Emil Kraepelin

Elulugu

Emil Kraepelin (täisnimega Emil Wilhelm Magnus Georg Kraepelin) sündis 15. veebruaril 1856 Neustrelitzis Mecklenburg-Strelitzi (Saksamaa) lähedal muusikute peres.
Oli abielus Ina Schwabega, peres oli neli tütart ja kaks poega. Emili isa Karl Wilheim oli endine ooperilaulja ja muusikaõpetaja. Bioloogiat õpetas Emilile ta vend Karl, kes oli temast kümme aastat vanem ning sai hiljem Hamburgi zooloogiamuuseumi direktoriks. Kraepelinil oli kaheksa last: kaks poega ja kuus tütart.
Tegi esimeste seas teadustöid sellistes valdkondades nagu neuropsühhiaatria, neuropsühholoogia ja psühhofarmakoloogia. Ameerika psühhiaatrite liidu välja töötatud DSM (tänapäevane psüühikahäirete klassifikatsioon) ning Maailma Terviseorganisatsiooni poolt välja töötatud ICD põhinevad Kraepelini kirjeldatud süsteemil. Kraepelin uskus, et psüühikahäired põhinevad bioloogilisel ja geneetilisel talitlushäirel.

Alzheimeri tõve avastamine

Olles Alios Alzheimeri kolleeg, oli Kraepelin Alzheimeri tõve kaasavastaja, ning Kraepelini laboratoorium avastas just haiguse psühholoogilise baasi.

Töö Tartu Ülikoolis

H. Emminghausi soovitusel ja mitme tuntud Saksamaa spetsialisti toetusel valiti Tartu ülikooli närvi- ja vaimuhaiguste kliiniku uueks juhatajaks ja professoriks Emil Kraepelin. Kraepelin saabus Tartusse 1886. aastal, olles 30-aastane. Töö Tartu ülikoolis vältas viis aastat (23. augustist 1886 kuni 21. märtsini 1891). Värskelt valitud professorina esitas ta 6. septembril 1886 oma inauguratsiooniloengus ülikooli aulas psüühikahäirete ravi ja uurimise uuemaid seisukohti. Muuhulgas rõhutas Kraepelin ka eksperimentaalpsühholoogia kasutamist kliinilises psühhiaatrias, seda pidas Kraepelin teadusliku psühhiaatria üheks põhiliseks edasiviivaks jõuks. 
Kraepelini professuuri alguses 1886. aastal alustati Tartus ka uue anatoomikumi ehitamist. Sinna rajas Kraepelin oma eksperimentaalpsühholoogia laboratooriumi, mida võib ka lugeda teadusliku psühholoogia alguseks Eestis. Lisaks loengutele ja teadustööle Tartu Ülikoolis oli Kraepelin ka ülikooli 80 voodikohaga psühhiaatriakliiniku juhataja. Haiglas hakkas Kraepelin uurima ja üksikasjalikult registreerima patsientide kliinilist ajalugu. Kraepelin õppis ära eesti keele, kuid ikkagi hindas ta oma keeleoskust väheseks ning pidas seda takistuseks suhtlemisel patsientidega.
Psühhiaatriakliinikus töötades rakendas Kraepelin haigete uurimisel ja ravis eksperimentaalpsühholoogilisi meetodeid. Kraepelini meetodid olid Tartu psühhiaatria haiglale mõjusad, sest koos uute meetodite kasutuselevõtuga kasvas ka haigla patsientide arv 118 patsiendilt (1886) 189 patsiendini (1890).
Tänu temale said psühholoogiast huvitatud üliõpilased tutvuda eksperimentaalpsühholoogia meetodite ja saavutustega, mida Kraepelin oli ise õppinud Leipzigis Wundti juhendamisel.
1887. aastal hakkas ta Tartu Ülikoolis tegema eksperimentaalpsühholoogia katseid, uurides taju, väsimust, und, sõnaassotsiatsioone ja farmakonide mõju psüühikale. Kasutas assotsiatsioonikatseid psüühiliselt haigete uurimisel ning leidis, et haigete vastuseid iseloomustas sõnavara piiratus, vastuste stereotüüpsus ja mõttetus. Katsed leidsid aset värskelt avatud uue anatoomikumi eksperimentaalpsühholoogia laboris.
Kraepelini assistent H. Dehio tegi ka esimese uurimistöö vaimuhaiguste esinemise sagedustest Eestimaa ja Liivimaa kubermangus. Nimetatud uurimusest ilmnes, et Liivimaa ja Eestimaa kubermangudes on vastavalt iga 241 ja 230 elaniku kohta üks raskekujuline haige.
Pärast Tartu Ülikoolist lahkumist 1891 töötas Kraepelin edasi Heidelbergis, jätkates tööd kliinilises ja farmakoloogilises vallas. Aastal 1903 sai Kraepelinist Müncheni ülikooli kliinilise psühhiaatria professor.

Mõju ja tähtsus ajaloos

Kraepelini suur panus skisofreenia ja maniakaalse depressiooni klassifitseerimisse pole mitteerialaselt kuigi hästi teada. Samuti ei omanud tema töö nii suurt kirjanduslikku väärtust ega ka pragmaatilist jõudu nagu Freudil. Seetõttu loetakse ja loeti Kraepelini tekste väljaspool akadeemilisi ringkondi suhteliselt vähe. Ka 20. sajandi jooksul jäi Kraepelini panus Freudi etioloogiliste teooriate tõttu varju. Sellest hoolimata domineerivad mitmed Kraepelini vaadete edasiarendused nüüd psühhiaatriauuringutes ja akadeemilises psühhiaatrias. Tema fundamentaalsed teooriad psühhiaatriliste diagnooside tarvis on nüüd psühhiaatrias põhiliste diagnostikasüsteemide aluseks. Nendeks on Ameerika psühhiaatrite liidu poolt välja töötatud DSM- ja Maailma Terviseorganisatsiooni ICD-süsteem. Sellele lisaks oli Kraepelin esimene, kes demonstreeris, et sarnaselt somaatiliste haigustega on ka vaimsetel haigustel oma kindel kulg.
Kraepelini on kirjeldatud kui "teaduslikku mänedžeri". Seda põhjusel, et ta töötas välja suureplaanilise, kliiniliselt orienteeritud epidemioloogilise uurimisprogrammi. Selle programmi vältel kogus ta kliinilist informatsiooni paljudest allikatest ja võrgustikest. Kraepelin oli kõrgete kliiniliste standardite poolt info kogumises, kasutades eksperdianalüüsi individuaalsete juhtumite kaupa. Sellest hoolimata kasutas ta ka vaatlustulemusi ametnikelt, kes polnud psühhiaatrias treenitud.
Kraepelini kirjutatud õpikud ei sisalda detailseid juhtumikirjeldusi, vaid pigem mosaiigina kokku pandud kirjeldusi patsientide tüüpilise käitumise ja ütluste kohta.
Kraepelin tõi esmakordselt psühhiaatriasse sümptomite, sündroomide ja haiguste diferentseerimise haigusnähtude avaldumise erinevate tasanditena. Ta süstematiseeris psühhopatoloogilised sündroomid, tuginedes üldpatoloogia põhimõtetele. Oluline uuendus oli tema originaalne käsitlus psühhooside süstemaatikast.