google/wiki40b huggingface dataset:
Aleksandr Širšov

Isiklikku

Tema abikaasa on vehkleja Oksana Jermakova.
Immaterialism

Õpetuse ajalugu

Esimesed kahtlused mateeria olemasolus tekkisid uusajal. Põhjuseks sai Descartesi õpetus oma uue kahtluse meetodiga. Descartes oma meetodiga arutades tuli selleni, et nähtav maailm võiks olla unenägu või hallutsinatsioon, mis on tulnud kurja vaimust. Kuid iseenda jaoks Descartes on lahendanud oma kahtlust sellega, et heaolu Jumal ei saa meid petta. Sellest ta järeldas, et materiaalne maailm on olemas. Kuid järgnevad filosoofid lükkasid tagasi seda argumenti, põhjendades sellega, et kui Jumal on loonud kurjust, ta võib meid ka petta. Selle tulemusena hakkas kahtlus materialismi vastu suurenema.
Descartesi järgija, prantsuse filosoof Malebranche arendas immaterialismi ideed. Samal ajal inglismaa filosoof Collier tegi järeldust, et materiaalne maailm eksisteerib ainult Jumala mõisuses. Teine inglise filosoof, Locke, häbistas substantsi mõistet; tema sõnul tähendab sõna substants midagi tundmatut, nagu India mütoloogias, kus maailm ripub elevandil, elevant on kilpkonna peal, aga kilpkonn on millegi tundmatul. Kõik need arutlused põhjustasid mateeria eitamist sellistele filosoofidele nagu Berkeley ja Hume.
Immaterialismi suunas töötas ka selline filosoof nagu Leibniz. Kuid kõige halastamatum mateeria kriitik oli Berkeley.
George Berkeley arvates pole tarvis oletust, et on olemas materiaalne maailm. Ta põhjendas seda kahe argumendiga.
Esiteks, unenäod ja illusioonid tõendavad, et inimesel võivad olla ideed, ilma et oleks väliseid objekte, millega need sarnaneksid. Seega pole vaja eeldada materiaalse kehade olemasolu, et seletada ideede tekkimist.
Teiseks, isegi kui oletada, et on olemas materiaalne maailm, ei suudaks inimene seletada, kuidas vaime materiaalsed asjad mõjutada vaimu (hinge, mõistust) ning kutsuda esile ideesid.
Niisis ei ole materiaalse maailma olemasolu eeldamine vältimatu ning see eeldus ei seletakski seda, mida ta peaks seletama. Immaterialismil õnnestub vältida keha ja vaimu vastasmõju probleemi, mis tekib dualistlikul interaktsionismil. 
Berkeley arutlusi arendas šoti filosoof Hume, kes oli filosoofias esimene kes täiesti eitas substantsi mõistet. See vaade omas suurt mõju järgnevates filosoofia sajandites.
Pärast immaterialismi vaadet laiendas ka saksa filosoof Lotze, kelle tööd jätkas tema õpilane, saksa filosoof Teichmüller, kes töötas ka Eestis.
Jevgenija Albats

Jevgenija Markovna Albats (vene keeles Евгения Марковна Альбац; sündinud 5. septembril 1958 Moskvas) on Venemaa ajakirjanik, politoloog, publitsist ja ühiskonnategelane. 
Ta on 2009. aastast Moskvas väljaantava ajakirja The New Times peatoimetaja ja 2004. aastast raadiojaama Ehho Moskvõ autorisaate "Polnõi Albats" saatejuht, samuti Ehho Moskvõ saate "Osoboje mnenije" ("Eriarvamus") sagedane külaline.
Jevgenija Albats on Venemaa Juudi Kongressi ühiskondliku nõukogu liige.
2000. aastate teises pooles võttis Albats osa Venemaa opositsiooniliikumisest. 2005. aastal oli ta koos Aleksei Navalnõi, Ilja Jašini, Marija Gaidari ja Natalia Morariga ausate valimiste toetusmiitingu "Mina olen vaba!" ("Я свободен!") korraldajaid.

