google/wiki40b huggingface dataset:
Vladimir Zazubrin

Vladimir Jakovlevitš Zazubrin (Владимир Яковлевич Зазубрин; õieti Vladimir Jakovlevitš Zubtsov (Зубцов); 6. juuni (25. mai) 1895 Penza – 1938) oli vene kirjanik.
Tema isa töötas raudteel ja osales revolutsioonilises liikumises. Ema oli kodune. 
Aastal 1906 kolis perekond Sõzranisse. Vladimir õppis seal gümnaasiumis ning osales bolševike põrandaaluses organisatsioonis. 
Aastal 1917 arreteeriti ta revolutsioonilise propaganda eest, hiljem töötas ta ajalehes. Augustis 1917 kutsuti ta sõjaväkke. Pärast Oktoobrirevolutsiooni sattus ta valgetšehhide kontrolli all olevale territooriumile. Augustis 1918 mobiliseeriti ta Irkutski junkrukooli. Suvest 1919 teenis ta 1920. aastani Aleksandr Koltšaki armees. Ta haigestus raskelt. 
Ta paranes oma tulevase abikaasa juures Kanskis, kus ta kirjutas romaani "Kaks maailma" I(Два мира; 1921). Seda raamatut kiitsid Vladimir Lenin ja Maksim Gorki ning seda kasutati Punaarmee väljaõppes. Raamatust tehti palju instseneeringuid. 
Pärast teenis ta Punaarmees, töötades Kanski armee ajalehes Krasnaja Zvezda, kus ta avaldas olukirjeldusi, reportaaže ja jutustusi.  
Aastal 1922 ta demobiliseeriti ning 1923 sai hiljuti asutatud Novosibirski ajakirja Sibirskije Ogni esimeheks ja sekretäriks. 
Seal ta töötas 1928. aastani. 
Ta kirjutas jutustused "Ühiselu" ("Obštšežitije") ja "Kahvatu tõde" ("Blednaja pravda"), mis ilmusid 1923. Nendes kritiseeris ta NEP-i kui revolutsiooni ideaalidest taganemist.  
Kirjanik Jefim Permitin, kes elas siis Barnaulis, meenutab teda nii: "Ma teadsin, et Zazubrin tõmbas isegi raevukamalt kui Sibkraiizdati direktor Bassov kõigist linnadest ja küladest andekaid luuletajaid, proosakirjanikke ja kriitikuid ... Juba Ust-Kamenogorskis sain ma Zazubrinilt kirja, milles ta tundis huvi Ohhotnik Altaja kirjandusrubriigi kaastööliste vastu ja tegi ettepaneku vahetada ajakirju." 
Zazubrin toetas ka Altai kirjandusteadlast A. Toporovi.     
Aastast 1928 kuni elu lõpuni töötas Zazubrin Moskvas kirjastuses Goslitizdat. Seal ta kirjutas ka romaani "Mäed" (Горы), mis ilmus 1933 ajakirjas Novõi Mir ja 1934 raamatuna. Romaan rääkis kollektiviseerimisest Altai materjalil.
Maksim Gorki kirjutas kirjas B. N. Volginile: "Seda romaani ma hindan üpris kõrgelt, olles veendunud, et autoril õnnestus kirjutada just eepilise tooniga teos ning et koos Šolohhovi raamatuga on see meie kirjanduse üpris edukas samm edasi. Meie realism peab olema just heroilis-eepiline, et ületada "zolaism" ja anda tegelikkuse tõeliselt kunstiline peegeldus. Mulle tundub, et Zazubrin tegi selles suunas sammu Šolohhovist kaugemale." 
Novõi Miri toimetajale I. M. Gronskile kirjutas ta: "Lugesin käsikirja tähelepanelikult läbi, leian, et need peatükid [Altai kommuunide loost] on väga hästi kirjutatud, on tohutu huviga loetavad ning täis seda üliväärtuslikku, rasket, loomalikku tõde, mida peavad pojad oma isade kohta teadma."
Jutustus "Щепка", mis avaldati 1989 ajakirjas Sibirskije Ogni, kujutas tšekaa tegevust.  
Zazubrin arreteeriti ja ta suri vangistuses. Ta on postuumselt rehabiliteeritud.
Magnhild Hagelia

