google/wiki40b huggingface dataset:
Kari Meronen

Kari Meronen (sündinud 16. veebruaril 1947 Helsingis) on Soome endine poksija.
Meronen oli kokku neljakordne 1965. aastal Soome meister – kärbeskaalus (kuni 51 kg) 1965. aastal, kukk-kaalus (kuni 54 kg) 1966. aastal, sulgkaalus (kuni 57 kg) 1967. aastal ja I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1969. aastal. Ta sai Soome meistrivõistlustel kergekaalus (kuni 60 kg) 1968. aastal II koha.
Meronen osales kolm korda Eesti NSV – Soome sõpruskohtumistel ja võitis kõik oma kohtumised – 1966. aastal, 1968. aastal ja 1969. aastal.
Meronen osales 16. Euroopa meistrivõistlustel Ida-Berliinis 1965. aastal kärbeskaalus (kuni 51 kg), kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 17. Euroopa meistrivõistlustel Roomas 1967. aastal kergekaalus (kuni 60 kg), kuid kaotas oma kohtumise II ringis hilisemale Euroopa meistrile ja kuldmedalivõitjale Józef Grudzieńile (Poola) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja ning 18. Euroopa meistrivõistlustel Bukarestis 1969. aastal I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg), kuid kaotas oma kohtumise I ringis ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.
Meronen poksis juulist 1969 kuni märtsini 1974 elukutselisena. Ta pidas kokku 10 kohtumist ning võitis need kõik (neist 6 nokaudiga).

Isiklikku

Ka Kari Merose vennad Erkki ja Risto olid tuntud Soome poksijad.
Tiitelnurk

Tiitelnurk ehk kirjanurk (inglise keeles titleblock) on joonise alumises parempoolses nurgas, pikema küljega vastu alumist ja lühemaga vastu parempoolset raamjoont asuv nurk.
Koostejoonise kirjanurgas jäetakse tühjaks nii materjali kui ka näitamata piirhälvete lahtrid. Mitmesugused selgitused ja teksti kujul esitatavad tehnilised nõuded paigutatakse kas kirjanurga kõrvale või kirjanurgast kõrgemal asuvale alale. Vertikaalselt kasutataval formaadil A4 on tiitelnurk joonisevälja alaosas, ulatudes laiuses äärest ääreni.
ISO standard annab tiitelnurga koostamiseks vaid üldiseid soovitusi, seega tuleb firmadel ja koolidel leida endale ise kõige sobivama kirjanurga vorm.
Talveuni

Talveune tüübid

Sõltuvalt talveune pikkusest ja füsioloogilisest eripärast eristatakse lühiajalist talveund (ehk fakultatiivne taliuinak), taliuinakut ja (tõelist) talveund.
Eestis magavad (tõelist) talveund näiteks nahkhiired, mitmed pisiimetajad ja roomajad. Suuremad imetajad (näiteks karud ja kährikud) peavad aga taliuinakut.
Pikri tänav

Pikri tänav on tänav Tallinnas Lasnamäe linnaosas Laagna asumis.
Tänav algab Punaselt tänavalt ja lõppeb Vikerlase tänavaga ristudes. Tänava pikkus on umbes 320 m.
Aastatel 1979–1994 kandis tänav Punaarmee kapten Mihhail Pasternaki auks Mihhail Pasternaki tänava nime.
Hongkongi lipp

Hongkongi lipp on Hiina Hongkongi erihalduspiirkonna lipp. Punasel taustal on kujutatud viie valge kroonlehega hongkongi sämplehiku (Bauhinia blakeana) õis.
Lipu kujunduse kinnitas Hiina Rahvavabariigi parlament 16. veebruaril 1990 ja ametlikku kasutusse võeti see 1. juulil 1997.
Eesti NSV Ülemnõukogu I koosseis

