google/wiki40b huggingface dataset:
Kesu raba

Kesu raba asub Rapla maakonna ja Pärnu maakonna piiril. Halduslikult on suurem osa rabast Märjamaa vallas ning raba lõunapoolsed servalad ulatuvad veidi ka Põhja-Pärnumaa ja Lääneranna valla aladele.
Kesu raba pindala on 30 km². Turbalasundi paksus on kuni 7 meetrit, keskmine paksus 5 meetrit. Turbavarud on 113 miljonit m³. Pindalaühiku kohta on Kesu raba suurimate turbavarudega soode hulgas Eestis. Raba absoluutne kõrgus on 21 meetrit.
82% soost on raba, 10% siirdesoo ja 8% madalsoo. Soos on laugastikku – raba idasosas ja raba lääneosas. 1950ndate aastate alguses toimus raba lääneosas suur soopõleng, mille tagajärgi on selgelt märgata tänaseni. Tänapäeval toimub Kesu raba lääne edelapoolses servas intensiivne mineraalmaa soostumine.
Väljavool Kesu rabast on Kasari jõgikonda (Naravere oja, Liiva oja, Kesu oja, Avaste oja).
19. sajandil ja 20. sajandi alguses on raba servaladel kaevandatud vähesel määral turvast. Suurem soo turbavarude hõlvamine oli kavas 1960ndatel aastatel, mida ei tehtud siiski teoks. Kunagist turbakaevandust meenutavad Kesu külas vett täis turbavõtuaugud. Siin-seal on säilinud ka soose kaevatud vanu linaleoaukusid.
1992. aastal võeti suurem osa soost looduskaitse alla (Kesu sookaitseala).
Mati Laane

Mati Laane (sündinud 16. juulil 1946) on eesti aiandustegelane.
Ta on õppinud Räpina Aiandustehnikumis, Tartu Ülikoolis botaanikat ja Eesti Riiklikus Kunstiinstituudis arhitektuuri. Ta on töötanud Tartu ja Tallinna haljastusega tegelevates asutustes ja organisatsioonides aedniku ja aiandusarhitektina.
Ta on ajakirja Aed toimetaja.
Urmas Tartes

Elukäik

Tartes sündis Tartus 19. septembril 1963.
Ta õppis Nõo Keskkooli matemaatika ja füüsika eriklassis, mille lõpetas 1982. aastal kuldmedaliga.
Pärast armeeteenistuse läbimist (1983–1985) asus ta õppima Tartu Riikliku Ülikooli bioloogia-zooloogia erialale. Tartes lõpetas ülikooli 1989. aastal cum laude.
1989. aastal asus ta insenerina tööle Zooloogia ja Botaanika Instituuti, kus jõudis ametis olla ka vanemlaborandi (alates 1991. aasta sügisest) ja haldusdirektorina (alates 1992. aasta aprillist).
Aastatel 1996–2004 oli Tartes Zooloogia ja Botaanika Instituudi direktor. 2005–2010 töötas professorina Eesti Maaülikoolis.
Alates 2010. aasta jaanipäevast tegutseb vabakutselise loodusemehena.

Tartes ja fotograafia

Fotograafiaga puutus Tartes juba varakult kokku, kuna tema isa ja vend olid aktiivsed harrastusfotograafid. Esimese fotoaparaadi sai ta algklassides ja selleks oli Smena Simvol. Kuna sellises vanuses oli filmide ilmutamine liiga keeruline, rauges aastate möödudes ka esimene fotograafiaalane huvi.
Huvi tekkis uuesti ülikooliõpingute ajal, kui teda hakkas huvitama entomoloogia ja oli vaja teha putukakogu. Kuna soov kogu koostamiseks ei olnud nõnda tugev, et ta oleks olnud valmis selle jaoks putukaid nõela otsa ajama, leidis ta, et kollektsiooni võib kokku panna ka fotomaterjalidest. Esimeseks sihipäraselt tehtud putukapildiks oli 1985. aastal botaanika praktikumi käigus Saaremaal Smenaga tehtud foto haavalumikust.
Järgmiseks aparaadiks oli juba ZBI-st kasutada saadud Zenit TTL koos vaherõngaste ja objektiiviga Helios. Siiski ei olnud ka selle aparaadiga võimalik veel väga heal tasemel putukapilte teha. Seejärel tutvus Tartes juba põhjalikult kogu tolleaegse erialakirjandusega, mida Tartust leida võis. Kolleeg Enno Merivee nõuannetest ajendatult jõudis ta suurendiobjektiivide kasutamiseni ning aja jooksul paranes tehtavate putukapiltide kvaliteet.
Aastast 2000 hakkasid tema sulest ilmuma looduse leheküljed SL Õhtulehes. Alates 2002. aastast tegutseb Tartes fotoõpetajana EestiFoto stuudios. On olnud lektoriks paljudel fotokoolitustel. Ta esineb regulaarselt loodusettekannetega. On olnud mitme fotokonkursi ja Matsalu filmifestivali žürii liige.

