PzKpfw I

Eellugu

1932. aastal andis Saksa Relvastusamet käsu projekteerida kuulipildujatega relvastatud kergetank, mille kaal oleks 4–7 tonni. Selle ülesande said ettevõtted Rheinmetall-Borsing, Krupp, Henschel, MAN ja Daimler-Benz. Konkursi võitis Kruppi tank, mille koodnimi oli LaS (Landwirtschaftlicher Schlepper – põllumajandusveduk). 1934. aasta juulis läks see tank LaS Kruppi nime all tootmisse ning 1935 sai nimeks Panzerkampfwagen I. Seeriaviisiliselt toodeti seda tanki 1937. aastani ja kokku toodeti 1574 tanki. Seejärel asuti tootma täiuslikumaid tanke.

Panzer I A- ja B-mudeli ehitus ja tehniline lahendus

PzKpfw I üldehitus oli omane Teise maailmasõja eelsete ja -aegsete Saksa tankide ehitusele. Käigukast, ülekande osad ja vedavad rattad paiknesid masina ninaosas, mootor aga tagaosas. Ülekande- ja mootoriruumi vahele jäi meeskonnaruum, kus paiknesid juht-mehaanik ja laskur. Juht-mehaanik istus vasakul, torn koos laskuriga paiknes paremal.

Korpus

Tanki korpus oli valmistatud kroomnikkelteraslehtedest. Juht-mehaaniku istekoha peal ja küljel oli kahepoolne luuk. Meeskond sai ümbrust jälgida läbi kolme suletava vaatepilu. Peale nende oli juht-mehaaniku ees üks tripleksklaasiga kaetud ja vaatlusseadmega varustatud vaatepilu. Tanki juhtimiseks olid siduri-, gaasi- ja piduripedaali ja kaks juhtkangi, mis olid ühendatud külgmiste hõõrdajamitega. Juhiistme vastas paiknes näidikupaneel, kus olid õlitemperatuuri näidik, tahhomeeter, pöördenäidik skaalaga 0–3000 pööret minutis (alates 2500 p/min algas ohtlik tsoon) ja spidomeeter, mille skaala oli 0–50 km/h. Spidomeetril olid näidatud ka kiirused, millal käike vahetada: esimene käik kuni 5 km/h, teine kuni 11, kolmas kuni 20, neljas kuni 32 ja viies kuni 42 km/h.

Torn

Keevitatud torni läbimõõt oli 911 mm ja see oli nihutatud korpuse paremale küljele. Torni pöörati käsitsi. Katusel oli tanki ülemale, kes oli ühtlasi ka kuulipildur, suur ühepoolne luuk, millel oli veel üks pisike luuk lippudega signaliseerimiseks. Ümber torni olid 4 väikest vaatepilu, millest kaks külgmist olid kaetud soomusluukidega. Kuulipilduri iste pöördus koos torniga.

Relvastus

Tankid olid relvastatud kahe 7,92 mm kuulipildujaga MG 13 (A-mudel ja B-mudeli varasemad masinad) või sama kaliibriga kuulipildujatega MG34 ettevõttelt Rheinmetall-Borsing (mudeli B hilisemad masinad). MG13 laskekiirus oli 680 ja MG34 laskekiirus oli 825 lasku minutis. Neist esimese lahingukomplekti kuulus 61 magasini, 25 padrunit igaühes (kokku 1525 padrunit). 8 magasini paiknesid tornis, ülejäänud olid pakitud 4 pakki (pakkides oli 6, 8, 19 ja 20 magasini) ning paiknesid tanki korpuses. Alates 1936 suurendati lahinguvaru 2250 padrunile (90 magasini). Kuulipildujad paiknesid ühes maskis, kuid neid sai liigutada ükshaaval eri suundadesse. Tanki komandör tulistas kuulipildujatest ja juhtis kuulipildujaid: parema käega parempoolset ja vasakuga vasakpoolset. Relvade tõstenurk oli 118° ja langetusnurk 12°. Maski sai lukustada rõhtasendisse. Tankid olid varustatud kahekordse suurendusega teleskoopsihikuga Zeiss TZF 2.

Mootor ja ülekanne

A-mudelitele oli paigutatud 4-silindrilised õhkjahutusega karburaatormootorid Krupp M305, mille võimsus oli 57 hobujõudu (42 kilovatti) ja mis tegid kuni 2500 pööret minutis. Silindri läbimõõt oli 90 mm ja kolvikäik 130 mm. Kütuseks kasutati etüülbensiini oktaanarvuga 76. Masinal oli 2 bensiinipaaki, mis asusid korpuse tagaosas mootori järel ning mahutasid 144 liitrit kütust. Tank ise kulutas maanteel sõites 100 kilomeetri peale keskeltläbi 100 liitrit bensiini. Karburaatori mark oli Solex 40 JEP.
B-mudelile oli paigutatud 6-silindriline vedelikjahutusega karburaatormootor Maybach NL 38TR võimsusega 100 hobujõudu (73,9 kilovatti). Silindri läbimõõt oli 90 mm ja kolvikäik 100 mm, töömaht 3791 cm³. Kaks bensiinipaaki olid paigutatud mootoriruumi mootorist paremale ja mahutasid kokku 146 liitrit kütet. 100 km läbisõiduks maanteel kulus keskeltläbi 125 liitrit. Karburaatoriks oli Solex 40 JEF II.
Ülekanne koosnes kahekettalisest hõõrdsidurist, millest anti edasi pöördmoment kardaani kaudu käigukastile, pöördemehhanismidest, külgfriktsioonidest, ülekandeosast ja pidurist. Käigukast oli mehaaniline, ZF Aphon FG35 (mudel A) või Aphon FG31 (mudel B), mõlemad viiekäigulised (5+1).