II Riigivolikogu koosseis

Valimistel osutusid ametlikult valituks kõik esitatud 80 Eesti Töötava Rahva Liidu kandidaati.
Riigivolikogu II koosseisu liikmete nimekiri avaldati Valimiste peakomitee otsusega 17. juulil 1940.
Laur Valk

Laur Valk (ka Lauri Walk; sündinud 20. juunil 1912 Puhjas – 28. juuli 2008 Solna, Rootsi) oli eesti arst.
Ta lõpetas aastal 1929 Tallinna Reaalkooli ja astus samal aastal Tartu Ülikooli filosoofiateaduskonda. Aastal 1930 läks ta üle arstiteaduskonda, kus katkestustega õppides lõpetas aastal 1937 arsti astme väärilisena cum laude. Ta on lipnikuna lõpetanud ka Sõjakooli aspirantide kursused.
Aastal 1937 oli ta Tartu Ülikooli I sisehaiguste kliiniku nooremassistent ja asus tööle röntgenoloogina, millisel kohal töötas aastani 1940. Selle ajajärgu vältel valmis tal doktoriväitekiri teemal "Röntgenoloogilisest, gastroskoopilisest ja histoloogilisest leiust gastriitide puhul", mille ta kaitses Tartu Ülikooli juures 29. detsembril 1941, omandades dr. med. kraadi. Aastal 1940 tunnustas Arstide Koja Eriarstide Toimkond ta röntgendiagnostika eriarstiks. Aastal 1944 sai ta dotsendi kutse.
Aastal 1944 põgenes ta üle Läänemere Rootsi. Aastatel 1945–1949 oli ta 2. alamarst Eskilstuna Keskhaigla röntgeniosakonnas. Aastal 1949 omandas ta alalise tööloa Rootsis. Aastatel 1949–1959 oli ta 1. alamarst Eskilstuna Keskhaigla röntgeniosakonnas. Aastatel 1959–1960 töötas ta alamarstina Stockholmi Radiumhemmeti Lasaret'is. Ta on töötanud veel mitmete haiglate röntgeniosakondades.
Aastal 1996 elas ta Solnas, kus ka suri 2008.

Isiklikku

Tema isa Jaak Valk oli Puhja ja Urvaste koguduse õpetaja.
Mudanepp

Mudanepp (Lymnocryptes minimus) on kurvitslaste sugukonda kuuluv lind. Ta on Eestis arvatud II kaitsekategooriasse (2012).
Eestis on ta väga paigutise levikuga haruldane haudelind; rändel võib teda rohkem kohata. Mõned mudanepid ka talvituvad Eestis.
Daltonplaan

Daltonplaan on Helen Pankhursti poolt väljatöötatud õppetöövorm, mis paneb rõhku õpilaste iseseisvale tööle.
Silmud

