Tor Nessling

Õpingud ja karjääri algus

Nesslingi vanemad olid insener John Nessling ja Greta (neiupõlvenimega Grönholm). Nessling lõpetas 1920. aastal Helsingi ühiskooli Läroverket för gossar och flickor. Ta jätkas õpinguid Helsingi Tehnikaülikooli masinaehituse osakonnas. Samal ajal õppis ta ka geoloogiat Helsingi Ülikoolis aastatel 1922–1924. Nessling lõpetas ülikooli diplomeeritud insenerina 1924. aastal. Ta reisis Rootsis, Saksamaal ja USA-s ning töötas aastatel 1926–1928 kolme soome autoimportija Korpivaara & Halla, Henry-Auto ja Auto-Bil juures. Aastatel 1928–1929 aastani töötas ta direktorina Munkkisaaren Autotallis ja Konepajas ning pärast seda Autovarikkos 1930. aastani.

Soome Autotööstuse loomine

Nessling määrati 1929 bussi- ja autokerede tehase Autoteollisuus–Bilindustrisse tehnikadirektoriks. Samal aastal huvitus Nessling soomlastele veoautotehase loomisest; ta tahtis arendada oma riigile uut tööstusharu. Autoteollisuus–Bilindustri liideti teise Soome autokeretehasega Osakeyhtiö Autokoritehdas 1931. aastal. Uue ettevõtte nimeks sai Suomen Autoteollisuus ('Soome Autotööstus') ja selle esimeseks peadirektoriks sai John Hellsten. Sageli väidetakse, et Nessling asutas SAT-i, aga tegelikult korraldasid ühinemise Karl Arthur Nordgrén, Emil Anton Winckelmann ja Lars Wilhelm Åberg. Aga aasta pärast ettevõte loomist sai Nesslingist SAT-i peajuhataja.
Autotööstuse alustamine peaaegu nullist suure depressiooni keskel tundus võimatuna, kuid õnnestus Nesslingi kindlakäelisel juhtimisel. Automargi nimeks valiti Sisu ja esimesed 12 Sisu valmisid tehases 1932. aastal. Et kodumaise töö osakaal esimestes Sisu autodes oli ainult 20%, soovis Nessling seda kõvasti suurendada. Üks tema teadaolevatest ütlusest on: "soomlane võib teha kõike seda, mida võib välismaalane". 1930. aastate lõpuks sisaldasid Sisu autod 40% kodumaist tööd. Nessling üritas veenda poliitikuid kodumaise autotööstuse võimalustes. Ta rõhutas eriti töökohtade loomist ja oma autotööstuse strateegilist tähtsust riigikaitsele. Aga poliitikud ei kuulanud teda, vaid vähendasid järk-järgult välismaiste veoautode tollimaksu, nii et konkurents muutus üha raskemaks. Lisaks hakkasid mõned SATi omanikud kahtlema kodumaise veoautotootmise väljavaadetes. Kui Nesslingile pakuti SATi aktsiate ostmist pangalt Helsingin Osakepankki, siis ta omandas need suhteliselt odavalt, kuid pidi pantima kogu abikaasa vara. Selle tulemusena omandas Nessling 80% SAT-ist.

Teine maailmasõda ja Yhteissisu

Teine maailmasõda tõi SAT-le väljakutseid, sest paljusid välismaiseid komponente oli raske saada. Kodumaise töö osakaal võis tõusta 90%-ni. Suur samm selles oli ameeriklaste Hercules-mootorite litsentseeritud tootmise alustamine. Sõja ajal olid SAT peamised kliendid Soome Kaitsevägi ja muud riigi institutsioonid. SAT alustas uue tehase ehitamist Karisesse, kus see hinnati paremini kaitstuks Nõukogude Liidu õhurünnakute vastu. Tootmisvõimsus ei olnud piisav vajaduse rahuldamiseks. 1942. aastal hindas kaitsevägi, et järgmiste paari aasta jooksul vajatakse 7000 veoautot ja bussi. Nessling tegi ettepaneku, et Karise tehas ehitatakse suuremaks, kui algselt oli kavandatud. Aga SAT-i rahalised ja tehnilised vahendid oli piiratud ning mõned poliitilised ringkonnad kahtlustasid, et SAT üritas sõjast kasu lõigata ja saavutada turgu valitsevat seisundit. Valitsus soovitas kokkulepet, kus SAT tuleks osaliselt riigi omanduseks, aga Nessling lükkas ettepaneku järsult tagasi, soovimata riiki tulevaseks SAT-i kaasomanikuks. Teine võimalus oli täiesti uue ettevõte alustamine riigi ja mõne olulise äriühingu toetusel. Selline ettevõte, Yhteissisu, asutati 1943. aastal ja tõrges Tor Nessling seati selle peajuhatajaks. Yhteissisu hakkas tootma Sisu veoautosid Vanajas, Hämeenlinna juures. Sõda lõppes enne, kui tehas saavutas tootmisevõime. Nessling jättis oma positsiooni ettevõte peajuhina, sest ta koges, et ei saanud piisavalt toetust ettevõte omanikelt. Yhteissisu veoautotootmine suunati tsiviilturule ja 1948. aastal sai ettevõte nimeks Vanajan Autotehdas (VAT).
Nessling kibestus riigi vastu üha rohkem. Esialgu ei kuulatud tema ideid kodumaisest veoautotootmisest ja seejärel lõi riik aga talle tugeva konkurendi, mis oli kasutanud tema ettevõte tehnoloogiat tootmise alustamiseks. Nesslingi pahameel paistis, kui riik pakkus talle soodsaid rahastamisvõimalusi. Ta vastas, et ei ole kunagi palunud ega ka kavatse midagi riigilt paluda.