Veermik

A-mudeli veermik koosnes ühel küljel 4 suurest kanderattast läbimõõduga 530 mm, veidi suuremast juhtrattast ja ühest hammastega rattast, mille ülesandeks oli haakuda roomikutega. Esimesel kanderattal oli individuaalne spiraalvedrustus, ülejäänud koos juhtrattaga olid ühendatud latiga ning varustatud ellipsvedrulehtedega vedrustusega. Tugirullikuid oli 3.
Kuna B-mudel oli 400 mm pikem, lisati sellele viies kanderatas. Vedrustus sarnanes A-mudeli omaga, kuid nüüd olid lati all neli kanderatast, juhtratas oli eraldi ega toetunud enam maha. Tugirullikute arvu suurendati ka neljale.
Roomikud olid väikeste lülidega, laiusega 280 mm.

Elektriseadmed

Panzer I elektrisüsteemi elektripinge oli 12 volti. Vooluallikateks olid Boschi generaator GTL 600/12-1200 võimsusega 0,6 kilovatti ja RRCN 300/12-300 võimsusega 0,3 kilovatti. B-mudelil oli 2 akut mahtuvusega 105 ampertundi.

Sideaparatuur

Tanki A-mudelil oli raadiosaatja Fu-2 ja B-mudelil Fu-5. Peale nende olid kõikidel tankidel ka signaallipud ja -raketid. Meeskond suhtles omavahel kuulmetõriga.

PzKpfw I sõjategevuses

Esmakordselt kasutati tanke Panzer I 1936 Hispaania kodusõjas leegioni "Kondor" koosseisus Franco juhitud natsionalistide poolel, kuhu esialgu saadeti 41 A- ja 19 B-mudelit (1939. aastani kokku 132 tanki). Maavägede koosseisu kuulunud leegioni juhtis Wilhelm Ritter von Thoma. Ritter von Thoma ülesandeks polnud ainult leegioni juhtimine ja loodavate Franco tankivägede väljaõpetamine, vaid ka saksa tankide ja nende meeskondade katsetamine otseses sõjategevuses. Sakslaste PzKpfw I kandsid suuri kaotusi võitluses vabariiklaste käsutuses olnud Nõukogude tankidega T-26 ja BT-5.
1939. aastal oli Wehrmachtis 1445 Panzer I, mis moodustas 46,4% Panzerwaffe tankipargist. Panzer I soomusest said jagu nii Poola armee 37 mm tankitõrje- kui ka 75 mm kahur. Tanki sai hävitada ka kuulipildujaga, lastes läbi soomuse nii mootorit kui ka bensiinipaaki. Poola-kampaania lõpuks oli Wehrmacht kaotanud 320 Panzer I, neist 89 jäädavalt.
22. juunil 1941 pani Saksa armee välja 410 PzKpfw I, neist kõigest 74 eesliinile. Veel 245 masinat oli remondis või ümberseadistamisel. Aasta lõpuks oli kaotatud peaaegu kõik tegevuses olnud Pz. I-d: 428 masinat. Lahingutes neid peaaegu enam ei kohanudki ja järgneval aastal hävitasid nõukogude väed veel 92 tanki. 1942. aastal võeti Panzer I-d relvastusest maha. Mõningaid masinaid kasutati edasi politseijõududes partisanide vastu ja õppemasinatena.
1943. aastal saadeti kaks masinat PzKpfw I Ausf. C idarindele 1. tankidiviisi käsutusse, ülejäänud selle mudeli masinad arvati aga 58. reservtankikorpuse koosseisu. Samal aastal saadeti ka 8 Panzer I Ausf. F-i katsetusteks 1. tankidiviisi koosseisu (mõningatel andmetel sai ka 12. tankidiviis 1. juulil 1943 7 masinat). Ülejäänud masinad jäid aga Jugoslaaviasse ja Nõukogude Liidu okupeeritud aladele võitluseks partisanide vastu.
PzKpfw I kasutati baasmasinana ka liikursuurtükkide, komandörimasinate, laskemoona veokite, sillapaigaldajate ja teiste masinate valmistamiseks.

Eksport ja kasutus teistes riikides

Ainuke riik, kuhu Panzer I eksporditi, oli Hiina, kes 1936. aastal ostis Saksamaalt 17 PzKpfw I Ausf. A-d. Pärast ümberrelvastamist Nõukogude päritolu kuulipildujatega DT läksid need masinad 3. tankipolgu koosseisu. Ühe masina ostis ka Ungari. Mõned masinad jäid pärast Saksa vägede lahkumist ka Hispaaniasse, kus neid kasutati kuni 1950. aastate lõpuni.