Magnhild Hagelia (6. mai 1904 Gjerstadi vald, Aust-Agder, Norra – 4. juuli 1996) oli Norra naispoliitik Tööparteist.
Hagelia vanemad olid talupoeg Peder Jakobsen Hagelia (1874–1941) ja tema abikaasa Karen Tomine Pedersdotter Gryting (1881–1956).
Ta õppis Jæreni rahvakõrgkoolis (1924–1925), Treideri kaubanduskoolis (1933–1934) ja audiitorite kursustel (1933–1934) ning tegi 1938 põllumajandusliku raamatupidamise eksami.
Pärast mitut töökohta äris ja büroos sai Hagelia 1939 Gjerstadi varustuskomisjoni ärijuhiks; sellele ametikohale jäi ta 1945. aastani. Aastatel 1945–1947 oli ta vallaaudiitor. Seejärel oli ta 1948–1953 Aust-Agderi maakonnaaudiitori abi ja 1953–1969 maakonnaaudiitor.

Poliitiline tegevus

Hagelia alustas poliitilist tegevust Valdade Liidu (Kommuneforbundet) Arendali osakonnas. Ta oli tegev ka IOGT-is. Aastal 1945 sai ta Fjære vallavolikogu liikmeks, 1955–1959 oli Øyestadi vallavolikogus, 1967–1970 Fjære vallavalitsuses ja 1971–1972 Grimstadi linnavolikogus.
Hagelia esindas Stortingis ligi 16 aastat Aust-Agderit. Ta valiti 1945 asesaadikuks. Aastal 1950 valiti ta täissaadikuks; 1954, 1958 ja 1961 valiti ta tagasi. Ta oli vallakomitee, valimiste komitee ja halduskomitee liige. Ta oli Stortingi juhatuse liige, viimati ülemkoja (Lagtinget) asejuhataja 1961–1965. Ta töötas Stortingis 1965. aastani.
Hagelia oli Stortingi Parlamentidevahelise Liidu ja Põhjamaade Nõukogu delegatsiooni liige.

Tunnustused

Aastal 1976 nimetas kuningas Olav V ta Püha Olavi ordeni 1. klassi rüütliks "ühiskonnale kasuliku tegevuse eest".
Ta oli Aust-Agderi uusnorra keele sektsiooni (Aust-Agder mållag) auliige. Aastal 1986 sai ta Vest-Agder mållagi murdeauhinna.
Cristal Snow

Cristal Snow ehk Tapio Mikael Huuska (sündinud 14. juulil 1975. aastal Naantalis) on soome muusik, lavastaja, näitleja ja saatejuht.
Ta suundus 19-aastasena New Yorki, kus õppis seitse aastat teatrikunsti koolis City College of New York. Ta on pärast pöördumist kodumaale, alates 2007. aastast, andnud välja mitmeid singleid.
Drag queenina tegutsenud mees osales 2008. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse ja 2016. aasta Eurovisiooni lauluvõistluse Soome eelvoorudes.
Andres Siim

Andres Siim (sündinud 25. veebruaril 1962 Tallinnas) on eesti arhitekt.

Elulugu

Õppis 1969–1980 Tallinna 46. Keskkoolis, 1980–1985 Eesti Riiklik Kunstiinstituudis arhitektuuri. 
Töötas 1985–1987 PI Tööstusprojektis, 1987–1991 EKE Projektis, 1991–1993 AS Akoses. Aastal 1993 asutas koos abikaasa arhitekt Kristel Ausingu ja arhitekt Hanno Kreisiga osaühingu Arhitektuuristuudio Siim & Kreis.
White Pine'i maakond

White Pine'i maakond (White Pine County) on maakond USA-s Nevada osariigis. Geograafilised koordinaadid on 39°44' N, 114°90' W.
Maakonna halduskeskus on Ely.
Maakonna pindala on 23 043 km², millest 54 km² moodustab veepindala.
Elanike arv oli 2010. aasta rahvaloenduse järgi 10 030. Aastal 2000 oli elanikke 9181.

