Regionaalne innovatsioonisüsteem

Regionaalne innovatsioonisüsteem (RIS) on kontseptsioon edendamaks innovatsiooniprotsessi ja tehnoloogilist arengut. Selle kohaselt on regioon keskseks mõisteks tehnoloogia ja innovatsiooni arendamise uurimisel .
Märksõnaks on ühine õppimisprotsess, mille käigus toodetakse innovatsiooni.
Regionaalse innovatsioonisüsteemi mõiste põhineb eeldusel, et innovatsiooniprotsessis omavad tähtsust nii erinevad ettevõttesisesed kui ka -välised tegurid. Innovatsioon ei saa toimuda isolatsioonis ja teadmust ei looda ainult ettevõttesiseselt, vaid selle loomise protsessis on suur kaal erinevate osapoolte (ettevõtete, institutsioonide) koostööl ja interaktsioonil. Ettevõtluskeskkonda nähakse innovatsioonisüsteemis kui võrgustikku, mis on omavahel seotud interaktiivse, ühise õppimisprotsessi läbi. Sellepärast on tähtsad teadmuse ja informatsiooni, investeeringute ja rahavoogude levik, tihedalt võrgustunud sidemed ja majandussuhted, mille tulemusel genereeritakse ühine innovatsiooniprotsess.
Regionaalse innovatsioonisüsteemi mõistel pole täpset määratlust, kuid selle all mõistetakse enamasti erinevate era- ja avaliku sektori ettevõtete, institutsioonide ja teiste organisatsioonide kogumit, mis koostöös loovad, kasutavad ja arendavad eelkõige kohapealse tekkepäritoluga teadmust (näiteks tehnoloogiliste protsesside toimimiseks vajalikku oskusteavet, teadus- ja arendustööd jne).
Üldjoontes nõustuvad erinevad autorid, et RIS hõlmab koostööd ettevõtete, teadmust loovate ja vahendavate organisatsioonide (õppeasutused, näiteks ülikoolid, kutseõppeasutused, teadus- ja arendustööga tegelevad asutused) ja finantsinstitutsioonide vahel ning antud piirkonna ettevõtluskeskkonda kui tervikut.
Mõiste on välja kasvanud riikliku innovatsioonisüsteemi kontseptsioonist (NIS – National Innovation System), mille kohaselt toimub innovatsiooni arendamine riiklikul tasandil riigi poolt koordineerituna. Regionaalse innovatsioonisüsteemi puhul on innovatsioon antud piirkonna erinevate ettevõtete ja ettevõtlusprotsessi toetavate institutsioonide (tugiinstitutsioonid) interaktsioon – koostoime tulem.
Selle eelduseks on ühise kultuurilise ja poliitilise institutsionaalse struktuuri olemasolu. Regioonide innovatsioonivõimekus paraneb, kui selle siseselt tehakse koostööd, seda nii teadus- ja arendustöö kui ka ettevõtluskeskkonna arendamise nimel. Seeläbi on koostööalased institutsioonid, oskusteadmise siire ja levik, samuti pikaajalisemad strateegiad olulisteks baastingimusteks ja stiimuliteks regiooni arengul ning innovatsiooniprotsessi kui terviku arendamisel.
Näitena regionaalsest innovatsioonisüsteemist Eestis võib tuua Tartu regiooni innovatsioonisüsteemi. See koosneb teadus- ja haridusasutustest (Tartu Ülikool, Eesti Maaülikool, Tartu Kutsehariduskeskus), avaliku ja erasektori tugiorganisatsioonidest (erialaliidud, Tartu Teaduspark, konsultatsioonifirmad) ja ettevõtetest, kelle hulgas on ka ülikoolist alguse saanud spin-off firmad. Riiklikest tugiorganisatsioonidest võib nimetada erinevad maakondlikud arenduskeskused, Ettevõtluse Arendamise Sihtasutuse (EAS) ja Sihtasutus Archimedese.

Põhielemendid

RISi moodustavad ettevõtted, institutsioonid ja rakendatav innovatsioonipoliitika.
Ettevõtted ei ole selle käsitluse kohaselt mitte majandussubjektid, mis on orienteeritud ainult tootmisele, vaid ka teadmuse loomise ja levimise allikad. Sellised institutsioonid nagu uurimis- ja teadusasutused, ülikoolid, riiklikud asutused, finantsasutused, erinevad nõustamis- ja konsultatsioonifirmad on eelkõige vahendaja ja soodsa ettevõtluskeskkonna tagaja rollis. Teadmuse tootmisega tegelevate institutsioonide (knowledge infrastructure) all mõeldakse füüsilist ja organisatsioonilist infrastruktuuri, mille läbi saab teadmuse tootmine toimuda. Näide sellisest infrastruktuurist on teadus- ja tehnoloogiapargid, mis on orienteeritud uute tehnoloogiate arendamisele. Innovatsioonipoliitika hõlmab teadustöö koordineerimist, erinevaid materiaalseid toetusi, tehnoloogia ja teadmuse levimise hõlbustamist ja muid tegevusi.

Teadmuse loome

Teadmuse loome kui õpiprotsess on oma iseloomult kuhjuva (incremental) iseloomuga. See on kui eneseregulatsioon, mis viib õppimisele ja tegurite võime muuta enda käitumist leidmaks uusi lahendusi. Kui kodeeritavat (codified) teadmist on võimalik lihtsamalt jagada, siis kodeerimata ehk vaikivat (tacit) teadmist on keerukam levitada. Kodeerimata teadmise alla liigituvad tavad, kogemused, praktikad, normid, väärtused ja eelkõige oskusteave (know-how, know-what, know-why, know-who).

Lähedus

Üha vähem hakkab määrama geograafiliselt lähestikku paiknemine, sest tänapäeva tehnoloogiate arenedes ei ole pikkade vahemaade tagant suhtlemine enam kulukas. Samas mängib rolli sotsiaalne sidusus ehk siinkohal eelkõige ühesugune ettevõtluskeskkond, sarnased kultuurinormid ja -tavad, mis hõlbustavad suhtlemisvõrgustike toimimist .