Saab 29 Tunnan

Arendamine

Teise maailmasõja järel otsustati Rootsis, et on vaja tugevdada õhukaitset uute lennukitega, mille mootorid põhineksid värskelt leiutatud reaktiivmootorite tehnoloogial. Projekt "JxR" algas 1945. aasta viimastel kuudel ettepanekuga kahelt Saabi meeskonnalt, mida juhtis Lars Brising. Esimene projekti raames konstrueeritud lennuk, koodnimega R101, oli sigarikujuline ja sarnanes USA lennukiga P-80 Shooting Star. Võitjaks valiti siiski teine projekt, koodnimega R1001, mille "tünnikujuline" lennuk osutus kiiremaks ja manööverdamisvõimelisemaks. 
Algses R1001 projektis kavandati sirge tiivaga lennukit, kuid kui ühel Saabi firma inseneril õnnestus Šveitsis tutvuda saksa lennundusalaste dokumentidega, mis olid sinna Saksamaalt illegaalselt toodud, siis prototüübi kavandit muudeti. 1945. aastal ka ameeriklaste kätte sattunud dokumendid näitasid selgelt, et delta- ja nooljal tiival on eeliseid lennuki helikiirusele lähenemisel. Lennukile projekteeriti tiib, mille noolsusnurk oli 25 kraadi. Sellist tiiba katsetati modifitseeritud Saab Safir-il (tähistusega Saab 201). " Saab 29 prototüüp lendas esimest korda 1. septembril 1948. aastal. See oli lühike, trullaka kerega, ühe õhuvõtuavaga kere esiosas, mullikujulise kabiinikupli ja õhukese profiiliga noolja kesktiivaga lennuk. Katselendur oli inglane Robert A. "Bob" Moore, kellest sai hiljem esimene 1960. aastal asutatud Saab GB Ltd, UK tegevdirektor. 
Moore kirjeldas lennukit järgmiselt: "Maa peal inetu pardipoeg, kuid õhus pääsuke." Oma junnaka välimuse tõttu hakati Saab 29-t kiiresti "lendavaks tünniks" ("Flygande Tunnan") kutsuma. Kokku ehitati aastatel 1950–1956 661 Tunnanit, mis teeb sellest kõige rohkearvulisemalt ehitatud Saabi lennuki.

Kasutamine

J 29 oli üks esimesi noolja tiivaga sarjana ehitatud hävituslennukeid. Tunnaniga püstitati 1954. aastal kiiruse maailmarekord 500 km suletud marsruudil – 977 km/h. Kahe S 29C-ga (luurelennuki versioon) püstitati lisaks veel teinegi FAI kinnitatud maailmarekord, läbides 1000 km keskmise kiirusega 900,6 km/h 1955. aastal. Rootsi Õhujõude hinnati 1950. aastatel, kui enamuse lennukitest moodustasid J 29-d, tugevuselt neljandaks õhujõuks maailmas. 
Õhuväes juhtus alguses J-29-ga palju õnnetusi, seda peamiselt kogemuste puudumise tõttu noolja tiivaga lennuki piloteerimisel ja samuti ligilähedaselt samaväärse kahekohalise õppelennuki puudumise tõttu. Piloodid pidid harjutama de Havilland Vampire lennukitel, enne kui Tunnaniga lendama lubati. Hävitaja versiooni kasutamine lõpetati 1965. aastal, kuid mõningaid lennukeid kasutati õhumärkide vedamiseks 1974. aastani. Viimane ametlik lend sõjaväes toimus 1976. aasta augustis, Rootsi Õhujõudude 50 aasta juubeli tähistamiseks korraldatud lennushowl. 
Austria Õhuvägi ostis 30 Tunnanit 1961. aastal ja kasutas neid 1972. aastani.

Kasutamine Aafrikas

Tunnanid olid esimesed ja siiani ainsad Rootsi reaktiivlennukid, mis reaalses lahingus osalenud on. Viis J 29B-d saadeti 1961. aastal Kongo Demokraatliku Vabariiki ÜRO rahuvalvemissiooni (ONUC) koosseisus, Rootsi Õhuvägede üksuse F 22 nime all. Aasta hiljem lisandusid veel neli J 29B-d ja kaks S 29C-d (fotoluure versioon). Enamik missioone seisnes sihtmärkide tulistamises maastikul pardakahuritest ja juhitamatute rakettidega. Lahingutes ei kaotatud ühtegi lennukit, kuigi õhutõrjekahureid kasutati nende vastu üsna palju. Lennukite meeskonnad ja välisvaatlejad pidasid Tunnanit väga heaks lennukiks. Vastaste käsutuses olid mõned Fouga Magisterid ja muud lennukid, kokkuvõttes olid vastase õhujõud üsna nõrgad. Rahuvalvemissioon kaotas ainult ühe lennuki, seegi ühe kõrge ohvitseri süül, kes tegi katkestatud õhkutõusmisel avarii. Kui ONUC-i missioon 1964. aastal lõpetati, siis osa J-29 lennukeist purustati, sest need polnud Rootsis enam vajalikud, transporti peeti mõttetult kulukaks.

Tehnilised andmed (Saab J 29F Tunnan)

Andmed on võetud raamatust "The Great Book of Fighters".