SAT sõjajärgne kasv

SAT toodang kasvas tugevalt 1950. ja 1960. aastatel; 1950. aastatel tootmismaht neljakordistus 800 sõidukini aastas. Veoautode ja bussišassiidele lisaks valmistas ettevõte tramme ja raudteeveeremit Riigi Raudteele. SAT tooteid eksporditi neljale kontinendile. Kasvavad tootmismahud eeldasid investeeringuid tootmisüksustes. Müüki edendas turunduskampaaniatega. Erinevalt paljudest teistest sama ajastu tööstusjuhidest oli Nessling huvitatud turundusest ja klientide vajaduste väljaselgitamisest.

Ühinemine VAT-iga ja lahkumine

SAT-i juhtiv kodumaine konkurent, Vanajan Autotehdas, sattus finantsraskustesse 1960. aastate lõpus. Nessling soovitas SAT-i ja VAT-i ühendamist, sest ta kartis, et välismaine konkurent (nt Volvo või Scania) võtaks VAT-i üle. Ettevõtted ühendati 1968. aasta lõpus. Ühinemisega tekkis olukord, mida Nessling oli tahtnud vältida: riigist sai SAT kaasomanik 17% osakaaluga ja Nessling kaotas tema domineeriva osaluse ettevõttes, sest tema osa langes alla 50%. Äriühingule nimetati juhatus ja haldusnõukogu. Kuigi Nessling oli ikka äriühingu põhiaktsionär, vähenes tema mõjuvõim. Nessling ei olnud harjunud käskusid vastu võtma ja tal oli raskusi uue olukorraga kohanemisel.
Kui Nessling haigestus halvenesid tema ja juhatuse suhted. Ta paranes, aga mitte piisavalt, et võinuks töötada nii nagu ennegi, kuigi ta ise arvas, et võib jätkata äriühingu juhtimises. Ettevõtja valitsus ei olnud veendunud, vaid korraldas organisatsiooni ümber. Nessling oli vastu turundusevastutuse üleandmisel teistesse kätesse, kuid ta ei suutnud seda takistada. Tema vana äripartner ja sõber, British Leyland Motor Corporationi peajuhataja lord Donald Stokes, keda Nessling väga hindas, veenis teda lõpuks kõrvale astuma. Tor Nessling teatas oma lahkumisest Suomen Autoteollisuuse peajuhataja kohalt juunis 1970, kui ta oli äriühingut ligi neli aastakümmend juhatanud. Uueks peajuhatajaks valiti Erik Gillberg, kes alustas veebruaris 1971.

Eraelu ja surm

Nessling oli kinnise iseloomuga ja ta vältis avalikkust. Ta juhtis äriühingut patriarhaalselt ja hoidis distantsi oma alluvatega, välja arvatud mõned lähimad kolleegid ja sõbrad. Nessling töötas usinalt ja pidas võimu rangelt oma kätes. Teda on kirjeldatud suurepärase ärimehena, kes oskas leida ärivõimalusi, kuid ta oli ka äkilise iseloomuga ja vältis riske. Kõval töösturil oli ka pehmem pool: talle meeldisid loodus ja loomad ning tal oli mitu lemmiklooma.

Perekond

Nesslingi abikaasa oli Greta Maria "Maj" neiupõlvenimega Kock, kellega ta abiellus 1926. aastal. Maj Nessling jäi koduperenaiseks ja abistas meest tema karjääril. Abielupaaril ei olnud lapsi ja kui Tor Nessling suri 1971. aastal, müüs Maj Nessling nende osaluse SAT-s. 1972. aastal asutas ta sihtasutuse Maj ja Tor Nesslingin Säätiö (Maj ja Tor Nesslingi sihtasutus), millele ta pärandas varad. Sihtasutus on praegu märkmisväärne keskkonnauuringute rahastaja Soomes.