Ajalugu

White Pine'i maakond moodustati 1869. aastal Landeri maakonna osast. Maakond on nime saanud valgete mändide järgi, mida kasvas maakonnas rohkesti. 1869 sai maakonna esimeseks halduskeskuseks Hamilton. 1887 tabas linna tulekahju ja uueks maakonna halduskeskuseks sai Ely.

Majandus

Alates hilisest 19. sajandist kuni 20. sajandini lõpuni oli maakonna peamine tööstusharu kaevandamine. Kaevandati vase- ja hõbedamaaki ning kulda. Tähtsamateks said avakaevandused Ruthi linna lähedal ja vasesulatuskoda McGillis.
Zazakeelne Vikipeedia

Zazakeelne Vikipeedia (zaza keeles Wikipediyay Zazaki) on Vikipeedia zazakeelne versioon.
Zazakeelsele Vikipeediale pandi alus 2006. aastal.
Seal on 11138 artiklit, millega see on artiklite arvult 139. keeleversioon.
Krabi mõis

Krabi mõis (saksa keeles Schönangern) oli rüütlimõis Rõuge kihelkonnas Võrumaal.
Mõisa omanikud olid Rosenid.
Ratko Mladić

Ratko Mladić (serbia Ратко Младић; sündinud 12. märtsil 1942 või 1943) on endine Serbia sõjaväelane. Ta oli pikka aega rahvusvaheliselt tagaotsitav süüdistatuna sõjakuritegudes. Mladić tabati 26. mail 2011 Serbia põhjaosas Vojvodinas, kus ta ennast väidetavalt Milorad Komadići nime all varjas. 
Mladići isa oli rahvusradikaal, kes hukkus Teise maailmasõja päevil, poja teisel sünnipäeval, rünnakus horvaatide külale (Ante Pavelići kodukülale).
Mladić teenis Jugoslaavia Rahvaarmee tankivägedes. Nimetati Bosnia Serblaste Vabariigi armee peastaabi ülemaks 1992. aastal. Juhtis Bosnia sõja päevil Sarajevo piiramist (1992–1995) ja eri piirkondade etnilist puhastamist Bosnia muslimitest. Oli ägedalt vastu Bosnia konflikti rahumeelsele lahendamisele ja väga populaarne Bosnia serblaste seas.
Mladićit peetakse vastutavaks 1995. aastal aset leidnud Srebrenica massimõrva eest. Srebrenica oli ÜRO "turvaala", kus serblased tapsid umbes 8300 muslimit.
Vabastati ametist 1996. aasta novembris.
Mladići ihukaitseülema sõnul elas mees 2002. aastani Belgradis ja liikus võimude kaitse all vabalt ringi.
Mladić oli aastaid rahvusvaheliselt tagaotsitav. Ameerika Ühendriigid ja Serbia panid tema tabamiseni viivate vihjete eest välja rahalised autasud (vastavalt 5 miljonit dollarit ja miljon eurot).
Mladić vahistati 2011. aasta 26. mail ja anti 31. mail Endise Jugoslaavia Rahvusvahelisele Kriminaaltribunalile välja.
Rahvusvaheline tribunal esitas Mladićile süüdistuse Srebrenica muslimite ja mitmete teiste Bosnia piirkondade mitteserblastest elanike kallal toime pandud genotsiidis ning 1992. kuni 1995. aastani toime pandud mõrvades, deporteerimises, tagakiusamises ja terroriseerimises. 
22. novembril 2017 mõisteti Mladić süüdi genotsiidis, sõja- ja inimsusvastastes kuritegudes (kokku kümnes süüdistuses) aastatel 1992–1995 kestnud Bosnia sõja ajal ja määras talle eluaegse vanglakaristuse.
Mladić on abielus, tal sündis poeg ja tütar. Tütar suri 1994. aastal tema isale kuulunud püstolist tulistatud lasu tagajärjel. Tema surma peetakse enesetapuks.
Eesti laskesuusatamise koondis

Eesti laskesuusatamise koondis on Eesti esinduskoondis laskesuusatamises. Koondise tööd korraldab Eesti Laskesuusatamise Föderatsioon (ELSF).

