Artemisia Gentileschi

Eluloolist

Artimisia sündis maalikunstnik Orazio Gentileschi peres. Ta oli vanim viiest lapsest ja ainuke tütar ja tema ema suri, kui tüdruk oli 12-aastane. Orazio oli Caravaggio maalistiili innustunud järgija. Artemisia õppis maalimist oma isa käe all, kuid muud haridust ta ei saanud ja õppis lugema ning kirjutama alles täiskasvanuna. Perspektiivi kujutamise õpetust sai ta isa sõbralt maastikumaalijalt Agostino Tassilt, kellega Orazio koos freskosid maalis. Nende tundide käigus, kui Artemisia ja Tassi jäid omavahele, Tassi vägistas Artemisia ja taganes hiljem lubadusest temaga abielluda. Orazio Gentileschi andis Agostino Tassi 1612. aastal kohtu alla. Kohtuprotsess äratas avalikku tähelepanu ja hävitas Artemisia reputatsiooni, kuigi kohus mõistis Tassi süüdi, vangistusse ja hiljem pagendas ta Roomast. Artemisia pidi kohtus oma tunnistust tõendama tortuuri all. Kohtuprotsessi üleskirjutused on säilinud ja tänapäeval kättesaadavad.
Veidi aega pärast kohut abiellus Artemisia Firenze maalija Pierantonio Stiattesiga, kolis Firenzesse ja liitus 1616. aastal Firenze Kunstiakadeemiaga esimese naisena ajaloos. On arvatud, et tollal enneolematu au saada Firenze Kunstikadeemia liikmeks sai talle osaks tänu ta Firenze patrooni, võimsast Medici perekonnast pärit Toscana suurhertsogi Cosimo II soosingule. Suurhertsog tellis Artemisialt Firenze-aastatel mitu maali, ning pärast hertsogi surma pöördus kunstnik 1621. aastal tagasi Rooma. Ta viibis ka Genuas ja Veneetsias, ja umbes 1630. aasta paiku asus ta Napolisse, kus tegutses edukalt kunstnikuna, aga aja jooksul hakkas ringi vaatama uue patrooni järgi.
1638. aastal saabus Artemisia Inglismaale, et koos oma isaga töötada Londonis kuningas Charles I teenistuses. Nende loodud on laemaalingud kuninganna Henriette Maria jaoks ümberkujundatud Queen's House'i saalis Greenwichis. Pärast Orazio surma 1639. aastal jäi Artemisia veel vähemalt mõneks aastaks Londonisse. Artemisia Gentileschi biograafi teatel maalis ta palju portreesid ja sai kiiresti oma isast kuulsamaks.
Hiljem, arvatavasti 1640. aastal või kodusõja algamisel Inglismaal 1641. aastal asus ta Napolisse, kus lõi veel arvukalt maale ja ta peamine patroon oli Don Antonio Ruffo – säilinud on 28 kirja patroonile ja nendest nähtub, et 1650. aastal oli kunstnik veel elus ja tegutses. Artemisia Gentileschi elu lõpuaastatest on vähe teada. Kunstiajaloolane Charles Moffat on arvanud, et Artemisia võis lõpetada enesetapuga, mis põhjendaks seda, et ta surma põhjust pole nimetatud. Teised on arvanud, et kunstnik suri katku, mis möllas Napolis 1656. aastal.
Vaselõikes portreed kunsti tutvustavast Joachim von Sandrarti koguteosest "Teutsche Academie" (ilmus 1675, illustratsioonid 1683): Orazio ja Artemisia Gentileschi, Hendrick Steenwijck, Simon Vouet, Roelant Savery, Joris Hoefnagel

Looming

Artemisia Gentileschi teostes äratab tähelepanu tema teemavalik, palju kujutab ta võimsaid naistegelasi Vanast Testamendist, kuigi ei puudu ka Maarja ja muud pühakud, allegooriad ning antiikmütoloogia.

Rooma periood

Esialgu maalis Artemisia Gentileschi väga sarnaselt oma isa käekirjale, mõnevõrra lüürilisemas võtmes Caravaggio laadist. Üks tema esimesi teadaolevaid teoseid on "Susanna ja vanamehed" (1610), mille autorsus oli kaua aega omistatud tema isale. Kohtuprotsessi ajal ja selle järel maalis ta esimese versiooni Juuditist tapmas Olovernest (u 1612–1613; teine versioon valmis u 1614–1620), süžeest, mida maalis Caravaggio, kuid mida kunagi ei üritanud Orazio Gentileschi. Lisaks tehnilisele meisterlikkusele äratas tähelepanu viis, kuidas kunstnik portreteeris Juuditit, väljendades peaaegu katarktilist raevu ja kujutades naist palju jõulisemana kui Caravaggio või mõni teine kunstnik. Artemisia Gentileschi värvid on säravamad kui Oraziol ja ta jätkas Caravaggio poolt populaarseks tehtud dramaatilise heletumeduse (chiaroscuro) rakendamist oma maalikunstis kaua aega pärast seda, kui ta isa oli sellest võttest loobunud.