Haridustee

Albats lõpetas 1980. aastal Lomonossovi-nimelise Moskva Riikliku Ülikooli ajakirjandusteaduskonna ajakirjanduse erialal kirjanduskriitiku ja ajalehetöötaja kutsega. Oma diplomitöö esitas ta vene konstruktivismi (kirjanduses, teatris ja arhitektuuris) ajaloo teemal.
1993. aastal sai ta Harvardi Ülikooli Niemani stipendiumi, tänu millele õppis aastatel 1994–1996 Harvardi ülikooli poliitikateaduste osakonna (Government Department) magistriõppes. Magistritöö (1996) käsitles Weimari vabariigi režiimi Kolmanda Reichi režiimiks transformeerimise mehhanisme Saksamaal aastatel 1919–1933. Pärast magistriõpinguid jätkas ta Harvardi ülikooli vene- ja euraasiauuringute Davise keskuse doktoriõppes.

Töökäik

1980. aastatel töötas Albats Izvestija nädalalisas Nedelja ajakirjanikuna, milles avaldas artikleid teaduse teemal, peamiselt osakestefüüsikast ja astrofüüsikast. 1990. aastal sai ta Alfred Friendly Pressi stipendiumi. See võimaldas tal teha kaastööd USA väljaannetele, sealhulgas ajalehele Chicago Tribune.
2004. aastal sai ta Harvardist doktorikraadi politoloogias (doktoritöö "Bureaucrats and Russian Transition: Politics of Accommodation").
Aastatel 1993–1998 pidas ta loenguid NSV Liidu ja Venemaa poliitilise süsteemi teemal mitmes USA ülikoolis: Princetonis, Harvardis, Chicago Ülikoolis, Pennsylvania Osariigi Ülikoolis ja Duke'i Ülikoolis. Aastatel 2002–2003 töötas ta õppejõuna Yale'i Ülikooli politoloogia osakonnas ning luges kursusi "Nõukogude poliitika 1917–1991" ja "Venemaa poliitika ja massimeedia 1991–2001".
Aastatel 2003–2011 oli Jevgenija Albats Moskvas asuva Kõrgema Majanduskooli (omab rahvusliku uurimisülikooli staatust) rakenduspolitoloogia teaduskonna üldise politoloogia kateedri professor.

Isiklikku

Jevgenija Albats oli abielus ajakirjanik Jaroslav Golovanoviga (1932–2003). Nende tütar Olga Golovanova (sündinud 1988) lõpetas Brandeisi Ülikooli. Jevgenija Albatsi õde Tatjana Komarova (1952–2010) oli teleajakirjanik.
Hilja Varem

Hilja Varem (kodanikunimi aastast 1960 Hilja Vee, sündinud 19. juulil 1934 Põltsamaal) on eesti näitleja.
Töötas aastatel 1956–1959 Ugala Teatris, 1959–1975 L. Koidula nim. Pärnu Draamateatris ja 1976–1992 Eesti Noorsooteatris.
Laurentsiuse Selts

Laurentsiuse Selts on Kuusalu kihelkonna piirkonna arendamiseks loodud mittetulundusühing.
Selts asutati 29. aprillil 2010 Kuusalus. Selle algatajateks olid Sulev Valdmaa ja Jaanus Jalakas.
Laurentsiuse Seltsi esimees on aastast 2010 Sulev Valdmaa.

Tegevus

Seltsi eesmärgid on Kuusalu kihelkonna piirkonna arengu edendamine, kohaliku elu aktiviseerimine ja mitmekesistamine, muu hulgas kultuuriüritusi läbi viies. Tegeletakse ka omanikuväärikuse, keskkonnateadlikkuse, heanaaberlikkuse, kohaliku elu turvalisuse ja omandi kaitse tahte arendamisega ning püütakse parandada heakorda. Selts on eesmärgiks võtnud ka oma liikmete abistamise olmelistes küsimustes.
Samuti kogutakse ja säilitatakse ajaloolist pärandit ning avaldatakse vastavaid trükiseid.

