1443, joka pyysi Hacıa palaamaan hallitsijaksi. Varmana merkkinä uudesta vallasta pidetään vuonna 1441 painettua kolikkoa, jossa oli hänen nimensä. Myös aiemmissa kolikoissa olleiden kiptšakkien symbolien tilalle oli painettu uusi Krimin kaanien pöllöä kuvaava symboli.
Fonit

Fonit ovat Beninin suurin etninen ryhmä, joka asuu lähinnä maan etelä- ja keskiosissa. Siihen kuuluu yli 1,25 miljoonaa henkeä.
Fonit olivat 1700-luvulla kukoistaneen Dahomeyn kuningaskunnan perustajia ja vallanpitäjiä. Fonien kuningas vaikuttaa edelleen Abomeyn kaupungissa, mutta hänellä on enää seremoniallisia tehtäviä.
Fonien uskonnollinen perinne keskittyy esi-isien kunnioittamiseen. Dahomeyn kuningaskunnan loistoaikoina kuninkaallisten esi-isien vuotuinen muistojuhla huipentui satojen orjien tai sotavankien uhraamiseen. Tavalliset perheet pitivät kotonaan puista patsasta, johon hierottiin palmuöljyä rukouksena esi-isille, jotta perhe ja koko kylä saisivat suojelusta. Näitä patsaita veistetään edelleen.
Juurilasisiipi

Koko ja ulkonäkö

Pääasialliselta väritykseltään juurilasisiipi on musta, joskin raajoissa on keltaista. Väri jatkuu myös siipien tyville. Sekä etu- että takasiivet ovat enimmäkseen läpinäkyvät, mutta etusiivessä on myös oranssia väriä. Mustan takaruumiin kunkin nivelen takareunassa on kapea, keltainen raita, jonka vuoksi perhonen muistuttaa pistiäistä. Takaruumiin kärjessä on musta tupsu, jonka joukossa on keltaisia karvakimppuja. Siipiväli on 15–20 mm.

Levinneisyys ja lentoaika

Juurilasisiiven lentoaika on heinä-elokuussa. Suomessa perhosta on tavattu vain Ahvenanmaalla ja Turun saaristossa.

Elinympäristö ja elintavat

Laji on kalkinsuosija. Se on avoimien elinympäristöjen sulkeutumisen vuoksi luokiteltu Suomessa erittäin uhanalaiseksi ja rauhoitettu luonnonsuojeluasetuksella. Aikuiset perhoset lentävät päivällä auringonpaisteessa.

Ravintokasvi

Toukka elää useiden hernekasvien, erityisesti masmalon (Anthyllis vulneraria) ja keltamaitteen (Lotus corniculatus) juuristossa.
Mathilde Krzesinska

Mathilde Krzesinska (puol. Matylda Krzesińska, ven. Матильда Феликсовна Кшесинская, Matilda Feliksovna Kšesinskaja; 31. elokuuta (J: 19. elokuuta) 1872 Ligovo, lähellä Pietaria, Venäjä – 7. kesäkuuta 1971 Pariisi, Ranska) oli venäläinen balettitanssija, Venäjän keisarillisen baletin prima ballerina sekä Venäjän kruununperijän Nikolai Aleksandrovišin läheinen ystävä ja rakastajatar ennen kuin Nikolai avioitui Hessenin prinsessan Alixin kanssa.  
Kuten Mathilde Krzesinskan koko puolalainen perhe, isä Felix Krzesiński, veli Jósef Krzesiński ja vanhempi sisar Julia Krzesińska, Krzesinska itsekin esiintyi Mariinski-teatterissa Pietarissa, jonne hänet hyväksyttiin kesäkuussa 1890. Huolimatta lukuisista jäähyväisesityksistään hän esiintyi vuoteen 1917 asti.
Krzesinska oli ensimmäinen venäläinen tanssijatar, joka teki 32 fouettéta, mitä pidettiin tuohon aikaan balettitekniikan äärimmäisenä taidonnäytteenä. Aikaisemmin samaan olivat pystyneet vain italialaiset.
Perintöprinssi Nikolai lahjoitti hänelle yksityistalon Pietarista. Kyseisen rakennuksen parvekkeelta Lenin puhutteli kansaa palattuaan maanpaosta Suomen kautta vuonna 1917. 
Krzesinskalla oli suhde myös kahteen muuhun Venäjän hallitsijasuvun jäseneen, Sergei Mihailovitšiin ja Andrei Vladimirovitšiin. Nikolain serkun suuriruhtinas Andrein kanssa hän matkusti Venetsiaan ja Provenceen, josta suuriruhtinas osti hänelle talon. 
Venäjän vallankumouksen puhjettua vuonna 1917 Krzesinska muutti Ranskan Rivieralle ja myöhemmin Pariisiin, missä hän avioitui vuonna 1921  Andrei Vladimirovitš Romanovin kanssa Andrei tunnusti Krzesinskan pojan Vladimir Romanovsky-Krasinskyn (s. 1902) omakseen. Huhujen mukaan isä olisi voinut olla myös Sergei Mihailovitš, tai jopa tsaari Nikolai itse.
Vuonna 1929 Mathilde avasi balettikoulun, jossa antoi yksityistunteja. Hänen oppilaisiinsa kuului Margot Fonteyn ja Alicia Markova.  Mathilde esiintyi viimeisen kerran 64-vuotiaana Lontoon Covent Gardenissa.  Vuonna 1960 hän julkaisi muistelmansa Souvenirs de la Krzesinska.
Venäläinen elokuvaohjaaja Aleksei Utšitel on ohjannut Nikolai II:n ja Krzesinskan suhteesta elokuvan Matilda (2017), joka on herättänyt pahennusta Venäjän vanhoillisissa ortodoksipiireissä, koska Nikolai II on ortodoksikirkon pyhimys.