Firenze periood

Firenzes hakkas välja kujunema Artemisia Gentileschi isikupärane stiil. Erinevalt teistest 17. sajandi naissoost maalikunstnikest valis ta oma põhižanriks ajaloomaali, mitte portree või vaikelu. Selle perioodi teostest on tuntud "Jael ja Siisera" (1620) ning esimene "Magdaleena" (1620). Firenzes oli kunstnik Michelangelo noorema, skulptor Michelangelo Buonarroti vennapoja protežee, kes soosis teda ja maksis talle heldelt Casa Buonarroti jaoks maalitud freskode eest (u 1616) Michelangelo mälestuseks. Siinsetest töödest on tuntud paneel "Inclinazione" 'anne'.

Genua, Rooma, Veneetsia

Roomast liikus ta arvatavasti veel samal aastal Genuasse, saates isa ühe Genua aadlimehe teenistusse. Umbes sellest ajast pärineb ta esimene "Lucretia" (1621) ja esimene "Kleopatra" (1621-1622). Ta külastas Veneetsiat kus ta kohtus Anthonis van Dyckiga, selle ajastu ühe edukama maalikunstnikuga, ja võib-olla kohtas ka Sofonisba Anguissolat, eelmise põlvkonna maalikunstnikku ning teisi kunstnikena tegutsenud naisi. Gentileschi varsti pöördus tagasi Rooma ja ta eluloos on märge, et ta elas seal koos tütre ja kahe teenijaga, abikaasast oli ta lahku läinud ja kaotanud temaga igasuguse kontakti. Hiljem sai ta teise tütre ja mõlema kohta on märgitud, et neist said maalijad, kuid ei teoseid ega hinnanguid nende kohta pole säilinud.

Napoli, Inglismaa, Napoli

Hiljem kujunes tema maalistiil vähem dramaatiliseks, õrnemaks ja muutus tervikuna kaunimaks ning peenemaitselisemaks. Napoli perioodist on pärit "La Pittura" (1630), unikaalne teos, milles on koos kunst, kunstnik ise ja muusa, "Kuulutamine Maarjale" (1630), allegooriline "Kleio" (1632), "Lucretia" ja "Kleopatra" teised variandid, "Batseba" (1636-1637) ning "Lott tütardega" (1635-1638). Kunstnikul oli küllalt varandust, et maksta kaasavara oma tütre abiellumisel 1637. aastal.
Inglismaal valmis peale Queen's House'i hiiglasliku laemaali "Rahu allegooria" veel "Aleksandria Katariina" ja "Minerva" ning mitmeid portreesid. Napolisse naasnuna pärast Inglismaa-perioodi maalis kunstnik veel vähemalt viis varianti "Batsebast" ja veel ühe Juuditi.

Feministlik vaade

Feministide huvi Artemisia Gentileschi elu ja loomingu vastu algas 1970. aastatel, kui feministlik kunstiajaloolane Linda Nochlin avaldas artikli "Why Have There Been No Great Women Artists?". Nochlini artikkel kutsus üles tundma rohkem huvi naiskunstnike loomingu vastu ja integreerima seda kunstiajaloo üldisse käsitlusse.
Esimese faktidega kinnitatud ülevaate kunstniku elust avaldas feministist kunstiajaloolane Mary Garrard 1989. aastal raamatus "The Image of the Female Hero in Italian Baroque Art", millele järgnes 2001. aastal "Artemisia Gentileschi around 1622: The Shaping and Reshaping of an Artistic Identity". Garrard kritiseerib kunstiajaloolasi, kes ei püüa kunstniku loomingut tõlgendada väljaspool 17. sajandi naiskunstnike loomingu konteksti, laiemas kunstiajaloo kontekstis.
Teadlane Griselda Pollock on väitnud, et Artemisia Gentileschi õnnetu käekäik teismeeas on kahjuks muutunud "kunstniku teoste tõlgendamise teljeks", see tähendab, et kuigi ta on imetletud ajalooline isik, siis kahjuks mitte niivõrd oma teoste kui sensatsioonilisuse pärast, mille tekitas vägistamine ja kohtuprotsess. Pollock analüüsib kunstniku teoseid ja keeldub näiteks nägemast Juuditi ja Olovernese motiivis kättemaksu kujutamist, vaid kahe naise vaprust panna toime poliitiline mõrv. Üksi sureva Kleopatra motiivis näeb ta kunstniku noorpõlve leina ja kaotust. Pollock väidab ka, et Gentileschi edu kunstnikuna sõltus valitud teemadest, mis pidid kõnetama tema patroone, nii püüab ta panna Gentileschi karjääri 17. sajandi maitse ajaloolisse konteksti, et põhjendada Piiblist või antiikkirjandusest pärit kangelanna narratiivi.