Tulemused

Läbi aegade parim Eestist pärit laskesuusataja on Kaija Parve. NSV Liidu laskesuusatamise koondises võisteldes tuli ta kokku 7 korda maailmameistriks.
Taasiseseisvunud Eesti parimad tulemused laskesuusatamise maailmakarikaetappidelt/maailmameistrivõistlustelt on naiste arvestuses toonud Eveli Saue (hooajal 2006/07 5. koht Hochfilzeni 15 km tavadistantsil), meeste arvestuses on parima koha välja sõitnud Roland Lessing (hooajal 2009/10 2. koht Pokljuka 12,5 km jälitussõit).
Porsche Cayenne

Porsche Cayenne on saksa autotootja Porsche alates 2002. aastast toodetav luksusdžiip. Tema otsesed konkurendid on Audi Q7 ja Volkswagen Touareg.
Esimest põlvkonda toodeti aastatel 2002-2007. Mootorid olid siis 3.2 liitrine 250 hobujõuline V6, ning 4.5 liitrine V8 (võimsus vastavalt mudelile 340, 450 või 521 hobujõudu).
Teise põlvkonna Cayenne müüki alustas Porsche 24. veebruaril 2007. Mootor on 3.6 liitrine V6 (290 hobujõudu) baasmudelil, 4.8 liitrine V8 (380 hobujõudu) Cayenne S-il ning tippmudelil Cayenne Turbo 500-hobujõuline sama töömahuga V8 mootor. Cayenne teisel põlvkonnal on baasmudelil ning Cayenne S-il automaatkäigukast lisavarustuses, tippmudelil aga baasvarustuses.
Akkala saami keel

Akkala saami keel on saami keel, mida räägiti saami külades A´kkelis ja Ču´kksuâlis Venemaal Koola poolsaare sisemaal Kovdori rajoonis. 
Varem arvati ekslikult, et Akkala saami keel on kildinisaami murre, hiljuti on märgatud, et Akkala saami keel on kõige lähedasem oma läänenaabrile koltasaami keelele.
Viimane Akkala saami keele kõneleja, Marja Sergina, suri 29. detsembril 2003. aastal ja nüüdseks on keel välja surnud. Akkala saami keelest on kõige vähem dokumenteeritud ülesvõtteid võrreldes teiste saami keeltega.
Keel oli soovõrdne, selles puudus grammatiliselt sugu.
Elisa Beetz-Charpentier

Elisa Beetz-Charpentier (1859 Schaerbeek, Belgia – 1949 Neuilly-sur-Seine, Prantsusmaa) oli prantsuse skulptor, maali- ja medalikunstnik.

Elulugu

Elisa Beetz õppis skulptuuri Brüsseli kunstiakadeemias. Ta oli skulptor Alexandre Charpentier' õpilane ja hiljem abikaasa. Beetz oli Charpentier' teine naine. Nende pulmas olid peiupoisteks Claude Debussy ja Auguste Rodin.
Elisa Beetz-Charpentier oli kunstnikuna tegev peamiselt 1905–1924. 1910–1924 esines Beetz-Charpentier Société nationale des beaux-arts'i salgoninäitustel Pariisis, olles liitunud ühinguga 1905. aastal. 1909 võitis ta esimese auhinna Pariisi ettevõtte Pleyel 100. aastapäeva mälestustahvli konkursil.
Portreemaalijana kujutas ta sageli lapsi, skulptorina oli üks ta lemmikmotiive aga tantsijannad. Kunstniku tuntuim töö oli aga 1903. aastal valminud pronkskuju pealkirjaga "Kerjus Pont des Artsil", mis kujutab kapuutsiga mantlis, pükstes ja saabastes tüdrukut. Skulptori ja juveelikunstnikuna töötas ta peamiselt Siegfried Samuel Bingi Maison de l’Art Nouveau heaks.