Ühiskondlik tegevus

Urmas Tartes kuulub Eesti Looduseuurijate Seltsi ning on Eesti Teaduste Akadeemia Looduskaitse Komisjoni esimees.
Ta on kuulub Eesti Rooma Klubisse.

Isiklikku

Urmas Tartes on abielus ja tal on kaks last.
VELK Eestimaa konsistooriumiringkond

VELK Eestimaa konsistooriumiringkond (saksa keeles Estländischer Consistorial-Bezirk) oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku piirkondlik koguduste haldusorgan Venemaa keisririigi Eestimaa kubermangus.
Konsistooriumiringkonnad moodustati Venemaa keisririigis vastavalt 1832. aasta 28. detsembri Uue evangeelse luteri kiriku seadusele.
Konsistooriumiringkondade haldusorganiks oli Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistoorium.
Eestimaa konsistooriumi koosseis 1914. aastal: president: parun Alfred Rosen-Wichterpal, maanõunik; asepresident: Daniel Burchard Lemm, Daniel, kindralsuperintendent, Ilmik-assessorid: Alexander von Weiss, Ernst von Samson. Vaimulikud assessorid: Konrad von zur Mühlen, Tallinna Niguliste koguduse pastor; Max Krause, Viru-Nigula koguduse pastor. Sekretär, aadli Vaeslastekohtu sekretär. Sekretär ja tõlk: Roman von Bodisco, asjaajaja ja notar: Roman von Bodisco.
Aleksander Maaker

Aleksander Maaker (hüüdnimega Torupilli-Sass; 20. oktoober 1890 (ukj) Muda, Hiiumaa – 28. jaanuar 1968) oli eesti torupillimängija.
Tema onu oli torupillimängija Juhan Maaker (Torupilli-Juss).
Brasch

Brasch (vene keeles Браш) on Mecklenburgist Parchimist pärit baltisaksa aadlisuguvõsa.

Ajalugu

Perekonnanime Brasch kohtab Mecklenburgis juba XIII sajandi keskpaiga allikais. Suguvõsaliin algab Parchimi linnakodaniku Daniel Braschiga (suri 1674). Tema järeltulijad olid kaupmehed ja vaimulikud. Liivimaa liini rajajaks oli Gottlob Siegmund Brasch (1752−1803), kes siirdus Mecklenburgist Netzebandist Riiga ja seejärel Tartusse. 1794. aastal tõsteti ta aadliseisusse. 1795. aastal võeti ta Kuramaa ja 1797. aastal Liivimaa matriklisse. Tema järeltulijad omandasid märkimisväärse maavalduse. Konrad Siegmund von Braschi (1779−1835) poegadest põlvnes suguvõsa kaks haru. Noorema poja Ernst Heinrich Wilhelm von Braschi (1821−1883) liin kustus 1924. aastal.
1844. aastal aadlidiplomi saanud kapten Carl von Brasch (1795−1860) ja tema järeltulijad ei olnud Liivimaa aadlisuguvõsaga suguluses.
Prapimporn Karnchanda

Isiklikku

Prapimporn Karnchanda õppis Srinakharinwirot Universitys. Ta elab Bangkokis ja 14. oktoobril 2012 on ta abielus Akaradach Boonpengiga, kellega tal on poeg.
Curtiss P-40

