Sixtus IV

Sõda türklastega

Sixtus IV soovis Konstantinoopoli tagasivallutamiseks korraldada ristisõja türklaste vastu. Paavsti laevastik saavutas ainult tagasihoidlikke võite. Kui türklased vallutasid 1480 Itaalias Otranto, kuulutas Sixtus IV 4. märtsil 1481 välja ristisõja ja järgmisel aastal vallutasid paavsti väed türklastelt piirkonna tagasi.

Suhted Prantsusmaaga

Sixtus IV tühistas Prantsusmaa kuninga Louis XI otsuse, mille järgi jõustusid paavsti otsused Prantsusmaal vaid kuninga nõusolekul.

Suhted Portugaliga

Sixtus IV kinnitas Portugali kuninga valdusteks kõik portugallaste poolt seni avastatud ja tulevikus avastatavad alad Chaunari neemest Indiani.

Suhted Taaniga

1474 külastas Roomat Taani kuningas Christian I.

Suhted Venemaaga

Sixtus IV lähetas 1474 ja 1476 saadikuid Moskvasse Ivan III juurde, et lõpetada skismat ja otsides Moskva toetust sõjaks türklastega.

Suhted Itaalia riikidega

Sixtus IV osa 1478 Firenzet valitseva Medici suguvõsa vastu suunatud Pazzi vandenõus on vaieldav. Väidetavalt korraldas vandenõu tema onupoeg kardinal Rafael Riario, kuid 1478–1480 sõdis Kirikuriik Firenzega, millele paavst kehtestas interdikti. Sixtus IV õhutas Veneetsiat ründama Ferrarat, kuid kui Veneetsia leidis teistes Itaalia riikides liitlasi, asus paavst sõdima Veneetsia vastu, mis lõppes 1484 Bagnolo rahulepinguga.

Suhted Riia peapiiskopiga

Sixtus IV teavitas 25. augustil 1471 Riia peapiiskoppi Silvester Stodewescheri oma paavstikssaamisest.
Paavst kohustas 9. juulil 1473 Riia peapiiskoppi määrama Kuramaa piiskopiks Martin Lewitzit ja kohustas Kuramaa piiskopi vasalle Lewitzile truudusvannet andma.
Riia peapiiskop kasutas Samlandi piiskopi Dietrich II von Cuba tõttu puhkenud tülis paavsti 20. aprillil 1474 väljastatud ürikut.
Riia linna prokuraator Michael Hildebrand apelleeris paavstile Riia peapiiskopi ja toomkapiitli vastu.
Paavst volitas 30. jaanuaril 1479 Riia dominiiklaste priori, Riia peapiiskopi Stodewescherit, Riia dekaani ja kapiitlit otsustama ühes kohtuasjas.
Riia toompraost Georg Holland sai 1479 paavstilt privileegi pidada missasid kloostrites.

Suhted Liivi orduga

Saksa ordu ordumeistri kantsler ja Saare-Lääne piiskopkonna toomhärra Johann Meilof apelleeris paavstile 19. juunil 1473 oma kanoonikuameti pärast.
Liivi ordu maameister Bernhard von der Borch kaebas 24. juunil 1473 paavstile Riia peapiiskopi Stodewescheri peale oma õiguste pärast Riias. Borch teavitas 22. märtsil 1475 ja 13. aprillil 1475 Saksa ordu kõrgmeistrit soovist saada eestkostet paavstilt, et nõbu Simon von der Borch määrataks Tallinna piiskopiks. Maameister Borch palus 10. aprillil 1478 paavstilt nõu ja kaitset Riia peapiiskopi vastu.
Paavst tühistas 26. augustil 1478 Liivi ordu ja Riia linna vastu tõstatatud kiriklikud karistused ning teavitas Tallinna piiskoppi Simon von der Borchi, Tartu toompraosti Johannes von der Ropet ja Tallinna toomdekaani Henning Rumorit, et nad püüaksid takistada Liivi ordu ja Riia linna häirimist Riia peapiiskopi ja toomkapiitli poolt.
Paavst ekskommunitseeris 19. augustil 1479 Liivi ordu maameistri Borchi ja Liivi ordu liikmed ning kehtestas Liivi ordu aladel interdikti seoses Riia peapiiskopi vangistamisega. Borch soovis 12. oktoobril 1479 Saksa ordu kõrgmeistrilt, et see soovitaks paavstil toetada Tallinna piiskopi Simon von der Borchi määramist Riia peapiiskopiks.

