Mercury programm

Mercury programm oli Ameerika Ühendriikide esimene mehitatud kosmoselendude programm aastatel 1959–1963.
Programmi eesmärgiks oli viia inimene kosmosesse ja tuua ta tervena tagasi. NASA soovis viia inimese kosmosesse enne venelasi, kuid see ebaõnnestus kui Juri Gagarin 1961. aastal kolm nädalat enne Alan Shepardit kosmosesse lendas. Programmi raames saadeti alguses kosmosesse katselaevu ja hiljem tehti ka loomkatseid tõestamaks, et inimene talub kaaluta olekut. Mehitatud missioonidel osalesid NASA seitsmest esimesest astronaudist kuus ja neist esimene, kes jõudis orbiidile oli John Glenn.
Pärast aeglast starti, mil NASA tööd häirisid kohati piinlikud rikked, sai Mercury programm populaarseks ja selle raames toimunud missioone jälgisid televisiooni ja raadio vahendusel miljonid inimesed. Mercury programmi edu sillutas tee Gemini programmini, mille raames harjutati põkkumist ja teisi Kuule lennuks olulisi manöövreid, sest paar nädalat pärast Mercury 3 lendu kuulutas president John F. Kennedy välja Apollo programmi.

Programmi loomine

Mercury programm kiideti heaks 7. oktoobril 1958 ja sellest teavitati avalikkust 17. detsembril. Algselt pidi programmi nimeks saama "Astronaudi programm", aga president Dwight Eisenhower leidis et see nimi keskendub liialt palju piloodile. Programm sai lõpuks nime Vanarooma jumala Mercuriuse järgi. Mercury programmi liideti ka teised analoogse eesmärgiga projektid.

Taust

Pärast II maailmasõja lõppu olid suhted Nõukogude Liidu ja USA vahel tunduvalt jahenenud. Külm sõda ja võidurelvastumine olid alanud ning enamasti salaja arendasid mõlemad riigid meteoroloogia, side ja luure eesmärgil ka satelliite. Ameeriklasi šokeeris tõsiselt uudis, et Nõukogude Liit oli orbiidile saatnud Sputniku. Ameeriklased kartsid, et nad jäävad kosmoselendude arendustöös venelastest maha ja kui orbiidile saadeti koer Laika, mõistsid ameeriklased, et Nõukogude Liit tahab ka inimese kosmosesse saata.
President Eisenhower kirjutas alla seadusele, mis moodustas NACA-st NASA ja nõudis, et see hakkaks kiiresti tegelema esimese satelliidi kosmosesse saatmiseks vajalike seadmete välja arendamise ja ehitamisega. 1958. aastal saadeti edukalt orbiidile Explorer 1, mis oli USA esimene satelliit. Järgmine eesmärk oli inimese kosmosesse saatmine.
Kuna kosmose piir on ametlikult 100 km kõrgusel, tähendas see seda, et ainus moodus sinna jõuda olid rakettmootorid. Rakettmootorite kasutus oli aga riskantne, sest astronaudile tähendas see plahvatusohtu, metsikut kiirendust ja tugevat vibratsiooni atmosfäärist läbi lennates. Pärast starti oli riskantseim manööver atmosfääri sisenemine, millega kaasnes suur kuumus.
Kosmoses pidid astronaudid elus püsima ja samuti polnud teada, kuidas mõjutab inimest kaalutus. Insenerid uurisid kõiki mehitatud kosmoselennu etappe ja leidsid, et enamus probleeme saab lahendada teadaolevate tehnoloogiatega. Atmosfääri sisenemist uuriti ballistiliste rakettidega ja töötasid välja kuumuskilbi, mis lahendas ka viimase probleemi.

Organisatsioon

NASA esimeseks peadirektoriks määrati Thomas K. Glennan ja esimeseks NASA asepeadirektoriks sai Hugh L. Dryden, kes oli olnud viimane NACA peadirektor. NASA asus pärast Explorer 1 edu mehitatud kosmoselendudeks vajalikku tehnikat välja töötama ja ehitama.
Mercury programmi häiris president Eisenhoweri otsus, et Mercury ei saa tähtsamaks kui sõjaväeprogrammid. See tähendas, et NASA pidi materjale tellides arvestama, et esimesena täidetakse sõjaväe tellimused. See olukord muutus 1959. aasta mais, kui Eisenhower kuulutas projekti riiklikult oluliseks.
Mercury kosmoselaeva välja töötamisel osalesid 12 erinevat firmad ja peatöövõtjaks sai McDonnell Aircraft Corporation. Õhujõud tegid NASA-ga koostööd ja rakettide stardipaigaks valiti Cape Canaverali õhujõudude jaam. Lisaks osalesid õhujõudude ja mereväe laevad ja lennumasinad astronautide missioonijärgsetel otsingutel ja nende päästmisel.