Väino Eskeni fond

Seltsi üks esimesi suuremaid ettevõtmisi oli soomepoisi Väino Eskeni fondi korrastamine. Esken kinkis oma raamatukogu ja isikuarhiivi juba eluajal Kuusalu raamatukogule, ent fond jõudis kohale pärast tema surma. Fondi korrastamise eestvedaja oli Sulev Valdmaa, kes alustas sellega enne seltsi asutamist. Arhiiv avati 28. oktoobril 2010.

Eduard Ahrensi mälestusmärk

Laurentsiuse Seltsi üks olulisi ettevõtmisi oli eesti kirjakeele uuendaja Eduard Ahrensi mälestussamba jaoks raha kogumine. Eduard Ahrensi mälestusmärk avati lauritsapäeval, 10. augustil 2017 Kuusalu vana pastoraadi ees.
Veimekirst

Veimekirst oli pulmades kasutatav põletismustriga kaunistatud puukirst, milles hoiti veimevakka ja veimi.
Pulmade teisel päeval sõitis vakarahvas peiukoju eraldi pulmarongiga, mille esimeses sõidukis oli pruudi veimekirst.
Veimede jagamise algatas saajarahvas nn. kirstu lahti laulmisega. Isamees või peiupoiss pidid panema kirstu igale nurgale mündi, siis kirst avati. Raha sai noorik omale. Veimed olid kirstus veimavaka sees. Tavaliselt olid need juba koondatud kimpudesse, nii et jäi ainult üleandmise-kinkimise vaev.
Aleksandr Mihhailov

Aleksandr Mihhailov (1909 Peterburi – 1977 Tšeljabinsk) oli Nõukogude julgeolekutöötaja, Eesti NSV julgeolekuministri asetäitja 1944–1950, polkovnik.

Elulugu

Sündis sõjaväelase perekonnas, venelane. 1926–1931 tööline Leningradis. 1929–1931 õppis Leningradi Elektrotehnilises Instituudis. ÜK(b)P liige 1931. aastast. 1931–1932 Komsomoli Leningradi linna Oktoobri rajoonikomitee sõjalise osakonna juhataja, 1932–1933 Tehase nr. 126 komsomolikomitee sekretär Komsomolskis Amuuri-ääres, 1933–1934 Tehase nr. 126 komsomolikomitee sekretär, 1935 K. Vorošilovi nimelise tehase komsomolikomitee sekretär Leningradis, 1935–1936 NSV Liidu Riikliku Julgeoleku Peavalitsuse Kraidevahelise kooli kuulaja, 1936–1939 Leningradi oblasti UNKVD kaastöötaja, 1939–1940 samas Kingissepa ringkonna osakonnaülem, 1940–1942 Leningradi linna UNKVD Moskva rajooni osakonnaülema asetäitja, 1942–1943 Leningradi linna UNKVD Sverdlovski rajooni osakonna ülem.
Detsembrist 1943 kuni oktoobrini 1950 Eesti NSV riikliku julgeoleku rahvakomissari/ministri asetäitja, 1950–1953 Tšeljabinski oblasti julgeoleku osakonnaülem, 1953–1958 komandeeringus Rumeenias. 1958 saadeti julgeolekust pensionile. 1959–1960 Rahvamajandusnõukogu välisriikidega teaduslik-tehniliste sidemete pidamise büroo ülem Tšeljabinskis, 1960–1963 Rahvamajandusnõukogu välissidemete osakonna juhataja kt Tšeljabinskis, 1963–1966 Lõuna-Uurali rahvamajandusnõukogu välissidemete osakonna juhataja Tšeljabinskis, 1966–1970 Lõuna-Uurali materiaal-tehnilise varustusvalitsuse tootmistellimuste osakonna juhataja Tšeljabinskis. Alates 1970 pensionär Tšeljabinskis.