Suhted Tallinna piiskopiga

Paavst kohustas 3. juulil 1475 Tallinna piiskopkonna vaimulikkonda andma Tallinna piiskopiks valitud Iwan Stoltevoetile kuulekusvannet. Paavst manitses 20. juulil 1475 Tallinna raadi, et see võimaldaks piiskop Stoltevoetil ametisse asuda ja nõudis Riia peapiiskopilt Tallinna piiskopi kaitsmist.
Paavst sätestas 1. mail 1476, et Hildesheimi toomhärra Simon von der Borch peab Tallinna piiskopiks kinnitatud Stoltevoetile piiskoplikud mõisad tagastama ning et Liivi ordu maameister, Tallinna komtuur ja Rakvere komtuur ei tohi Borchi kauem oma turbe all hoida.
Paavst tegi 19. jaanuaril 1479 Tallinna uuele piiskopile Simon von der Borchile ülesandeks uurida ühe kingilt määratud intressi õiguspärasust, mille Riia linn Saare-Lääne piiskopile tegi.

Muud otsused

Paavst kohustas 6. detsembril 1474 Tartu piiskoppi Johannes Bertkowi, Vilniuse piiskoppi Johanni ja Saare-Lääne piiskopkonna toomdekaani Johann Orgast pidama kinni paavst Innocentius VI 16. märtsi 1360 ja Martinus V 12. mai 1425 korraldustest.
Paavst kohustas 20. juunil 1475 Liivimaa frantsisklasi rajama Venemaal 2 ja Preisimaal 1 või 2 konventi.
Riia raad kaebas 9. detsembril 1478 ja 10. detsembril 1478 paavstile õllepruulimise asjus, abieluvälisest suhtest sündinud isikute omanduses olevate või legitiimsete pärijateta surnud omanike järel juriidilise omanduseta jäänud mõisate pärast, ülemprefekti (archiprefectum) ameti täitmise pärast ja venelastega peetava relvakaubandust sätestavate kiriklike karistuste kõrvaldamise pärast. Paavst kinnitas Riia rae soovid 10. veebruaril 1479, lubades ka Riia rael muretseda ühe kantava altari, kuid jättis rahuldamata revakaubanduse pidamise soovi venelastega. Riia kordas kiriklike karistuste kõrvaldamise nõuet relvakaubanduse osas 16. märtsil 1479.
4. veebruaril 1479 nimetas paavst Riia dominiiklaste priori ja frantsisklaste guardiani eksekuutoriteks Salatsi (Salcze) külade asjus käivas kohtuasjas.

Piiskoppide määramised

Sixtus IV määras 12. märtsil 1480 Riia peapiiskopiks Stephan Grube ja 4. juunil 1484 Michael Hildebrandi.
Ta kinnitas 20. juulil 1475 Tallinna piiskopiks Iwan Stoltevoeti ja 16. juunil 1477 Simon von der Borchi.

