Seiväshyppy

Historia

Jo antiikin kreikkalaisten, samoin kuin kelttien, tiedetään kilpailleen seiväshypyssä, lisäksi kautta aikojen seiväshypyn periaatetta on käytetty hyväksi luonnonesteiden, kuten purojen, ojien ja aitojen ylittämiseen. Myös esimerkiksi Englannin rämeisillä seuduilla kerrotaan joka talossa olleen oma hyppyseiväs, jottei jokien ja purojen ylityksessä tarvinnut aina kiertää pitkienkin matkojen päässä olleiden siltojen kautta.
Nykyaikaisen seiväshypyn alkuna voitaneen pitää Johann Christoph Friedrich GutsMuthsin ja Frederich L. Jahnin 1850 vuoden tietämillä Saksassa kehittämiä kuntoiluharjoitteita. Seiväshypyn tekniikka sellaisena kuin se nykyään suurin piirtein tunnetaan kehitettiin Yhdysvalloissa 1800-luvun lopulla.  
Seiväshypyn alkuperäisen, luonnollisen periaatteen mukainen pituussuuntainen hyppy ei koskaan saavuttanut suurta suosiota järjestäytyneissä urheilupiireissä, vaan tulosten mittaaminen korkeussuunnassa on aina ollut ainoa virallinen seiväshypyn kilpailumuoto.
Vaikka naisetkin ovat kautta aikain hypänneet seivästä, naisten seiväshyppy otettiin arvokisaohjelmaan vasta 1990-luvun jälkipuoliskolla.

Nykyaika

Seiväshyppysuoritus tapahtuu seuraavasti: hyppääjä ottaa toisella kädellään myötäotteella kiinni seipään toisesta päästä, ja toisella vastaotteen seipäästä itselleen parhaiten sopivalta etäisyydeltä oikeaan käteensä. Keskityttyään ja tuntiessaan itsensä valmiiksi suoritukseen hän ottaa, toisin kuin korkeushypyssä, suoran vauhdin kohti rimaa, työntää seipään pään seiväsmonttuun, ponnistaen lähes samanaikaisesti toisella jalallaan ilmaan ja taivutetun seipään avulla heilauttaa itsensä jalat edellä riman yli, jonka jälkeen putoaa pehmeälle patjalle. Olennaista on hyppääjän seipääseen kohdistama kokonaisenergia, joka koostuu liike-energiasta ja lihastyöstä seipään taivutus- ja oikenemisvaiheessa.
Aikojen saatossa on riman ylitykseen käytetty myös muunlaisia keinoja, mm. seivästä pitkin kiipeämistä. Britanniassa 1800-luvun jälkipuoliskolla eräs Tom Ray Ulverstonista, Lancashiresta kykeni pystysuoraan asetettua seivästä pitkin kiipeämällä ylittämään muutamia metrejä. Nykyisin hyppy hylätään, mikäli hyppääjä siirtää yläkätensä otetta.
Seiväshypyssä hyppääjä saa valita, mille etäisyydelle rima seiväskuopasta asetetaan. Jos hyppääjän käyttämä seiväs pudottaa riman, suoritus hylätään yli 13-vuotiaiden sarjoissa, vaikka hyppääjä itse olisikin päässyt yli. Toisaalta jos seiväs katkeaa kesken hypyn, kilpailija on oikeutettu uuteen yritykseen. Kolmen perättäisen epäonnistuneen hypyn jälkeen kilpailija ei saa enää jatkaa.
Ennen vanhaan hyppääjien laskeutumisalustana käytettiin sahanpuruja, ja hyppääjä joutui tulemaan alas jalat edellä. Nykyaikana käytössä on paksut, pehmeät patjat, joita on sijoiteltu myös seiväskuopan sivuille loukkaantumisten välttämiseksi.

Välineet

Nykyaikana seipäät valmistetaan lasikuidusta ja hiilikuidusta, kun aikaisemmin käytettiin metalliputkia ja bambusta valmistettuja seipäitä.
Yleensä seipäät tarkistetaan tehtaalla vääntämällä ne täyteen 90 asteen kulmaan. Tästä huolimatta on mahdollista, että seiväs katkeaa, esim. pitkän tauon jälkeen taivutettaessa tai jos siihen on osunut jokin isku taktisesti väärään paikkaan. Seipäät on suunniteltu katkeamaan kolmeen osaan, mikä mahdollistaa turvallisimman tilanteen urheilijalle osien lentäessä poispäin hänestä. Seipään materiaalia, pituutta tai paksuutta ei ole rajoitettu.
Seiväshypyssä käytetään jalkineina yleensä piikkareita, jotta saataisiin mahdollisimman kova vaakasuora vauhti hyppyyn.
Käsiinsä hyppääjät hierovat ennen hyppyä joko käsien hikisyyttä estävää magnesiumjauhetta tai jotain tahmeaa ainetta, kuten pihkaa.

Maailmanennätykset

Vuoden 1998 jälkeen IAAF ei ole erotellut sisä- ja ulkoratojen maailmanennätyksiä sen jälkeen hypättyjen tulosten kohdalla.