Curtiss P-40 oli Ameerika Ühendriikide Curtiss-Wright Corporationi loodudud ühe kolbmootoriga (Allison V-1710 V-12), ühekohaline metallkonstruktsiooniga hävituslennuk, mille esmalend toimus aastal 1938. Lennuk oli põhiliselt kasutusel Teises maailmasõjas.
P-40 oli jätkuarendus sõjaeelsest lennukist Curtiss P-36 Hawk. Ameerika Ühendriikide lennuväes USAAC (alates 1941 USAAF) oli kõigi P-40 lennukite lisanimi Warhawk, RAF ja Rahvaste Ühenduse riikide õhujõududes oli P-40B ja P-40C hüüdnimeks Tomahawk ning P-40E ja uuematel Kittyhawk. 
Relvastuseks oli 6 Browning M2 kuulipildujat, lennuk võis kanda kuni 907 kg pomme. Modifikatsioonidel P-40B olid ka lisakuulipildujad ja P-40C kaks automaatkahurit. Nõukogude Liidus vahetati osadel lennukitel mootor võimsama (Klimov M-105) mootori vastu ja paigaldati ka kuus raketti RS-82 
P-40 lennukaugus oli 1050 km, lennuki suurim kiirus oli kuni 580 km/h ja lennulagi kuni 9,1 km.
Esimesed 524 lennukit tellis USAAC 1939. aastal. Prantsusmaa tellis 140 lennukit, kuid ühtegi neist ei jõutud tarnida enne Prantsusmaa alistumist Saksamaale. Prantslaste tellitud lennukid saadeti Suurbritanniasse, kus neid peeti halvemateks kui Hawker Hurricane, Supermarine Spitfire või Messerschmitt Bf 109 – ebapiisava mootori võimsuse tõttu suurematel kõrgustel. Lennukit kasutati rohkem Põhja-Aafrika ja idarindel.
P-40 sarja lennukeid ehitati kokku ligi 14 000, millest 930 kasutas Briti Rahvaste Ühendus, 2243 lennukit tarniti Lend-Lease lepinguga Nõukogude Liidule.
P-40 olid relvastuses 23 riigi lennuväes, lennukite tootmine lõpetati 1944. aastal. P-40 kasutati näiteks Brasiilia lennuväes kuni 1958. aastani.
Kalev (Põlva rajooni kolhoos)

Kolhoos "Kalev" (Kalevi kolhoos) oli kolhoos Põlva rajoonis Kanepi külanõukogus. Kolhoosi keskus asus Põlgastes.
Kalevi kolhoos moodustati 1970. aastal varasemate kolhooside "Kalevipoeg" ja "Külvaja" liitmisel.
Kolhoosi pindala 1989. aasta seisuga oli ligi 8200 ha, sellest üle 4650 ha haritavat maad ja ca 2000 ha metsamaad. Kolhoosil oli 1976. aasta seisuga üle 550 töötaja.
Kolhoosil oli eesti punase karja tõufarm. Tegeleti ka kartuli- ja teraviljakasvatusega ning hobusekasvatusega. Kolhoosil oli tori hobuste tõufarm, mille suurim tall asus Magaris.
Sinekuur

Sinekuur (ladina keeles sine 'ilma', cura 'hool') on vähe vaeva nõudev tulus amet.
Nimetus tekkis keskajal kiriklike ametite kohta, mille vastutusalasse ei kuulunud koguduse "hingede eest hoolitsemine" ehk tavapärane liturgiline ja muu pastoritöö.
Alberto Vaquina

Alberto Vaquina (sündinud 4. juulil 1961) on Mosambiigi poliitik, kes oli 8. oktoobrist 2012 kuni 9. jaanuarini 2015 Mosambiigi peaminister.
Alberto Vaquina õppis Portugalis arstiteadust, spetsialiseerudes troopikameditsiinile.
Ta on FRELIMO liige.
Ta on olnud muu hulgas Sofala provintsi kuberner. Alates 2010. aastast oli ta Tete provintsi kuberner.
Raadioastronoomia