Klassifikatsioon

1920ndatel arvasid bioloogid Kiaer ja Stensiö esimesena sellesse rühma luukilbilised Osteostraci ja kilbitud ning silmlased, sest kõigil neil on üks selgmine "sõõre" (lihtne ninaava), mida nüüd nimetatakse nasohüpofüsiaalavaks (Kiaer (1924), Stensiö (1927)). Nimi on pandud luukilbiliste perekonna Cephalaspis ('peakilp') järgi. Selgroogsete süstemaatikas peeti lõuatuid lõugsuustest eraldi olevaks klaadiks ning lõuatud jagunesid Stensiö järgi rühmadeks Pteraspidomorphi (pihklased ja erikilbilised (Heterostraci) ja Cephalaspidomorphi (ühelt poolt silmulised ja kilbitud, teiselt poolt luukilbilised).
Enamik paleontolooge nõustus, et Cephalaspidomorphi selles koosseisus on monofüleetiline rühm, kuid mitte pihklaste kokkupanekuga erikilbilistega. Erikilbilisi peeti 1970ndateni olevat suguluses pigem lõugsuustega, sest neil puuduvad rühmale Cephalaspidomorphi omased kohastumused ning neil on paarilised haistmiskapslid nagu lõugsuustel.
Pärast kladistika tekkimist avaldati rida uusi sugupuid. Kõik nad lähtusid sellest, et silmulised on kaotanud rea tunnuseid, sealhulgas paarilised uimed, välisskelett ja sensoorjoonekanalid. Gagnier (1993) avaldas esimese arvutiga saadud sugupuu, mis selle eelduse hülgas ning asetas kõik ostrakodermid (eksoskeletiga väljasurnud lõuatud) lähedamasse sugulusse lõugsuustega kui silmuliste ja pihklastega. Selle sugupuu järgi tuleb välja, et rühma Cephalaspidomorphi eristavaks tunnuseks peetud selgmine nasohüpofüsiaalava kas tekkis mitu korda või on selgroogsete ühine tunnus.
Enamik uurijaid peab nüüd lõuatuid parafüleetiliseks rühmaks, millest põlvnevad ka lõugsuused. Et lõugsuustel on silmudega ühiseid jooni, näiteks paarilised uimed, siis võivad lõugsuused põlvneda just silmudest (Cephalaspidomorphi).
Mõned bioloogidei kasuta enam nimetust Cephalaspidomorphi, sest luukilbiliste ja kilbitute vahelised suhted on ebaselged ning ka sugulus silmlastega on vaidlustatud. Teised jälle arvavad sinna peale luukilbiliste veel mõned viimasega ilmses suguluses olevad rühmad, nagu galeaspiidid (Galeaspida) ja Pituriaspida, mida 1920ndatel veel suurt ei tuntud.
Philippe Janvier' andmetel peetakse rühma Cephalaspidimorphi klaadiks, kuhu kuuluvad Arandaspida, Astraspida, Eriptychiida ja erikilbilised (Heterostraci).
Kõige laiemas mõttes arvatakse sellesse rühma Cephalaspidomorphi väljasurnud rühmad luukilbilised, galeaspiidid, Pituriaspida ja kilbitud ning Hyperoartia, kelle hulka kuuluvad ka praegu elavad silmulised.
Tabivere valla lipp

Tabivere valla lipp on Jõgeva maakonnas asunud endise Eesti haldusüksuse Tabivere valla lipp.
Lipp kinnitati 8. märtsil 1996.

Lipu kirjeldus

Tabivere valla lipuks on ruudukujuline vapilipp. Rohelise kanga alaservas valge laineline laid, mis moodustab 1/5 lipu laiusest. Rohelise välja keskel ristatud hanesulg ja mõõk, mõõga teravik on suunatud varda poole.
Lipu normaalsuurus on 105x105 cm ning pikkuse ja laiuse suhe 1:1.

Põhjendus

Lipul olev sulg sümboliseerib valla aladel elanud tuntud keeleteadlasi, mõõk aga seondub muinasaegse Kalevipoja muistendiga, kuid viitab ka Tabiveremailt pärit tuntud sõjaväelastele. Ristatud kirjasulg ja mõõk tähistavad teedetihedal alal, mis ühendab Põhja- ja Lõuna-Eestit ning on olnud soodne piirkond rahvakultuuril ning oluline osa Kalevipoja pärimustel. Valge laineline laid aga sümboliseerib 5 järve valla territooriumil: Saadjärv, Soitsjärv, Elistvere järv, Raigastvere järv, Kaiavere järv.

Lipu kasutamise kord

Valla lippu kasutatakse Tabivere valla ajaloolistel ja kultuurilistel pidupäevadel ning muudel tähtsündmustel kõrvuti Eesti riigilipuga ning samadel alustel, mis kehtivad riigilipu kohta. Päevad, mil valla lipp heisatakse, määrab kindlaks vallavalitsus.
Europeia

"Europeia" oli kirjastuse Perioodika raamatusari.
Sarja algatas Lauri Leesi aastal 1990. Ilmus aastani 2002. Sarjas on ilmunud 56 raamatut.
Walter Anderson

Walter Artur Aleksander Anderson (10. oktoober 1885 Minsk – 23. august 1962 Kiel) oli folklorist. Ta oli Tartu ülikooli Eesti ja võrdleva rahvaluule õppetooli esimene professor, töötades sellel ametikohal 1920–1939. 1928-1929 ta oli Õpetatud Eesti Seltsi president. 1939 emigreerus ta Saksamaale.

