Entente cordiale

Entente cordiale (ranskaa, ”sydämellinen yhteisymmärrys”) oli Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan välinen liitto, joka muodostui 1904. Koska Yhdistynyt kuningaskunta ei virallisesti tehnyt liittosopimuksia, Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välistä kumppanuutta kutsuttiin sydämelliseksi yhteisymmärrykseksi, ranskaksi L’Entente cordiale. 
Muodoltaan entente ei ollut valtiosopimus, vaan pelkkä julistus, jossa on myös salaiset osuudet ja joka käsitti Pohjois-Afrikan jaon Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan kesken. Entente päätti Ranskan ja Yhdistyneen kuningaskunnan välisen kilpailun ja sai maat toimimaan yhdessä johdonmukaisesti kilpailussaan Saksan, Itävalta-Unkarin ja Italian muodostaman kolmiliiton kanssa sekä Venäjän tukemisessa Itävalta-Unkaria vastaan.
Yhdistyneen kuningaskunnan ulkoasiainministeri Henry Petty-Fitzmauricen ja Ranskan Lontoon suurlähettilään Paul Cambonin 8. huhtikuuta 1904 allekirjoittama julistus ei virallisesti sisältänyt muuta kuin Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan  Marokkoa, Egyptiä, Siamia (Thaimaata), Madagaskaria, Uusia Hebridejä, Länsi- ja Keski-Afrikkaa sekä Newfoundlandia koskevien erimielisyyksien sopimisen, mutta yhteisymmärrys ja imperialistisen kilpailun lopettaminen Ranskan ja Britannian kesken loi kuitenkin edellytyksen ententeä pidemmälle menevälle yhteistyölle. Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska muodostivat sotilassopimuksen 30. huhtikuuta 1905 ja laivastosopimuksen 16. syyskuuta 1912.

Venäjän keisarikunta

Pitkälle meneväksi liittoyhteistyön sisältäväksi kolmisopimukseksi entente laajeni Pietarissa 31. elokuuta 1907, kun Venäjä liittyi Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan yhteistyöhön. Ranskan kanssa Venäjä oli liittoutunut jo 1894 Ranskan ja Venäjän sopimuksella. Ranskalaiset rahoittivat mittavasti Venäjän rautatieverkoston rakentamista, mutta myös varustelua. Saksan ja Venäjän suhteet olivat lähteneet heikentymään Wilhelm II:n aikana, kun valtakunnankansleri Otto von Bismarck oli eronnut. Venäjä oli saanut Saksan sijaan Ranskasta ensin lainarahoittajan teollistumiselleen, sittemmin myös liittolaisen.
Yhdistyneen kuningaskunnan kanssa sovittiin etupiirit Persiassa, Afganistanissa, Tiibetissä. Venäjä sai pohjoiset alueet Persiasta ja Yhdistynyt kuningaskunta Persianlahden alueen etelässä. Tavoitteena oli estää Saksan vallan kasvu alueella.
Ensimmäisessä maailmansodassa Venäjän väliaikaisen hallituksen oli siksi vaikea luopua Saksan ja Itävalta-Unkarin vastaisesta taistelusta, koska se oli Ranskalle tapa keventää saksalaisten painetta Saksan kahden rintaman sodassa itärintamalla. Konkreettisia Ranskan auttamiseen pyrkineitä toimia olivat Brusilovin hyökkäys 1916 ja Kerenskin hyökkäys 1917. Ranskan, mutta myös Yhdistyneen kuningaskunnan sotilassuhde Venäjään Saksaa vastaan johti myöhemmin myös Pohjois-Venäjän interventioon 1918.

Entente ennen toista maailmansotaa

Entente-valtiot Yhdistynyt kuningaskunta ja Ranska, erityisesti Ranska pyrkivät patoamaan Saksan lisääntyvää vaikutusvaltaa. Ranska oli politiikassaan johdonmukaisempi, mutta heikompi, kun taas Yhdistynyt kuningaskunta pyrki myös ymmärtämään Versailles’n rauhansopimusta vähitellen mitätöivän Saksan politiikkaa kieltäytymällä vastatoimista ja kieltäytymällä tukemasta Ranskaa sen suunnittelemissa vastatoimissa.

Pikku-entente

Saksan kansallissosialistinen työväenpuolueen noustua valtaan ja Espanjan sisällissodan alettua Ranskassa nousi vallalle kansanrintamapolitiikka, joka haki yhteyttä myös Neuvostoliittoon Saksan voiman patoamiseksi. Ranska ja Neuvostoliitto tekivät Tšekkoslovakian kanssa sen turvallisuuden takaavan sopimuksen 1936.
Entente muodosti Yhdistyneen kuningaskunnan ja Ranskan välisen poliittisen yhteistyön ennen toista maailmansotaa.