Raadioastronoomia on astronoomia haru, mis uurib taevakehadelt ja Universumist saabuvaid raadiolaineid. 
Kosmosest lähtuvad raadiolained avastati 1932. aastal, kui Karl Guthe Jansky avastas Linnuteelt lähtuvad raadiolained. 
Hilisemad vaatlused on tuvastanud muidki raadiolainete allikaid, mille hulgas on tähed ja galaktikad, aga ka raadiogalaktikad, kvasarid ja pulsarid. Raadioastronoomiat kasutades avastati 1964. aastal reliktkiirgus, mis andis faktilist tuge Suure Paugu teooriale.
Raadioastronoomilistes uuringutes kasutatakse raadioteleskoope, mis võivad töötada eraldi või mitmest teleskoobist moodustatud võrguna.
Kaelus-kärbsenäpp

Kaelus-kärbsenäpp (Ficedula albicollis) on kärbsenäplaste sugukonda kuuluv lind.
Eestis on ta eksikülaline.
Hugo Juhvelt

Hugo Juhvelt (30. aprill 1911 Paide – september 1941) oli eesti kommunist.
Ta oli Järva abimaavanem ja alates 27. juulist 1940 Järva maavanem.
Juhvelt oli II Riigivolikogu (Eesti NSV Ülemnõukogu I koosseisu) liige.
Reiner Brocmann

Elulugu

Ta sündis Schwaan-Gränzdorfis (praeguse haldusjaotuse järgi Mecklenburg-Vorpommerni liidumaal). Ta õppis Hamburgi gümnaasiumis, seejärel (immatrikuleerus oktoobris 1623) Rostocki Ülikoolis. Ta oli aastatel 1623–1639 Tallinna gümnaasiumis kreeka keele professoriks, lahkus 12. veebruaril 1639 gümnaasiumist (lahkumisel peetud kõne Discursus Valedictorius - De Natur et Constitutio historiae trükiti Tallinnas Heinrich Westphali trükikojas). 
Reiner Brocmann oli aastatel 1639–1647 Kadrina Katariina koguduse õpetaja. Eestimaa konsistooriumi assessoriks ning Narva-Alutaguse praostkonna ja Viru praostkonna abipraostiks sai juulis 1642, praostiks valiti 26. veebruaril 1643.

Isiklikku

Reiner Brocmanni isa, magister Reiner Brockmann (1568–1626), oli pastor Schwanis, Gränzdorfis ja Wigendorfis (Mecklenburgis); poeg, Reiner Brocmann (u.1640–1704), oli Laiuse Püha Jüri koguduse pastor; pojapoeg, Reiner Broocmann (1677–1738) oli pastor Laiusel, sõjaväeõpetaja, hiljem pastor Norrköpingis.

Herbert Salu romaanid

Reiner Brocmanni elukäigu ainetel on Herbert Salu kirjutanud romaanid "Lasnamäe lamburid" (Lund 1978) ja "Siiditee serval" (Lund 1986), mõlemad romaanid koos ilmusid aastal 2000 (Eesti Raamat, Tallinn) Eesti romaanivara sarjas.
Wilhelm Ramsay

Wilhelm Ramsay (20. jaanuar 1865 Dragsfjärdi vald – 8. jaanuar 1928 Helsingi) oli soome geoloog.
Ta oli 1899. aastast Helsingi Ülikooli professor. Tema peamised uurimisvaldkonnad olid eelkambriumi ja kvaternaari geoloogia, Läänemere hilis- ja pärastjääaegsed rauamoodustised, petrograafia, kristallograafia ja mineraloogia. Tema töödel on põhjapanev tähtsus Eesti kvaternaarigeoloogia, arheoloogia ja geograafia uurimise seisukohalt.
Ta võttis geoloogias kasutusele Fennoskandia mõiste; käsitles esimesena mandrijäätumisest põhjustatud maatõusu ja meretaseme kõikumise suhteid.

Haridustee ja töökäik

Ta lõpetas 1884. aastal Helsingi Ülikooli cand. phil. ja 1887.aastal phil. lic. kraadiga. Aastatel 1888–1899 oli ta Helsingi Ülikooli mineraloogia ja geoloogia dotsent, 1899–1928 professor.
Ta osales aastatel 1887–1914 seitsmes Koola poolsaarele tehtud ekspeditsioonis (uuris nefeliinsüeniite ning avastas uue kivimi – urtiidi), tegi uurimisretki ka Karjalasse ja Kanini poolsaarele, Loode-Venemaale ning aastatel 1925 ja 1926 Eestisse.
Näkk