Isiklikku

Ta isa Nikolai Anderson oli keeleteadlane.
Tema vend Wilhelm Anderson oli astrofüüsik.
Tema vana-vanaisa Gustav Emmanuel Stockenberg oli eesti vaimulik.
Lycophidion semiannule

Levila

Neid madusid võib kohata Mosambiigis, Malawis, Tansaanias, Sambias, Zimbabwes.
Berthold Lubetkin

Berthold Romanovich Lubetkin (vene keeles Бертольд Романович Любеткин) (14. detsember 1901 Thbilisi – 23. oktoober 1990 Bristol) oli Venemaa päritolu Briti arhitekt, kes oli modernistliku arhitektuuristiili teerajajaid Suurbritannias.

Looming

Lubetkini tuntumad arhitektitööd olid Gorillamaja (1933) ja Pingviinide bassein (1934) Londoni loomaaias ning kortermajad Highpoint I (1935) ja Highpoint II (1938) Highgate'is Londonis.
Nimetatud ehitised kanti ajavahemikus 1970–1974 arhitektuurimälestiste nimistusse.
Kalle mõis

Kalle mõis (saksa keeles Kalle) oli Saiakopli mõisa kõrvalmõis Ambla kihelkonnas Järvamaal.
Omlett

Omlett (prantsuse sõnast omelette) on lahtiklopitud munadest, vähesest piimast, jahust (mõnikord) ja maitselisanditest pannkoogikujuline munatoit. Omlett on omane Prantsuse köögile.
Martin Sheen

Martin Sheen (sündinud Ramón Gerardo Antonio Estévez; 3. augustil 1940 Daytonis  Ohios) on Emmy auhinnaga pärjatud  USA filminäitleja. 
Tema tuntuimaks rolliks on president Josiah Bartleti osatäitmine aastatel 1999–2006 toodetud USA telesarjas "Presidendi meeskond" ja kapten Willardi roll 1979. aasta filmis "Apocalypse Now"
Ka Martin Sheeni pojad Emilio Estévez, Ramón Estévez ja Charlie Sheen (õieti Carlos Irwin Estévez) ning tütar Renée Estévez on filminäitlejad.
Eksotsentriline fraas

Eksotsentriline fraas on fraas, mille peasõna ega laiend ei saa lauses üksi täita sedasama süntaktilist funktsiooni, mida fraas tervikuna.
Igal fraasil on olemas peasõna ja see, kas peasõna peab tingimata laiendama teise sõnaga või ei, oleneb peasõna tüübist.

Eksotsentrilise fraasi liigid

Kaassõnafraas ja hulgafraas ehk hulgasõnafraas on eksotsentrilised fraasid. Kummastki neist ei saa peasõna ega laiendit ära jätta, sest muidu muutub lause tähendus või saadakse mittegrammatiline lause.
Voldemar Press

Karjäär

Voldemar Press oli 1980. aastatel Eesti Spordiselts Kalev noortekoondise vanemtreener. Aastatel 1991–1996. kuulus Eesti Maadlusliidu treenerite nõukokku. Ta on tegutsenud maadluskohtunikuna (üleliiduline kategooria).
Eesti Kreeka-Rooma maadluse meistrivõistluste võitja võistkonna (noored, juuniorid, täiskasvanud) treener 7. korda. Treenerina on ta Eesti koondist FILA tiitlivõistlustel juhendanud kuuel korral. Tartu linna parima sportlase treener kaks korda.
Rahvusvahelistel tiitlivõistlustel tema õpilased osalenud ca 50 korda. Eesti meistrivõistluste medaleid on tema õpilased võitnud kokku 160 (kuni 20-aastased 105, täiskasvanud 55).
1998. aastal Portugalis FILA võistlustel võitis tema juhitud meeskond FAIR PLAY karika, lisaks on ta treeneri tunnustuse pälvinud Venemaal, Moldovas, Saksamaal, Belgias, Itaalias, Hollandis, Lätis jne.
Õpilasi: Andreas Steinbach, Helger Hallik, Tõnis Naarits, Feliks Press, Tõnis Tamm, Kristjan Press, Margus Rääk, Argo Raag, Gennadi Bogoljubov, Heldur Villemson.