Töö Eesti NSV julgeolekuministri asetäitjana 1943–50

Eesti NSV julgeolekuministri asetäitjana tegeles ta otseselt julgeoleku operatiivtööga. 1945. aastal juhtis Mihhailov julgeoleku operatiivgruppe, mis tegelesid vastupanuliikumise lämmatamisega. Operatiivgruppidesse kuulusid NKVD, NKGB, SMERŠ ja piirivalvevägede operatiivtöötajad ning NKVD vägede ja mõnel juhul ka Punaarmee üksused. Põhiline tegevusmeetod oli mastaapne "tšekistlik-sõjaline operatsioon", kus operatiivtöötajad juhtisid agentuurilt ja tunnistajatelt saadud informatsiooni alusel metsavennagruppide ja üksikisikute varjumispaikadesse NKVD üksused, kes pidid punkrid hävitama ja isikud arreteerima.
Mihhailov juhtis märtsis-aprillis 1945 sellist operatiivgruppi Valga- ja Võrumaal ja augustis novembrini 1945 Tartumaal. Mihhailov oli EK(b)P KK büroo ees otseselt vastutav vastupanuliikumise likvideerimise eest. Ministri asetäitjana operatiivalal valmistas ta ette 1949. aasta märtsiküüditamist. Tema allkirjaga kiri läks jaanuaris 1949 Moskvasse NSV Liidu julgeolekuministri asetäitjale, kus olid kirjas küüditamisele tulevad inimrühmad ja nende arvandmed. 1949. aasta märtsiküüditamisel oli Mihhailov julgeolekuvolinik Tartu maakonnas. 1949. aasta juulis-augustis osales ta küüditamise läbiviimisel Moldaavias ning teda autasustati selle eest Isamaasõja ordeniga. Seoses EK(b)P KK VIII pleenumi järgse puhastusega võeti peale julgeolekuminister Boris Kummi tagandamist ametist maha ka Mihhailov.
1956. aasta Eesti meistrivõistlused jahilaskmises

1956. aasta  Eesti meistrivõistlused jahilaskmises  toimusid 1.-5. juulini Tallinnas.
Marita Koch

Marita Koch (sündinud 18. veebruaril 1957 Wismaris) on endine Ida-Saksamaa kergejõustiklane (100 m, 200 m ja 400 m jooksja). Olümpiavõitja (1980), kolmekordne maailmameister (1983) ja kümnekordne Euroopa meister. Kehtiva 400 m maailmarekordi (47,60) valdaja.
Koch on IAAF-i kuulsuste halli liige.

Olümpiamängudel

1980 olümpiavõitja 400 m 48,88 ja hõbemedal 4x400 m 3.20,4

Euroopa meistrivõistlustel

1978 Euroopa meister 400 m 49,94 ja 4x400 m 3.21,2
1982 Euroopa meister 400 m 48,15 ja 4x400 m 3.19,05
1986 Euroopa meister 400 m 48,22 ja 4x400 m 3.16,87

Euroopa sisemeistrivõistlustel

1977 Euroopa sisemeister 400 m 51,14
1979 hõbemedal 60 m 7,19
1981 pronksmedal 50 m 6,19
1983 Euroopa sisemeister 200 m 22,39
1985 Euroopa sisemeister 200 m 22,82
1986 Euroopa sisemeister 200 m 22,58
Risttuules