Teke

Näki tekkimise kohta leidub rahvasuus kolm seletust. Kui Miikael lendava maoga sõdinud, sadanud 40 päeva taevast kurje vaimusid maha. Vette sattunud vaimudest tekkinud näkid. Teise arvamise järgi sündis näkk Vanataadi teenijast. Vanataadil olnud muiste poiss ja tüdruk teenimas, eksinud aga kuidagiviisi peremehe käsu vastu. Karistuseks pannud Vanataat poisi tuuleks ja tüdruku näkiks. Karistuse aeg kestab, kuni näkil õnnestub oma asukoha vesi auruks muuta.
Kolmanda arvamise järgi tekkis näkk eksinud tüdrukust: tüdruk tapab esmalt oma lapse ja siis uputab iseenese. Uppunud tüdruk moondub esimeseks näkiks. Jaaniõhtul tõuseb näkk veest välja lapse hauda otsima. Sellepärast teatakse nii palju näki ilmumisest jaaniööl kõnelda.

Näkiga kohtumine

Sagedamini esinevad naissugunäkid. Näkineitsid meelitavad oma kaunidusega meesterahvaid enesele ligi. Vahel on nad valgeis riideis, vahel toredais ehteis, vahel aga üsna alasti. Tihti näkineiud laulavad ja nende laul võlub kuuljat, nii et see neiule lähemale minnes mõistuse kaotab või sügavas kohas upub.
Mitte ainult vees ei püüa näkk inimesi uputada, vaid ka vee peal, näiteks lootsikus, paadis ehk parvel viibijat. Näkk moonutab enese mõnikord salakariks, kiviks lootsiku ette.

Ohverdamine

Kalamehed ja randlased katsuvad näkki ohvritega eemale tõrjuda. Kipub näkk kellelegi paadis kallale, vaja talle paadist mingi asi kätte visata.
Näkki peetakse isegi mitme haiguse tekitajaks, nimelt kui need haigused pärast ujumas käimist ilmsiks tulevad.

Näited

Üks mees leidnud korra jõe äärest rahakoti rahaga. Olnud selle üle väga õnnelik. Edasi minnes tunnud aga, et rahakott ikka raskemaks läheb ja vägisi jõe poole kisub. Mees hakand arvama, et see pole enam õige asi. Rahakott läind nii raskeks, et suure vaevaga veel käia saand. Siis lõigand mees tasku ühes rahakotiga pükstest välja ning katsund, et koju saand. Teine päev vaatama tulles olnud rahakott kadund, ainult taskutükid vedelend maas. Seal saand mees aru, et see oli näkk, kes teda rahakotina jõkke oleks viind. ERA II 42, 649 (1) < Märjamaa khk., Märjamaa v., Vaimõisa k. - Oskar Ojasson < Oskar Ojasson (1932)
Kord hommikul vara läinud mees mööda Jägala jõe äärt heinamaale. Jões kivi otsas istunud valges riides näkk. Meest silmates tulnud näkk lähemale. Mees hakanud karjuma, näkk tulnud aga lähemale ja näkk viinud selle mehe jõkke. Igakord, kui keegi säält mööda läks, olnud sääl kuulda hääli. Alles aasta pärast visatud mehe laip jõest välja samale kohale. Peale selle olla sääl tihti nähtud näkki, aga inimest nähes kadunud vee alla. Sellest on ka see kivi nime saanud Näkikivi. ERA II 165, 219 (2) < Jõelähtme khk., Jõelähtme v., Joa k., Suka t. - Anna Havam, 14 a. < Jaan Sukamägi, 75 a. (1937)
Sõnasõda

"Sõnasõda" oli 2007. aastal eetris olnud Raadio 2 väitlussaade, kus arutleti noori puudutavate probleemide üle. Saadet juhtis Reimo Sildvee.
Kakerdi järv

Kakerdi järv (ka Kakerdaja järv) on pruuniveeline düstroofne järv Järva maakonnas Järva vallas.
Järv asub Harju alamvesikonnas, Kakerdaja raba keskel.
Kakerdi järve kaldajoone pikkus on 1211 meetrit ja veepeegli pindala 6,6 hektarit.
Steven Taylor