Lisaks

Litsentsitud noortelaagri juhataja alates 1979. 
Meediale kaastööd teinud ca 200 korda (Päevaleht, Postimees jne).

Isiklikku

Vend Feliks Press on tulnud kahel ja poeg Kristjan Press neljal korral Kreeka-Rooma maadluses Eesti meistriks.
Jüri kirik

Endine kirik

Varem asus samas paigas aastail 1220–1227 ehitatud Vaskjala kirik, esimesi kirikuid Põhja-Eestis.
Augustis 1884 lammutati keskaegne kirik vundamendini maha. 
Lagunevat vana kirikut alles ei jäetud ega tehtud ülesmõõtmisi, mis oleksid muinsusest arhitektuuriloossegi jälje alles jätnud. Vaid asjaarmastaja detailitäpne joonistus annab ettekujutuse, milline praeguse kiriku eelkäija Jüris välja nägi. See oli tõenäoliselt 14. sajandi keskpaiku ehitatud, kolme kandekonsooliga nelinurkse viilutorniga ühelööviline, Harjumaal haruldane kolmetraveeline, nelinurkse kooriruumiga kirik.

Praegune kirik

Praegune Jüri kirik, mis ehitati vana kiriku vundamendile, pühitseti sisse 15. detsembril 1885. Tegu on Friedrich Axel von Howeni projekteeritud uusgooti stiilis kirikuhoonega. Kirikul on esinduslikud küljefassaadid, mille dominandiks kolm avarat teravkaarset eri kõrgusele paigutatud akent. Inglise tuudorstiilist on järeleaimatud vägagi omapärased kiriku siseruumi katvad puidust ristroietega rippvõlvid. 
1930.–1940. aastate vahel valiti põhivärvideks ligikaudu Eesti lipu värvid: lagi sinine tumepruunis raamistikus, seinad valged ja pingid peaaegu mustad.  
1886. aastal valmis orelimeister Gustav Normanni poolt Jüri kiriku jaoks ehitatud 2 manuaali ja 20 registriga orel.
Vanast kirikust on säilinud vaid tornikellad (vanim on hiliskeskaegne), kaks renessanss-stiilis kroonlühtrit, mõningad kirikuriistad, keskaegne hauaplaat peaportaali mademena ja hilisem hauaplaat eeskoja põrandas.
Kiiver

Antiikaeg

Antiikajal kanti lahingus peamiselt nahast või metallist kiivrit. Leidude ja joonistuste kaudu on kindlaks tehtud, et kiivreid kasutati juba Mükeene ajajärgul. Esinduslikumad olid Rooma ajastu rikkaliku reljeefkaunistusega maskkiivrid. Ka gladiaatorite kiivreid ilustati mõnikord suurejooneliselt.
Nõo raudteejaam

Nõo raudteejaam (saksa keeles Niggen) on raudteejaam Tartumaal Nõo vallas Nõo alevikus.
Raudteejaam avati 1898. aastal. Toona jõi see Nõo kihelkonda Vastse-Nõo mõisa ja Nõo kirikumõisa maade piirile. Läbi Nõo kulgeb 1887. aastal valminud laiarööpmelise Tartu-Valga raudtee. 
Raudteejaama aadress on Aleksander Lätte tänav 2. Selle geograafilised koordinaadid on 58° 16′ 55″ N, 26° 32′ 22″ E.
Juhan Laas on Nõo raudteejaama kohta rääkinud:
 