Kosmoselaev

Mercury kosmoselaeva peadisaner oli Maxime Faget, kes alustas selle väljatöötamist juba NACA-s töötades. Kosmoselaev oli koonusekujuline ja piloodi ruum oli 3,3 meetrit pikk ja 1,8 meetrit lai. Laev ise oli peaaegu 8 meetrit pikk ja kaalus 1,4 tonni. Piloodi juures oli 55 lülitit ja 35 kangi. Mercury programmi raames kasutatud kosmoselaevad on NASA ajaloo ainsad kosmoselaevad, mille pardale mahtus ainult 1 astronaut.
1. Retroraketid. 2. Kuumuskilp. 3. Piloodi ruum 4. Päästesektsioon 5. Antennisektsioon 6. Päästerakett

Astronautide valimine ja väljaõpe

Algselt plaaniti, et astronaudiks võib saada igaüks, kes on valmis lennuga seotud riske võtma. See plaan ei täitunud, sest president Dwight Eisenhower nõudis, et astronaudid valitaks relvajõudude 508 tegevteenistuses oleva katselenduri seast. See välistas kohe naiste saamise astronaudiks, sest astronautide valimise ajal ei teeninud relvajõududes ühtegi naislendurit. Lisaks välistasid tingimused Neil Armstrongi, sest ta oli sõjaväest 1952. aastal lahkunud ja seetõttu oli ta tsiviilisik. Amstrong sai NASA 2. astronautide gruppi, mis sai tuntuks kui The New Nine. 1969. aastal sai Armstrong esimeseks inimeseks Kuu pinnal.
Soovituslikult pidi astronaudiks soovija olema 25–40-aastane ja ta ei tohtinud olla pikem kui 180 cm. Peale selle pidi tal olema kõrgharidus teaduses või mõnel insenerierialal.
508 kandidaadist ütlesid osad ära, sest nad ei uskunud, et kosmoselennud pärast Mercury programmi lõppu jätkuvad. 508 kandidaadist valiti vestlusele 110 ja vestluselt sai edasi 32 inimest, keda testiti füüsiliselt ja vaimselt. Katsetel kontrolliti meeste tervist, nägemist ja kuulmist. Lisaks uuriti, kuidas nad taluvad raskuskiirendust, kitsaid tingimusi ja kuumust. Lisaks uuriti erikambris, kuidas mehed tegutsevad hädaolukorras. Füüsilistel katsetel põrus Jim Lovell ja katsed läbinud astronautide hulgast valitigi programmis osalevad 7 astronauti.
Pärast valikuprotsessi hakkasid astronaudid kosmoselennuks treenima. Nad treenisid vastupidavust raskuskiirendusele ja selle ajal hingamist. Kaalutust harjutati ümberehitatud kaubalennukis ja kosmoselaeva juhtimist selleks ehitatud stimulaatoris. Peale selle harjutati kosmoses navigeerimist ja lennu ajal missiooni juhtimiskeskuse sideohvitseriga suhtlemist. Lisaks treeniti basseinides ja hiljem merel koos astronautidega ka lennujärgselt astronaudi päästmist.

Mercury missioonid

12. aprillil 1961 sai Juri Gagarin esimeseks inimeseks kosmoses. Kõigest kolm nädalat hiljem, 5. mail, sai Alan Shepard esimeseks ameeriklaseks kosmoses. 20. veebruaril 1962 tegi Alan Shepard orbitaalse lennu ning sai esimeseks ameeriklaseks orbiidil ja neljandaks inimeseks kosmoses. Pärast seda tehti veel kolm missiooni, millest viimane tegi ümber Maa 22 tiiru.

Mercury programmi pärand

Programmi välja kuulutamisest kuni esimese lennuni kulus 22 kuud. Programmis osales 12 peatöövõtjat, 75 peamist alltöövõtjat ja tuhanded alltöövõtjad, kes koos andsid tööd üle 2 miljonile inimesele. Programm läks tänapäeva kursile ümberarvestatult maksma 1,74 miljardit dollarit.
Mercury programm oli USA esimene mehitatud kosmoselendude programm ja kuigi Nõukogude Liit jõudis esimese inimese kosmosesse saatmisega kolm nädalat ette, andis programm ameeriklastele tagasi rahvusliku väärikuse. Lisaks oli see eelkäijaks NASA hilisematele programmidele, milleks olid Gemini, ajalooline Apollo ja Skylabi programm. Kuigi enne Freedom 7 starti kahtlesid paljud, et kas mehitatud lend kosmosesse on üldse võimalik, sai Mercury programm väga populaarseks ja selle missioone jälgisid miljonid inimesed. Pärast missiooni Freedom 7 lõppu kuulutas president Kennedy, kes oli alguses samuti mehitatud lennu võimalikkuses kahelnud, välja Apollo programmi ja seadis eesmärgiks Kuule maandumise enne 1960. aastate lõppu.
Kuna kõik Mercury astronaudid olid mehed, proovis NASA ka naisi astronautideks treenida ja neid kosmosesse saata. Esimene ameeriklanna, Sally Ride, jõudis kosmosesse alles Space Shuttle'i programmi ajal.