Steven Vincent Taylor (sündinud 23. jaanuaril 1986 Londonis) on Inglismaa jalgpallur, kes mängib kaitsjana Austraalia kõrgliigasse kuuluvas klubis Wellington Phoenix.
Ta alustas klubikarjääri kodumaal Newcastle Unitedis, millega liitus 1995. aastal. Klubi põhimeeskonnas debüteeris ta hooajal 2003–04. Ta mängis Newcastle Unitedis kokku 13 hooajal, millest kõigil peale hooaja 2009–10 Inglismaa kõrgliigas.
Pärast Newcastle Unitedis lahkumist on ta mänginud Major League Socceri klubis Portland Timbers, Inglismaa esiliigas Ipswich Townis ja Inglisma tugevuselt kolmanda liiga klubis Peterborough United. Wellington Phoenixiga liitus ta 2018. aasta juulis.
Taylor pole Inglismaa jalgpallikoondises mänginud, kuid ta kuulus aastaid Inglismaa noortekoondistesse.
Ülemiste City

Ajalugu

19. sajandi lõpus rajatud Dvigateli tehasekompleks, mis oli eri aegadel teenindanud suurte impeeriumide – Vene keisririigi ja Nõukogude Liidu majandust, kaotas seoses Eesti taasiseseisvumisega 1991. aastal oma turupotentsiaali. Pärast erastamist ja ebaõnnestunud katseid kunagiste tootmisvõimsuste taastamiseks otsustasid omanikud kurssi muuta. AS Mainor alustas 2005. aastal soodsa asukohaga 36-hektarilise vana tööstusala ümber kujundamist kaasaegseks tehnoloogialinnakuks, mille eeskujuks võeti Kista City, Stockholmi kõrval asuv Põhjamaade Silicon Valleyks kutsutud tehnoloogialinnak. 2010. aastal kaasati linnaku arendamisse ka Soome ettevõte Technopolis.

Tegevus

Ülemiste City missiooniks on rahvusvahelise haardega atraktiivse teadmistepõhise töö-, arengu- ja elukeskkonna arendamine, mis suurendaks inimeste ja ettevõtete konkurentsivõimet maailmas, tooks talendid koju end realiseerima ning inspireeriks uute ärimudelite teket.
2014. aasta seisuga tegutseb Ülemiste City 82 000 m² äripindadel 300 ettevõtet 6000 töötajaga. Linnakus on saadaval lai valik ettevõtetele ja töötajatele mõeldud olme- ja äriteenuseid. Ülemiste Citys tegutsevad muuhulgas Eesti Ettevõtluskõrgkool Mainor, Euroopa kool, Emili kool ja Kalli-Kalli lasteaed. Linnakus paikneb ka E-Estonia demokeskus ning Eesti suurim restoran Dvigatel.
Ülemiste City vahetus läheduses asuvad Lennart Meri Tallinna lennujaam, Eesti suurim kaubanduskeskus – Ülemiste Keskus, Eesti suurim transpordisõlm, Ülemiste raudteejaam ja Ülemiste hotell.
Ülemiste City linnakul on kaks arendajat. Kolmandikku Ülemiste Cityst arendab Technopolis Ülemiste AS, millest 51% kuulub Soome börsifirmale Technopolis Plc. Kaht kolmandikku linnakust arendab Mainor Ülemiste AS, mille enamusosanikuks on AS Mainor.

Perspektiivid

Ülemiste City visioon on kasvada 2025. aastaks ööpäevaringselt toimivaks multifunktsionaalseks linnakuks, mis ühendab 15 000 ettevõtte ja organisatsiooni töötajat ning 5000 elanikku.
2017. aasta augustis avati Ülemiste Cityt läbiv trammiteepikendus lennujaama. Lähitulevikus on Ülemiste piirkonda planeeritud mitu olulist infrastruktuuriobjekti (nt Rail Balticu reisirongiterminal) ja kinnisvaraarendusi.