„Tartu-Valga-Irboska raudteeliin ehitati 1889.a. Siis oli Tartust lähem jaam Elva. Nõo elanikud saatsid palvekirja, et Nõkku raudteejaam avataks. Tuli vastus, et kui Nõkku aastas teatud arv pileteid müüakse, siis avatakse jaam. Ühtlasi avati katseks peatuskoht. Siis pidasid kõik Tartus elavad Nõo inimesed plaani kokku ja sõitsid oma tuttavatega Nõkku surnuaia pühale. Sellega oli piletite arv müüdud ja jaam avati Tartust 15,3 km kaugusel. Sellest saadik on Tartu inimestel kombeks Nõkku surnuaia pühale sõita.“
 – 
Aastani 2008 eelnes Nõole Aiamaa raudteepeatus.
Fultoni maakond (Kentucky)

Ajalugu

Maakond moodustati 1845. aastal.
Heelium

Heeliumi avastamine

Heelium avastati spektroskoobi abil kõigepealt Päikesel. Avastajaks oli prantsuse astronoom Pierre Jules Janssen. Avastus toimus 18. augustil 1868. Sama aasta 20. oktoobril avastas heeliumi Janssenist sõltumata ka inglise astronoom Norman Lockyer. Alles 28 aastat hiljem õnnestus see element ka Maal avastada.
Ibeerid

Ibeerideks nimetasid antiikautorid Pürenee poolsaare ida- ja lõunaosa rahvaid, et eristada neid sisemaa rahvastest, kelle kultuur ja kombed olid teistsugused. Neist rahvastest kirjutasid Hekataios, Herodotos, Strabon ja Avienus, mainides hiljemalt alates 6. sajandist eKr järgmisi rahvanimesid: eliisikud, sordoonid, kerretaanid, airenosiinid, andosiinid, bergistaanid, ausetaanid, indigeedid, kastelaanid, latsetaanid, lajetaanid, kossetaanid, ilergeedid, jaketaanid, suessetaanid, sedetaanid, ilerkavoonid, edetaanid, kontestaanid, oretaanid, bastetaanid ja turdetaanid.
Strabon ja Appianos nimetasid Ibeeriaks Pürenee poolsaare ala.

Ajalugu

Kuigi antiikallikad ei ole konkreetsete rahvaste asualades ja loetelus alati üksmeelel, oli kreeklaste ja roomlaste jaoks ibeeride põhitunnuseks nähtavasti keel, sest ibeerikeelsed raidkirjad esinevad laias laastus alal, mis antiikallikate järgi oli ibeeride asuala: rannikuvööndil, mis kulgeb endisest Languedoc-Roussilloni piirkonnast kuni Alicanteni ning ulatub sisemaale Ebro jõeorus, Segura jõeorus, La Mancha lõuna- ja idaosas ning Guadalquiviri ülemjooksu orus.
Arheoloogiline ibeeri kultuur ei ole ühtne, vaid koosneb selgelt eristuvatest kultuuridest, millel on sageli ühisjooni ja mis mõnikord on seotud ka mitteibeeri rahvastega.
Rathinda amor

Elupaik

Liik on omane Lõuna-Aasiale, eriti India Lääne-Ghatidele, Lõuna-India tasandikele, Bangladeshile ja Sri Lankale. Elutseb keskmise ja tugeva vihmasajuga džunglites ning võsametsades. Eelistab alustaimestikku, kuid teda võib näha ka metsateedel ja lagendikel.

Kirjeldus

Liblika tiivaulatus jääb vahemikku 26-28 mm. Liblikal on mõlemal tagatiival kolm lühikest "saba" ehk kannust. Ülemine pool tiibadest on tumepruun ühe valge laiguga mõlema esitiiva keskel ja kahe oranži laiguga mõlema tagatiiva allosas. Tiibade alaosa on kollakas pruun peenikeste tumedepruunide triipudega ja kaetud täppidega. Mõlema tiiva serval on oranž ja valge triip.