Film arvudes

2014. aastal käis Eesti kinodes filmi vaatamas 18 063 inimest.
Ela Pitam

Ela Pitam (läti keeles Ella Pitama; sündinud 10. veebruaril 1977 Riias) on Iisraeli maletaja, naiste suurmeister (1997).
Pitam mängis 1990. aastal Riias rahvusvahelisel turniiril Riga-90. 1991. aastal emigreerus ta koos vanematega Iisraelisse. Ta on lõpetanud Haifa ülikooli. 
2000. aastal tuli ta  Iisraeli naiste malemeistriks.
1998. aastal Dresdenis sai Pitam naiste maailmameistrivõistluste tsooniturniiril esikoha ja pääses 2000. aastal New Delhis toimunud MM-i turniirile (64 osavõtjat, mängiti nokautsüsteemis). Avamatšis kaotas ta Jekaterina Kovalevskajale ja 32 parema hulka ei pääsenud.
Pitam mängis Iisraeli naiskonna koosseisus neljal naiste maleolümpial (1996, 1998, 2000, 2010) ja kolmedel Euroopa võistkondlikel meistrivõistlustel (1997, 1999, 2009).
Ta sai FIDE-lt 1995. aastal naiste FIDE meistri ja 1997. aastal naiste suurmeistri nimetuse.
Uudo-Rein Lehtse

Uudo-Rein Lehtse (sündinud 18. septembril 1935) on eesti tööstusjuht.
Ta lõpetas aastal 1951 Narva 2. Keskkoolis põhikooli. Aastal 1951 lõpetas ta cum laude Kohtla-Järve Põlevkivitöötlemise Tehnikumi tehnik-soojustehniku kvalifikatsiooniga, aastal 1960 Tallinna Polütehnilise Instituudi soojustehnikainsenerina.
Ta töötas aastatel 1960–1966 Kohtla-Järve Elektrijaamas insenerina, vaneminsenerina, tsehhi juhataja asetäitjana ja tootmistehnika osakonna juhatajana; aastatel 1966–1974 töötas ta samas peainsenerina. Aastatel 1974–1978 töötas ta Iru soojuselektrijaamas peainsenerina, aastatel 1978–1991 Eesti Energoremondis direktorina. Aastatel 1991–1998 oli ta Eesti Energia peadirektor.
Osaeitav otsustus

Osaeitav otsustus on süllogistikas otsustus kujul "Mõned S ei ole P", kus S on subjekt ja P on predikaat.
Osaeitava otsustuse tähis on O. Seda tähist seostatakse ladina sõnaga nego 'jaatan', mille teise täishäälikuga on tegemist. See võeti kasutusele skolastikas. Ta esines näiteks juba Sherwoodi Williami traktaadi "Introductiones" 13. peatükis ja kinnistus tänu Petrus Hispanuse traktaadile "Summulae logicales".
Zeltiņi mõis (Zeltiņi kihelkond)

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 4 ja 3/4 adramaad, sellele allus koos Jaunmuiža mõisaga (Karlsberg) 542 mees- ja 585 naishinge.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale üks karjamõis: Roschukaln.
Napa kihistik

Napa kihistik (inglise Napa Member) on ordoviitsiumi ajastu Darriwili lademe kihistik. Kihistikku hakkas esimesena eristama Karl Orviku aastal 1958 ja see sai oma  nime Napa vesiveski järgi. 
Kihistiku stratotüüp on Purtse jõe säng (Napa paljand).
Kihistik koosneb hallist suure savisisaldusega lubjakivist, milles sisaldub arvukalt pruunikaid suure rauasisaldusega ooide.
Lõuna-Korea lipp

Lõuna-Korea lipp on Lõuna-Korea riigilipp. See on valge; keskel on ülalt punane ja alt sinine yin-yangi sümbol; valge välja igas nurgas on erinev must kolmejooneline gua Yijingist (Hiina "Muutuste raamatust"). 
Lipu proportsioonid on 2:3. 
Lipu nimi on korea keeles Taegeukgi (태극기; 太極旗).  
Lipu mõtles välja Korea suursaadik Jaapanis Bak Yeong-hyo. Korea kuningas Gojong kuulutas 6. märtsil 1883 selle lipu Korea sümboliks.