Suhted kiriku institutsioonidega

Kontsiliarismiliikumise summutamiseks tühistas Sixtus IV 1478 Konstanzi kirikukogu otsused. Märtsis 1482 üritas peapiiskop Andrea Zamometić kutsuda omal algatusel kokku oikumeenilise kirikukogu, mille tõttu Sixtus IV ekskommunitseeris Zamometići ja keelas paavsti apellatsioonid oikumeenilisele kirikukogule.
Ta taastas abbreviaatorite kolleegiumi ja Rota Romana audiitorite ülesanded.
Ta moodustas 1. novembril 1478 Hispaania valitsejate palvel Hispaania inkvisitsiooni ja 1483 kinnitas selle suurinkvisiitoriks Tomás de Torquemada. 3. aprillil 1481 kohustas ta kõiki kristlikke valitsejaid andma Hispaaniast pärit põgenikke tagasi Hispaania inkvisitsioonile.
Ta tunnustas 1475 Robert d’Abrisseli rajatud ordu koodeksit.
Ambrosiaanid
Ta tunnustas 1474 ambrosiaani nunnaordut.
Augustiinlased
1484 avaldatud bullas "Summum silentium" lõpetas ta augustiini regulaarkanoonikute ja eremiitide vahelise tüli.
Bartolomiidid
Ta kohustas 1474 bartolomiite valima oma ülemkindralit 3 aastaseks tähtajaks.
Benediktiinid
1473 tunnustas ta Prümi kloostri inkorporeerimist Trieri peapiiskopkonda. Tema korraldusel taastati Couëtsi klooster.
Ta tunnustas benediktiini kamalduleeslaste Murano kongregatsiooni.
Dominiiklased
1. juulil 1475 lubas ta dominiiklastel omada eraomandit.
Frantsisklased
Sixtus IV oli teine frantsisklasest paavst ja soosis oma ordut. See soosing avaldus nii tema teoloogias kui kirikupoliitikas. Ta kohustas bullas "Dominus Noster" Angelo Clareno da Cingoli järgijaid järgima frantsisklaste ordukindrali korraldusi. 1474 avaldatud bullas "Mare magnum" ja 1479 avaldatud bullas "Bulla aurea" kinnitas ta frantsisklaste privileegid.
Kolettiinid
1482 tunnustas ta Colette’i rajatud kolettiinide ordut.
Minimi
1474 tunnustas ta minimi ordut.
Püha Vaimu ordu
Ta reguleeris 1476 Püha vaimu ordu tegevust.
Rüütliordud
Ta tunnustas 1472 Püha Georgi rüütliordut.

Liturgilised otsused

Sixtus IV sanktsioneeris 28. veebruaril 1476 oma kunagise uurimisteema neitsi Maarja pärispatuta saamise dogmatiseerimist ja soosis dogma austamist katoliku kirikus, mida praegu tähistatakse kirikliku suurpühana 8. detsembril.
1475–1476 tähistati juubeliaastat.
Ta kehtestas kõikide pühakute päeva oktaavi.
Ta lubas Meisseni piiskopil vabastada Heimburgi Gregori ekskommunikatsioonist.
Ta sätestas breviaariumis neitsi Maarja templissetoomise püha.
Ta keelas Le Puy piiskopkonnas tähistada kiriklikult Karl Suure mälestuspäeva ja kasutada vastavat offiitsiumit, kuna seda Roomas ei tunnustatud.
Ta tunnustas Jeesuse Pühima Nime puhul peetava missa ja offitsiumi kasutamist.
1472 lubas ta indulgentse püha Osmundi mälestamiseks ja 1481 sätestas tema mälestuspäevana 4. detsembri.
1475 kinnitas ta, et tsistertslastel pole vaja pidada alatist abstinentsi.
5. augustil 1480 laiendas ta Porziuncola indulgentsi kõikidele frantsikaanide esimesele ja teisele ordule kuuluvatele kirikutele.

Teoloogilised vaidlused

Sixtus IV mõistis hukka valdeslaste liikumise.
27. novembril 1474 avaldatud entsüklikas "Romani Pontificis" käsitles ta paavsti antavate indulgentside mõju puhastustules olevate hingede kohta.
1479 mõistis ta hukka Pedro Martínez de Osma teesi, milles väideti, et surmapatud on kustutatud ainult patukahetsuse poolt.

Kanoniseerimised

Sixtus IV kanoniseeris 8 isikut ja kuulutas õndsaks 2 isikut.

Suhtumine juutidesse

Sixtus IV käskis 21. veebruaril 1472 maksustada Rooma juudid, et pidada karnevale ja sõda Türgiga.

Surm

Sixtus IV suri paavsti tseremooniameistri Johann Burchardi andmetel 12. augustil 1484 hommikul kella 4 ja 5 vahel Roomas arvatavasti podagra tõttu tekkinud tüsistustesse. Ta maeti frantsiskaanirüüsse riietatuna Vatikani basiilikas olevasse kabelisse. 1635 maeti tema säilmed ümber.

Hinnang

Stefano Infessura kritiseeris Sixtus IV tegevust oma kroonikas "Diarium urbis Romae".