Käitumine

Liblikal on nõrk lennuvõime. Hoiab maapinna lähedale ja üldiselt ei püsi õhus kaua. Maandudes keerab ümber, astub kõrvale, ja raputab oma kannuste kiude. See võib kiskjad segadusse ajada - nad ei saa aru, kummal pool on liblika pea.

Vastne

Röövikud on kahvaturohelised ja nende keha katavad harjased, ogad ja karvatutid. Pea lähedal asuvad osad on hargnenud kaheks, viimastel osadel on kaks väljapoole suunatud oga.

Nukk

Nukk on roheline, kuid nukust liblika koorumise lähenedes muutub see pruuniks. Kõhu tagumine osa on roosa ja sile. Nukk on tagakeha tipuga lehestiku külge kinnitunud. 

Toitumine

Liblikas toitub seebipuulistest, mürdilaadsetest ja mangodest, samuti madaraliste, kaksiktiibviljaliste, piimalilleliste, ja rihmvõõrikuliste sugukonna taimedest.
Adiantum

Levik

Adiantumi liike on üle 200, enamik troopikas ja lähistroopikas. Nad kasvavad troopikas ja lähistroopikas, peamiselt Andides, Ida-Aasias (Hiinas leidub neid 40 liiki) ja Uus-Meremaal (10 liiki).
Juusadiantum kasvab Lõuna- ja Lääne-Euroopas looduslikult. See on vastupidav ilutaim, mis sobib ka niiskesse jahedasse ruumi.
Adiantumid eelistavad kasvada varjus. Nad kasvavad vee lähedal ja kaljudel, mõned adiantumid on epifüüdid.

Välimus

Adiantumi vars on lühike või pikk, roomav kuni poolpüstine ja harunenud.
Lehed on suured, helerohelised ja tugevalt lõhestunud, moodustades lehviku äraspidimunajatest, trapetsikujulistest või kiiljatest leheosadest. Leherootsud on pikad ja läikivad, värvilt tumedad, vahel isegi mustad. Lehelaba on sulgjagune, liht- kuni viielisulgjas. Steriilsed lehed on kujult sageli teistsugused kui fertiilsed lehed. Leheseis on vahelduv või vastastikune.
Adiantumi eoskuhjad on ümarad või piklikud. Tavaliselt paiknevad nad sulglehekese serva lähedal. Adiantumitele on iseloomulik eoskuhjasid kattev pöördunud leheserv.
Adiantumite risoom on lühike. Risoom on kaetud tuhmide pruunide või mustade soomustega.

Koostis

Adiantumi lehed sisaldavad triterpenoide, flavonoide, lipiide, steroide, fenoolkarbonüülhappeid ja nende derivaate, proantotsüanidiine ja eeterlikke õlisid.

Kasvatamine

Paljusid adiantumeid kasvatatakse toataimena või lõikelillena. Eestis on toataimena tuntud karvane, kaunis, talbjas, saba-, varvas- ja õrn adiantum.
Eesti avamaal saab looduslikult kasvatada himaalaja adiantumit. Kõige külmakindlamad adiantumid on aleuudi ja varvas-adiantum, mis on omavahel nii lähedalt sugulased, et neid peetakse sama liigi alamliikideks.
Enn Pirrus

Enn-Aavo Pirrus (24. november 1935 Tartu – 8. oktoober 2016 Tallinn) oli eesti geoloog.
Ta lõpetas Tartu 1. Keskkooli 1954. aastal ja Tartu Riikliku Ülikooli geoloogia erialal 1959. aastal.
Ta oli Üliõpilasselts Liivika vilistlane.

