Memeli piirkond

Versailles' rahu

Preisimaa (aastast 1871 Saksa keisririigi osa) idapiir, olles muutumatuna 1422. aasta Melno rahust saati, muutus vaidluste objektiks pärast Esimest maailmasõda, kui tekkisid uued sõltumatud Poola ja Leedu riigid. Separatistlik Tilsiti akt allkirjastati väheste Leedu-meelsete Preisimaa leedulaste poolt aastal 1918, nõudmisega ühendada Preisimaa Leedu päris-Leeduga. Tavaliselt näevad leedulased selles sooviavaldust Väike-Leedu ühendamiseks Leeduga – kuid enamus Preisimaa leedulasi ei soovinud ühineda Leeduga ja Preisimaa leedulased ei olnud rahvastikus enamuses.
Preisimaa jagamist soodustas ka Poola esindaja Roman Dmowski Versailles's, kes tegutses Józef Piłsudski käsul: eesmärgiks oli anda Nemunase alamjooks ja delta, mis asus Saksamaal ja kandis nime Memel, Leedule, kuna see annaks ligipääsu Läänemerele, samas Leedu ise pidi saama Poola osaks. Neid ideid toetas Prantsuse peaminister Georges Clemenceau.
Aastal 1920 anti vastvalt Versailles' rahule Saksamaa alale Memelist põhja pool staatus Territoire de Memel Suursaadikute konverentsi haldusalas ja Prantsuse väed saadeti kaitseks. Prantsuse halduse ajal idanes kohaliku rahva seas idee sõltumatust Memellandi riigist. Organisatsioon Deutsch-Litauischer Heimatbund (Saksa-Leedu kodumaa föderatsioon) edendas ideed Freistaat Memelland, mis hiljem pidi naasma Saksamaa rüppe. Sellel oli 30 000 liiget, nii etnilisi sakslasi kui ka leedulasi, umbes 21% kogu rahvastikust.

Autonoomne piirkond Leedus

Seejärel annekteeris piirkonna Leedu. Klaipėda konventsioonis, mille on allkirjastanud Suursaadikute konverents ja Leedu, lubati piirkonnale eraldi parlament, kaks ametlikku keelt, õigus kehtestada omi makse, võtta tollimaksu ning ajada omi kultuuri- ja usuasju, ja lubati eraldi õigussüsteem, eraldi kodakondsus, põllumajanduse ja metsanduse sisekontroll, samuti eraldi sotsiaalhoolekande süsteem. Suursaadikute konverents nõustus kokkuleppega ja kinnitas piirkonna autonoomia Leedu vabariigis. 8. mail 1924 kinnitas veel üks konventsioon Klaipėda piirkonna annekteerimise ja autonoomia-kokkulepe sõlmiti Pariisis. Memeli piirkond tunnistati 29. jaanuaril 1928 Leedu vabariigi lahutamatuks osaks ka Saksamaa poolt, kui kaks riiki sõlmisid Leedu-Saksa piirilepingu.
Anneksioon andis Leedule tähtsa kontrolli aastaringselt jäävabale Läänemere sadamale. Leedu kasutas Klaipėda sadamat täiel määral ära, uuendades ja mugandades seda, peamiselt oma põllumajandustoodete ekspordiks. Sadama uuendamine oli kindlasti üks suuremaid pikaajalisi Leedu valitsuse poolt sõdadevahelisel ajal jõustatud investeerimisprojekte.
Piirkonna asukatele ei antud võimalust hääletada selle üle, kas nad tahtsid olla Leedu või Saksamaa osa. Kuna Saksa-meelsed poliitilised parteid olid sõdadevahelisel ajal üldises enamuses rohkem kui 80%-ga kõigil valimistel kohalikku parlamenti (vaata valimisstatistikat allpool), ei saanud olla erilist kahtlust, et selline referendum oleks olnud Saksamaa kasuks. Tegelikult oli piirkond ühendatud Orduriigi ajast 13. sajandil ja isegi paljud leedukeelsed pidasid end idapreisimaalasteks, kuulutades end ametlikul rahvaloendusel (vaata allpool demograafilist informatsiooni) "memellandlased/Klaipėdiškiai" ja ei tahtnud kuuluda Leedu rahvusriiki. Leedu seisukohast lähtuvalt olid memellandlased kui saksastunud leedulased, kes tuli taasleedustada.
Oli ka tugev usuerinevus, kuna umbes 95% Väike-Leedu asukatest olid luterlased, samas üle 90% suurleedulastest olid katoliiklased.
Leedu valitsus seisis silmitsi märkimisväärse opositsiooniga piirkonna autonoomsete institutsioonide poolt, teiste seas Klaipėda piirkonna parlament. Aastate möödudes muutusid üha häälekamaks nõuded taasühinemiseks tugevneva Saksamaaga. Alles viimastel aastatel algatas Leedu "leedustamise" poliitika. See kohtas veelgi rohkem vastasseisu, kui usulised ja piirkondlikud erinevused ajapikku ületamatuks said.
Pärast riigipööret detsembris 1926 tuli võimule Antanas Smetona. Kuna Memeli piirkonna staatust reguleerisid rahvusvahelised lepingud, muutus Memeli piirkond Leedus demokraatia oaasiks. Leedu intelligents abiellus sageli Memelis/Klaipėdas, kuna Memeli piirkond oli ainus koht Leedus, kus oli kasutusel tsiviilabielu, ülejäänud Leedus oli seaduslik vaid kiriklik abielu. Seega asus Leedu opositsioon Smetona režiimi vastu samuti Memeli piirkonnas.
1930. aastate algusest anti mõned natsimeelsete organisatsioonide juhid ja liikmed piirkonnas Leedu poolt "terrorismikuritegude eest" kohtu alla. 1934.–1935. aasta Neumanni ja Sassi protsessi Kaunases saab pidada esimeseks natsismivastaseks kohtuprotsessiks Euroopas. Kolm organisatsioonide liiget mõisteti surma ja nende juhid vangistati. Pärast poliitilist ja majanduslikku survet Saksamaa poolt enamus vabastati hiljem.