Seos Poola vapiga

Poola heraldiku Jerzy Michta uuringu kohaselt võib Poola 1927. aastast kehtiv vapp, mille autor on Zygmunt Kamiński, olla tegelikult koopia Poola kotkast Beetz-Charpentieri kujundatud medalil, mille 1924. aastal omandas Poola muusik Ignacy Paderewski.
Maksatsirroos

Maksatsirroos on krooniliste maksahaiguste lõppfaasiks pöördumatud muutused maksakoes ehk maksatsirroosi teke.
Maksatsirroos on kogu maksa haarav struktuurimuutus, millele on iseloomulik maksarakkude hävimine ja maksa sidekoestumine. Häirub maksa tavapärane vereringe ja sünteesivõime. Haiguse sümptomid sõltuvad vereringehäirest (vererõhust maksa värativeenis) ja maksarakkude talitlushäire raskusest (sünteesivõime langusest). Suurenenud portaalrõhk (st vererõhk värativeenis) põhjustab söögitoru veenilaiendite tekke ning vedeliku kogunemise kõhuõõnde, põrn suureneb. Samuti võib esineda naha kollasus, maksa suurenemine, iseeneslikud veritsused või verejooks söögitoru veenilaiendeist, palavik. Oluline on vereplasma valgu albumiini ja vere hüübimistegurite sünteesi langus maksas.
Maksatsirroosihaigel võivad tekkida kesknärvisüsteemi häired (nt entsefalopaatia), mis süvenevad maksapuudulikkuse ja selle kõige raskema vormi – maksakooma kujunemiseni. Sagedasemaks tüsistuseks on verejooks söögitoru veenilaiendeist. Astsiit ehk vesikõht võib maksatsirroosihaigel omakorda tüsistuda astsiidivedeliku infitseerumisega, kujuneb spontaanne ehk isetekkiv bakteriaalne peritoniit ehk kõhukelmepõletik. Maksatsirroosi ravi on eelkõige sümptomite ravi, mida korraldab arst.
Stabat Mater

Teksti analüüs

Stabat Mater koosneb kümnest stroofist, millest igaüks on omakorda jaotatud kaheks kolmevärsiliseks osastroofiks. Seetõttu on Stabat Materit võimalik laulda kahe koori poolt, kusjuures teine koor kordab esimese koori meloodiat. Kõigi stroofide aluseks on riimiskeem AABCCB (Schweifreim).
Joosep Teinman

Joosep Heinrich Teinman (15. oktoober 1896 Haljala, Virumaa – 10. september 1923) oli eesti üliõpilasliikumise tegelane, näitekirjanik ja tõlkija.
1916. aastal lõpetas ta Tallinna Nikolai Gümnaasiumi. Samal aastal astus ta Tartu Ülikooli arstiteaduskonda ja Eesti Üliõpilaste Seltsi liikmeks. Ta oli Eesti üliõpilaste organisatsioonide asemike kogu liige, aastatel 1916—1917 oli tegev Üliõpilaste Lehe toimetuses.
Võttis velskrina osa Vabadussõjast.
1920. aastal kutsuti tema algatusel kokku üliõpilaste üldkoosolek, kus teda valiti ajutise eestseisuse esimeheks. Tema algatusel taaskäivitati Üliõpilasleht.
Pseudonüümi J.H. Talomaa all kirjutas ta draama "Igavene elu", mida mängiti 1922. aastal Estonia teatris ja mis ilmus 1923. aastal ka raamatuna.
Ta tõlkis eesti keelde saksa õpetlase Otto Schmeili raamatu "Inimene: inimesteaduse ja tervisõpetuse käsiraamat" (1920) ja soome lastearsti Arvo Ylppö raamatud "Lastetoast koolipingile" (1922) ja "Ema rinnalapse hoidjana ja toitjana" (1924; koos Richard Jannoga).
Suri noorena tuberkuloosi.
Skarvan

Skarvan on neugrundbretšast hiidrahn, mis paikneb Läänemaal Lääne-Nigula vallas Osmussaare küla läänerannikul paari meetri sügavuses vees. Rahn asub Osmussaare maastikukaitsealal. Rahn pärineb Osmussaare lähistel asuvast Neugrundi meteoriidikraatrist. Skarvan on kantud Eesti ürglooduse raamatusse.
Rannarootslastest osmussaarlased nimetasid rahnu "Kormorani kiviks" ning kasutasid seda meremärgina, et paadiga ohutult sadamasse navigeerida.
Skarvani geograafilised koordinaadid on 59° 17′ 1″ N, 23° 23′ 17″ E. Rahnust 500 meetrit itta jääb Osmussaare I rahnuderühm ja 900 meetrit loodesse jäävad Osmussaare Kaksikud.
Skarvan on suurim neugrundbretšast rahn.
Berchem (Ida-Flandria)