Ajalugu

Lipu järele tekkis vajadus, kui Korea valmistas ette kaubanduslepingut USA-ga, mis valmis 22. mail 1882 ja millele kirjutati alla 6. juunil 1882. 
Kuigi Hiina soovis, et Korea lipul oleks draakon, eelistas Korea kujutada lipul iidset sini-punast yin-yangi sümbolit valgel taustal. Sellest sai ajutine riigilipp 
taegeuk. Hiljem lisati kaheksa trigrammi ümber taegeuk'i ringi. Nõnda saadud Taegeukgi oli mõnda aega riigilipuks. 
Septembris 1882 määras kuningas Gojong oma suursaadikuks Jaapanisse Bak Yeoung-hyo. Jaapanisse suunduva laeva pardal joonistas Bak taegeuk'i ringiga lipu, milles ta kasutas kaheksa trigrammi asemel nelja. Seda lippu hakkas ta 25. septembril kasutama. 3. oktoobril kandis ta sellest muudatusest ametlikult ette kuningas Gojongile, kes 6. märtsil 1883 kuulutas selle ametlikult riigilipuks. 
Täpseid juhiseid lipu valmistamiseks tookord ei antud. Alles 29. juunil 1942 sätestas Korea ajutine eksiilvalitsus riigilipu valmistamise täpse viisi, kuid see ei saanud Jaapani okupatsiooni ajal kodumaal laialt teatavaks. Jaanuaris 1949 moodustas Korea Vabariigi valitsus erikomisjoni, mis 15. oktoobril avaldas lipu valmistamise korra.
Obodriidid

Ajalugu

Karolingide kuningate ja nende Ottoonidest järglaste keisririigi liitlastena võitlesid obotriidid aastatel 808-1200 Taani kuningate vastu, kes soovisid valitseda Läänemere maid keisririigist sõltumatult. Kui tekkis võimalusi, näiteks keisri surma korral, püüdsid nad võimu haarata; ja 983. aastal purustasid obotriidid oma kuninga Mstivoj juhtimisel Hamburgi. Mõnikord kogusid nad andamit taanlastelt ja saksidelt. Nikloti juhtimisel seisid nad vastu kristlaste rünnakutele Vendi ristisõja ajal.
Saksa misjonärid nagu Vizelin pöörasid obotriidid ristiusku. 1170. aastal tunnistasid nad Saksa-Rooma riigi süseräniteeti, mis viis järgnenud sajandite jooksul saksastumise ja assimileerimiseni. Kuid 15. sajandi lõpuni kõneles enamus külaelanikke obotriidi alal veel slaavi murdeid (polaabi keel), kuigi seejärel asendus nende keel saksa keelega. Polaabi keel säilis Hannoveri Wendlandis kuni 19. sajandi alguseni. Obotriitide valitsev klann hoidis oma võimu läbi saksastumise ja valitses oma riiki (välja arvatud lühike katkestus Kolmekümneaastase sõja ajal) kui Mecklenburgid kuni monarhiate lõpuni Saksamaal novembris 1918.
Kazimierz Szczerba

Poola meistrivõistlustel

Ta oli kokku neljakordne Poola meister – I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) aastatel 1976 ja 1979 ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) aastatel 1984 ja 1985.

Kaasaegsetel olümpiamängudel

Ta sai pronksmedali I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 1976. aasta Montréali olümpiamängude poksivõistlustel), kaotades poolfinaalis hilisemale kuldmedali- ja olümpiavõitjale Ray Leonardile (USA) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja ning II kergekeskkaalus (kuni 67 kg) 1980. aasta Moskva olümpiamängude poksivõistlustel, kaotades poolfinaalis hilisemale hõbemedalivõitjale John Mugabile (Uganda) ja jäädes edasisest medaliheitlusest välja.

Euroopa meistrivõistlustel

Ta osales I kergekeskkaalus (kuni 63,5 kg) 21. Euroopa meistrivõistlustel (Katowice, 1975), kus kaotas 2. ringis hilisemale hõbemedalivõitjale József Nagy'ile (Ungari) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja, 23. Euroopa meistrivõistlustel (Köln, 1979), kus kaotas 1. ringis hilisemale kuldmedalivõitjale ja Euroopa meistrile Serik Qonaqbayevile (NSV Liit) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja. ning 24. Euroopa meistrivõistlustel (Tampere, 1981), kus kaotas veerandfinaalis hilisemale pronksmedalivõitjale Dietmar Schwarzile (Ida-Saksamaa) ja jäi edasisest medaliheitlusest välja.