Tunnustused

2005. aastal pälvis ta Eerik Kumari looduskaitsepreemia.
Silja Suija

Silja Suija (sündinud 15. juunil 1974 Tartus) on Eesti endine murdmaasuusataja.
Ta lõpetas aastal 1993 Eesti Spordigümnaasiumi Otepää filiaali.
Ta on osalenud 1994., 2006. ja 2010. aasta taliolümpiamängudel.
Aastatel 1991–2010 võitis ta Eesti meistrivõistlustelt individuaalselt 4 kuld-, 13 hõbe- ja 3 pronksmedalit ning teatesõidus 2 kuld-, 2 hõbe- ja 2 pronksmedalit.

Isiklikku

Tema elukaaslane on laskesuusataja Aivo Udras. Tema isa on sõudja Andrus Suija, ema suusataja ja sõudja Eha Suija.
Maarja Kangro

Maarja Kangro (sündinud 20. detsembril 1973 Tallinnas) on eesti kirjanik, tõlkija ja libretist.
Kangro on õppinud Tartu Ülikoolis inglise keelt ja kirjandust ning on 2007. aastast Tallinna Ülikooli kultuuride uuringute doktorant. 
Maarja Kangro on tõlkinud peamiselt ilukirjandust inglise, itaalia (sealhulgas Umberto Eco "Ilu ajalugu") ja saksa keelest.

Isiklikku

Ta on Raimo Kangro ja Leelo Tungla tütar. Kunstnik Kirke Kangro ja Anna-Magdaleena on tema õed.
Bonn

Ajalugu

Bonn on üks Saksamaa vanemaid linnu. Aastal 11 eKr ehitasid Rooma sõdurid silla üle Reini jõe ja asutasid sinna tugipunkti. Samas kohas oli juba varem olnud ubilaste asula. Pärast lüüasaamist Teutoburgi lahingus jäi Bonn roomlaste piirikindluseks, kus asus 7000 leegionäri.
13. sajandist alates asus Bonnis Kölni kuurvürstide residents.
Aastal 1794 vallutasid linna Napoleoni väed. Aastal 1815 läks Bonn Preisimaa koosseisu. Pärast esimest maailmasõda oli Bonn okupeeritud Briti ja seejärel Prantsuse vägede poolt 1926. aastani.
Teises maailmasõjas hävis 30% Bonni hoonetest. Linna okupeerisid Briti väed. 3. novembril 1949 sai Bonnist Saksamaa Liitvabariigi ajutine pealinn 1990. aastani. Kuigi pealinnaks pretendeerisid ka näiteks suurlinnad Frankfurt ja Stuttgart, otsustas Lääne-Saksamaa toonane kantsler Konrad Adenauer pealinnaks teha just Bonni, sest tema nägemustes pidi tulevikus taasühineva Saksamaa pealinnaks saama just Berliin. Kui Frankfurt või Stuttgart oleks pealinnaks saanud, oleks võinud toetus Berliini uuesti pealinnaks saamisele väheneda.
Pärast Saksamaa taasühinemist sai Berliin uuesti pealinnaks. Alguses plaaniti valitsus jätta Bonni, kuna Berliini ajalugu oli liiga tugevalt seotud Saksa keisririigi, Weimari vabariigi ja Kolmanda Reichiga, ning Bonn asub lähemal Euroopa Liidu peakorterile Brüsselis. 20. juunil 1991 korraldati liidupäeva hääletus, kus võeti 338:320 vastu otsus kolida valitsus üle Berliini. Valitsuse Bonni jäämist pooldasid eelkõige nooremad ning Lõuna- ja Lääne-Saksamaa saadikud, vastu olid vanemad ning põhja- ja idaosa saadikud.
Kompromissiks lubati siiski osadel ministeeriumitel (näiteks kaitse- ja põllumajandusministeerium) jääda Bonni. Tänagi tegutsevad Berliinis ainult nende ministeeriumite tippjuhid, 18 000 riigiametnikust töötab Bonnis veel ligi 8000. Ehitustööde vajaduse tõttu Berliinis asusid Saksamaa liiduvalitsus ja Bundestag 1999. aastani Bonnis.