Toponüümid

Bernis (1119), Bernes (1154), Berchem (1177).
Lasnamäe Vangla

Lasnamäe Vangla, ka Karistusvangimaja oli kinnipidamiskoht Tallinnas, Ülemistel Suur-Tartu maanteel.
Kinnipidamiskoht asutati 19. sajandil Venemaa keisririigi ajal Tallinnas Lasnamäel, mis algselt oli rajatud Kroonuhospidalina, kuid kuna paksud paekiviseinad põhjustasid patsientide seisundi halvenemist, müüdi hoone 1869. aastal Tšernjaginile elamuks.
1886. aastal ostis riik tema pärijatelt selle maja ning sinna asutati naistevangla, mida rahvapäraselt nimetati Tšernjagini vanglaks, hiljem ka Sirinaks.
1920. aastate lõpus oli vanglas 12 15-20 m² kambrit, milles oli kokku 175 voodikohta.
1928. aastal ehitati vangla kõrvale vana haigemaja kohale naistevangla kahekorruseline korpus, kus oli 150 voodikohta.
20. sajandi esimesel poolel asus kinnipidamishoones Karistusvangimaja, Eesti NSV ajal ENSV SARK/SM vangla nr 2 (Ülemiste ehk Lasnamäe (etapi)vangla).
Sirje Kivimäe

Sirje Kivimäe (sündinud 1947) on eesti ajaloolane, ajalookandidaat.  
Ta on töötanud Tartu Ülikooli ajaloolektorina ja Tallinna 32. keskkooli õpetajana.
1998. aastal sai ta esimese aasta ema nimetuse.

Isiklikku

Sirje Kivimäe on ajaloolase Jüri Kivimäe abikaasa. Neil on neli last.
OmaDRAAMA

Balti Teatri Festival "OmaDRAAMA" on aastast 2006 toimuv teatrifestival, kus esitatakse Eesti, Läti ja Leedu lavastusi.
Festivali on korraldanud SA Eesti Teatri Festival.
Saras

Saras ehk sarasmaa on kogukonna ühine maavaldus.
Külakogukonna maavaldust nimetatakse külasaraseks ja linnakogukonna oma linnasaraseks. Külasaras koosnes põllu-, heina- ja karjamaast, metsast ning kalastuskohtadest.
Marno Allika

Marno Allika (sündinud 18. veebruaril 1982) on Eesti vehkleja.
Ta võitis 2015. aasta Euroopa meistrivõistlustel vehklemises võistkondlikus epees 2. koha.
Juhtmotiiv

Juhtmotiiv (saksa keeles Leitmotiv) on muusikas korduv kujund, mida programmilises muusikas, lavamuusikas või filmimuusikas kasutatakse mõne tegelase, tegevuspaiga, nähtuse või idee muusikaliseks kirjeldamiseks. 
Juhtmotiivide kasutamine on iseloomulik näiteks Richard Wagneri ooperitele.
Turboagregaat

Turboagregaat on töömasinast ja seda käitavast turbiinist (jõumasinast) koosnev agregaat.
Kui töömasinaks on turbogeneraator, siis nimetatakse niisugust auruturbiini ja turbogeneraatori koostöötavat kompleksi turbogeneraatoragregaadiks ehk turbiingeneraatoragregaadiks.
Töömasinaks võib olla ka näiteks pump või kompressor (vt turbokompressor).
Esimene turbogeneraatoragregaat paigaldati Newcastle’i elektrijaama 1890. aastal.
Dimitri Kaljo