Poksitreenerina

Pärast sportlaskarjääri lõpetamist 1988. aastal töötas ta poksitreenerina.

Isiklikku

Tema poeg Michał Szczerba on Poola poliitik.
Andrei Toporkov

Elulugu

Toporkov lõpetas Herzeni-nimelise Leningradi Pedagoogilise Instituudi, filoloogiadoktor (1998). Alates 1993. aastast õpetab ta Venemaa Riiklikus Humanitaarülikoolis, alates 2006. aastast on ta Maksim Gorki nimelise Maailmakirjanduse Instituudi folkloristika osakonna juhtivteadur. Ta on filoloogiadoktor (1998), professor (2006), Venemaa Teaduste Akadeemia kirjavahetajaliige (2006).
Toporkov osales N. Tolstoi juhitud Polesje ekspeditsioonidel Valgevene aladel, alates 2003. aastast juhib välitöid Põhja-Venemaal Pudoži, Võtegra piirkondades. Ta on Fulbrighti stipendiaat; 2008. aastal pälvis P. Bogatõrjovi nimelise preemia tema monograafia "Loitsud vene XV-XVII sajandi käsikirjalises traditsioonis" ("Заговоры в русской рукописной традиции XV—XVII веков".)
Ta kuulub rahvusvahelise slavistide komitee folkloristika komisjoni; on Rahvusvahelise Jutu-uurijate töörühma Loitsud, loitsimine ja loitsijad juhtkomitee liige (the International Society for Folk Narrative Research (ISFNR), Committee on Charms, Charmers and Charming). Kuulub ajakirjade "Studia litterarum", "Литературный факт", "Русская литература", Incantatio. An International Journal on Charms, Charmers and Charming toimetuskolleegiumitesse, raamatusarjade ""Вечные" сюжеты и образы" vastutav toimetaja, Vene Folkloori akadeemilise sarja kirjastuskomitee liige.
Maailmakirjanduse Instituudi uurimisgrantide "Неизвестные страницы русской фольклористики" (2014–2015); "Магический фольклор в русских устных и рукописных традициях" (2014–2016) juht.

Teadustööd ja teaduslikud huvid

A. Toporkov on slaavi folkloori, ajaloo, filoloogia ja vene kirjanduse spetsialist. Tema monograafia "Müüditeooria vene filoloogias 19. sajandil" ("Теория мифа в русской филологической науке XIX века") (1997)" pakkus uue vaate vene folkloristika asutajate käsitlustele. Sama suunda jätkavad A. Toporkovi teadusväljaanded A.Potebnja, A. Afanasjevi, G. Fedotovi, D. Zelenini ja F. Buslajevi kirjutistest. A. Toporkov tähtsustas arhiivimaterjalide avaldamist, sellest põhimõttest lähtuvad tema koostatud kogumikud "Отреченное чтение в России XVII—XVIII вв." (2002), "Русские заговоры из рукописных источников XVII — первой половины XIX в." (2010), "Неизвестные страницы русской фольклористики"(2015).
A. Toporkov on avaldanud üle 500 teadustöö, sh monograafia "У истоков этикета: Этнографические очерки" (1990, kaasautor), "Заговоры в русской рукописной традиции XV—XIX вв.: История, символика, поэтика" (2005), "Русские фольклористы: Биобиблиографический словарь. Пробный выпуск" (2010, kaasautor), "Источники "Повести о Светомире царевиче" Вяч. Иванова: древняя и средневековая книжность и фольклор" (2012), "Восточнославянские заговоры: Материалы к функциональному указателю сюжетов и мотивов. Аннотированная библиография" (2014, kaasautor).
Philipp I (Braunschweig-Grubenhagen)