Trivia

Ülemiste City hooned on nimetatud Eesti teaduse suurkujude järgi. Näiteks leiduvad linnakus Ludvig Puusepa, Walter Zappi, Ragnar Nurkse, Ustus Aguri, Artur Lindi, Alexandre Liwentaali, Johannes Käisi ja Boris Tamme nimelised hooned.
17. juunil 2014 toimus linnakus esimest korda Ülemiste City Festival.
Projekteerimisinstituut

Projekteerimisinstituut (ka projekteerimise instituut) on asutus (instituut), mis tegeleb projekteerimisega ja sellega seotud geodeetiliste ja geoloogiliste uurimistöödega.
Nõukogude ajal tegutsesid Eestis riiklikud projekteerimisinstituudid. Need olid EKE Projekt, ETK Projekt, Eesti Maaehitusprojekt, Eesti Tööstusprojekt, Kommunaalprojekt.
Juri Koroljov

Juri Koroljov (vene keeles Юрий Королёв, sündinud 4. augustil 1958 Vladimiris) on Venemaa kabetaja, 2003. aasta maailmameister Vene kabes.
1936. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused

1936. aasta mäesuusatamise maailmameistrivõistlused olid 6. maailmameistrivõistlused mäesuusatamises, mis toimusid 21.-22. veebruarini Innsbruckis Austrias. Võistlustel oli mängus 6 komplekti medaleid (kolm ala nii meestele, kui naistele).
Rahva Harta

Rahva Harta (inglise keeles People's Charter) oli 1838. aastal Londonis kuuest parlamendiliikmest ja kuuest töölisest koosneva komitee koostatud dokument, mis esitas tööliste nõudmised.
Inglismaa töölisklass ei olnud rahul oma õiguste ja töötingimustega. Olukorra muutmise lootuses loodi tööliste ühinguid ja otsustati pöörduda oma nõudmistega parlamendi poole. Harta (inglise keeles charter) järgi sai ka liikumine endale nime - tšartism. Hartale koguti üle miljoni allkirja, kuid parlament lükkas selle ikkagi tagasi. See süvendas veelgi pingeid. Tšartristid kasutasid esialgu oma eesmärkide saavutamiseks demonstratsioone ja massimiitinguid, kuid osa nende juhtidest pooldasid ka vägivaldseid meetodeid. Mitmel pool puhkesidki ülestõusud. Massiliikumine vaibus alles 1840. aastate lõpul. Tšartistide tegevuse tõttu viis valitsus läbi mitmed ümberkorraldused. 1847. aastal sätestati 10-tunnine tööpäev.
Piebalga raudteejaam

Piebalga raudteejaam on endine raudteejaam Ieriķi–Gulbene–Abrene raudteel Jaunpiebalga piirkonna Jaunpiebalga vallas Jaunpiebalgas. Avamisaegse haldusjaotuse järgi jäi see Jaunpiebalga kihelkonda Jaunpiebalga kirikumõisa maadele.
Jaam asus Riia jaamast 130 km kaugusel. 
Jaam avati koos raudteega. Tegemist oli liini ühe tähtsama jaamaga, millel olid suurimad nii kaubaveo kui ka reisijate veo näitajad. Algselt sai jaam nime Koiva jõelt, mida ületas jaama juures raudteesild. Jaunpiebalga nime hakkas jaam kandma aastal 1918, ent aastal 1920 muudeti selle nimi Gauja jaamaks tagasi. Piebalga jaama nime kannab see aastast 1925.
Algne jaamahoone oli väike puidust rajatis, mille asemele Pēteris Federsi projekti järgi aastal 1926 uus kahekorruseline kivist jaamahoone ehitati. Uus jaamahoone hävis teise maailmasõja ajal. Nõukogude perioodil ehitati üks jaama hoonetest piletikassaks ja ootepaviljoniks ümber; see punastest kividest ehitis on tänapäeval halvas seisus. Jaam suleti raudtee sulgemisel aastal 1999, kuigi reisiliiklus lõppes seal juba aastal 1988.
Jaamas oli kaks teed ja üks perroon, lisaks veel jaamast algav juurdeveotupikee, mis oli mõeldud kaupade laadimises. Lisaks jaamahoonele on säilinud veel üks majandushoone.
Vasalemma vald (Harju-Madise kihelkond)

Vasalemma vald (saksa keeles Wassalem) oli vald Harjumaal Harju-Madise kihelkonnas. Vald eksisteeris 1866–1891 ja seejärel liideti Vasalemma vald Padise vallaga.
Valla alal asus Vasalemma mõis.