Dimitri Kaljo (sündinud 12. oktoobril 1928 Haapsalus) on eesti geoloog, alates 1983. aastast Eesti Teaduste Akadeemia liige. 
Kaljo õppis kuni 1948. aastani Tallinna 1. Keskkoolis. Seejärel õppis ta Tartu Riiklikus Ülikoolis paleontoloogiat; lõpetas ülikooli 1953. aastal cum laude. Kaljo sõnul oli tal algul poliitilistes õppeainetes raskusi ja teda ahistati õpingute käigus talle arusaamatutel põhjustel. Järgnes aspirantuur ja kandidaadikraadi kaitsmine 1956. aastal. 1978. aastal sai ta geoloogia-mineraloogiadoktori kraadi Balti Siluri ökostratigraafilise analüüsi eest. 
Alates 1956. aastast on ta erialateadlasena-paleontoloogina ning võimeka teadusorganisaatorina töötanud Teaduste Akadeemia Geoloogia Instituudis (alates 1997 Tallinna Tehnikaülikooli Geoloogia Instituut). Aastatel 1959–1965 oli ta sektorijuhataja, 1965–1969 teadusdirektor, 1969–1989 direktor ja 1990–2006 aluspõhja osakonna juhataja. Professorikutse anti talle 1986. aastal. 
Aastatel 1990–1999 oli Dimitri Kaljo Akadeemia Bioloogia, Geoloogia ja Keemia Osakonna juhataja ning 1991–2004 välissuhete koordinaator. Käesoleval ajal töötab ta TTÜ Geoloogia Instituudis erakorralise vanemteadurina.
Dimitri Kaljo on olnud ning on senini tegev paljudes eraalakomisjonides. Alates 1969 on ta Eesti Stratigraafia Komisjoni liige (alates 1981 esimees), aastast 1991 Eesti Maavarade Komisjoni ja 1992 Eesti Geoloogia Rahvuskomitee esimees. Rahvusvahelise renomeega teadlasena on Dimitri Kaljo olnud Rahvusvahelise Stratigraafia Komisjoni Siluri alamkomisjoni liige (1984–1992 esimees), NSVL Stratigraafia Komitee ja selle Ordoviitsiumi-Siluri komisjoni liige (1983–1991 esimees). Aastatel 1983–1988 oli ta Rahvusvahelise Fossiilsete Korallide Uurimise Assotsiatsiooni asepresident, 1989–1996 Rahvusvahelise Paleontoloogia Liidu asepresident. Alates 2006 on ta Rahvusvahelise Paleontoloogia Assotsiatsiooni graptoliitide töögrupi liige.
Dimitri Kaljo uurimistöö peasuunad on olnud Eesti ordoviitsiumi ja siluri tetrakorallide taksonoomia ja biogeograafia, graptoliitide biostratigraafia, nende ladestute stratigraafiline liigestus, Balti basseini fatsiaalne arengulugu ja paleoökosüsteemid ning isotoopgeoloogia. Nendel aladel on ta avaldanud üle 300 teaduspublikatsiooni. Kahel korral on ta kollektiivi juhina pälvinud Eesti riikliku preemia: 1972 tööde tsükli eest Eesti Siluri uurimisel ning 2001 isotoopuuringute eest paleosoilise arenguloo selgitamisel.
Peeter Roosimaa

Peeter Roosimaa (sündinud 1. veebruaril 1948 Paides) on Eesti usuteadlane.

Elulugu

Peeter Roosimaa on tööliste poeg.
Lõpetas 1967 Tallinna Polütehnikumi, 1972 Tallinna Polütehnilise Instituudi elektrotehnikateaduskonna, 1979 Evangeelsete Kristlaste-Baptistide Üleliidulise Nõukogude Moskva Kaugõppe Piiblikursused ja 1982 Saksa DV Buckowi Teoloogilise Seminari; teoloogiamagister (1994, TÜ), väitekiri "1. Peetruse kirja kristoloogia", teoloogiadoktor (2004, TÜ), väitekiri "Uue Testamendi eestikeelsetest tõlgetest ja tõlkimist toetavast eksegeesist" (Tartu, 2004). Oli 1972–76 Vabariikliku Onkoloogia Dispanseris füüsik, 1976–89 Meditsiinitehnika Remondiettevõtte töötaja ja Rakvere "Karmeli" koguduse pastor, 1989–1994 Kõrgema Usuteadusliku Seminari direktor, 1991–94 TÜ Uue Testamendi teaduse ja kreeka keel õppetooli dotsendi kohusetäitja, 1994–98 dotsent, 1997–98 dekaan, 1998–2004 Uue Testamendi teaduse lektor, 2004– dotsent.

Teadustöö

Uurimisvaldkond: Uue Testamendi ajastulugu, eksegees, kristoloogia, Uue Testamendi eesti keelde tõlkimine. Üle 60 teadustrükise.