Teine maailmasõda ja pärast

Kui piirkond läks aastal 1939 Natsi-Saksamaa kontrolli alla, hakkasid paljud leedulased ja nende organisatsioonid Memelist ja ümbritsevalt alalt lahkuma. Sakslased muutsid Memeli kiiresti kindlustatud laevastikubaasiks. Pärast Saksa sissetungi nurjumist NSV Liitu (Barbarossa plaan) aastal 1941 oli Ida-Preisimaa ja Memeli saatus pitseeritud. Oktoobris 1944 tegid piirkonna asukad, olenemata rahvusest, otsuse, kas jääda või lahkuda. Peaaegu kogu rahvastik evakueeriti Punaarmee lähenedes, kuid linna ennast kaitses Saksa armee Memeli lahingus 28. jaanuarini 1945. Pärast vallutamist leiti linnast vaid 6 isikut.
Sõja lõpul põgenes enamus asukaid Läände, et asuda Saksamaale. Siiski oli aastatel 1945–1946 alles umbes 35 000 kohalikku asukat, nii Preisimaa leedulasi kui ka sakslasi. Leedu NSV valitsus saatis agitaatoreid ümberasustatud isikute laagritesse andma endistele asukatele lubadusi, et nad võivad tagasi tulla ja nende omand taastatakse, kuid lubadusi ei täidetud kunagi. Aastatel 1945–1950 tuli umbes 8000 isikut tagasi. Kakskeelseid leedu-saksa tagasitulijaid vaadeldi sakslastena.
Vähesed allesjäänud etnilised sakslased saadeti siis sunniviisiliselt välja, enamus põgenes Lääne-Saksamaale. Autohtoonne rahvas, kes jäid endisele Memeli territooriumile, vallandati töölt. Tähtsate kohalike leedulaste perekonnad, kes vastustasid Saksa parteisid enne sõda, küüditati Siberisse. Aastal 1951 saatis Leedu NSV endisest Memeli piirkonnast 3500 inimest välja Ida-Saksamaale. Aastal 1958, kui võimaldati väljaränne, emigreerus enamus säilinud rahvast, nii sakslased kui ka Preisimaa leedulased, Lääne-Saksamaale; seda sündmust kutsuti Leedu NSV-s sakslaste repatrieerumiseks. Täna asustavad neid endisi luterlikke territooriume enamasti katoliiklikud leedulased ja õigeusklikud venelased. Siiski oli Preisimaa leedulaste protestantlik vähemus kontsentreerunud ajalooliselt sellesse piirkonda ja mõni on siiani alles. Ainult mõni tuhat autohtooni on jäänud. Nende jätkuvat emigratsiooni on soodustanud asjaolu, et Saksamaa Liitvabariik peab neid Saksa kodanikeks. Leedu Vabariik ei tagastanud omanikele vara enne aastat 1945.
Kuigi teades, et Memeli piirkonna annekteeris aastal 1939 Saksamaa ja tunnistades, et Leedu enda okupeeris aastal 1940 Nõukogude Liit, ei taastanud Leedu pärast iseseisvuse saavutamist 11. märtsil 1990 Memeli piirkonna autonoomiat ega tagastanud endistele asukatele kodakondsust ja vara, isegi mitte neile, kes said aastal 1939 Leedu kodakondsuse.