Philipp I (1476 – 4. september 1551) oli Braunschweig-Lüneburgi hertsog ja Grubenhageni vürst.
Jakuudi keel

Küsisõnad

туох (tuoh) "mis", ким (kim) "kes", хайдах (hajdah) "kuidas", хас (has) "kui palju", ханна (hanna) "kus, kuhu", ханнык (hannõk) "milline".
Mai

Muud nimetused

Mail on järgmised rahvalikud nimetused: lehekuu, lehehakkamiskuu ehk lehehakkamise kuu, mahlakuu, õiekuu, rõõmukuu, toomekuu, meiukuu (kaskede ehk meiude toomise järgi), laulukuu, elukuu, sugukuu, külvikuu, kesakuu (kesaharimise aja järgi), suvikuu (suveroheluse saabumise järgi), nelipühakuu.
Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasium

Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasium on Pärnus asuv erakool, mis asutati 31. augustil 1990. Sel päeval andis Eesti Vabariigi Haridusministeerium gümnaasiumile koolitusloa. Kooli esimene direktor (1990–1998) oli Neeme Ellermaa, alates 1998. aasta suvest on direktor Andres Laanemets.

Sütevaka kunstiosakond

Sütevaka kunstiosakond oli Pärnu Sütevaka Humanitaargümnaasiumi allüksus, mille lõi 1993. aastal Neeme Ellermaa. Kunstiosakond koondas 1990. aastate algul Pärnusse valdavalt Eesti äärealadelt pärit riiklike kunstikoolide poolt hüljatud boheemlaskonna, kes üliaktiivse tegevuse, täieliku pühendumuse ning eeskujude puudumisega pani alguse Pärnu Koolkonnale. Õppejõudude hulgas Margus Tiitsmaa (Sorge), Reiu Tüür, Al Paldrok. Kunstiosakond pankrotistus koos emakooliga 1998. aasta suvel. Sütevaka kunstiosakonnas alustasid teiste hulgas Andrus Joonas, Kadri Alesmaa, Jaak Visnap, Neeme Külm, Tiiu Rebane, Taave Tuutmaa, Janno Bergmann, Villu Plink, Silja Saarepuu, Jane Saks, Margit Lillak, Karol Kallas, Kärt Putk, Piret Saarepuu, Taje Tross, Tanel Saar, Viljar Kõiv, Bruno Lillemets, Janar Puuram. Kunstiosakonna tegevust jätkas osaliselt Academia Non Grata.
Dmitri Potapenko

Dmitri Valerjevitš Potapenko (vene keeles Дмитрий Валерьевич Потапенко; sündinud 30. märtsil 1970 Moskvas Vene NFSV-s) on vene ettevõtja. 
Ta on Venemaal tegutseva ettevõtte Management Development Group direktor. 2016. aastal kandideeris ta Riigiduumasse poliitilise partei Partija Rosta nimekirjas, kuid parlamenti ei pääsenud. 
Laiema tuntuse sai ta pärast esinemist 2015. aasta detsembris Moskva majandusfoorumil, kus ta kritiseeris teravalt valitsust, öeldes, et "valitsus andis neli "nokauteerivat lööki" riigile". Nelja löögi all pidas Potapenko silmas esiteks kohaliku majandusturu ümberjaotust firmade kasuks, mille taga seisavad riigiametnikud. Teiseks ülikõrgeid laenuintresse, kolmandaks salakaubana sissetoodavate toiduainete hävitamise kampaaniat ja neljandaks süsteemi Platon, mida Potapenko nimetab Rotenbergi maksuks. Potapenko märkis, et praegu kulgeb võimude ja bisnisi dialoog kui lihuniku ja lehma dialoog.

Haridustee

Potapenko lõpetas 1993. aastal Moskva Raadiotehnika, Elektroonika ja Automaatika Instituudi konstruktor-tehnoloogi kutsega.