google/wiki40b huggingface dataset:
Ütle, mis sul on

"Ütle, mis sul on" oli Klassikaraadio ilukirjanduslik autorisari, milles kirjanik Kalle Kurg luges viie ja poole aasta jooksul kaks korda kuus ette oma uusi, saate jaoks kirjutatud novelle. Saateid korrati suviti; 2015. aasta suvel korrati valiksarjas "Klassikaraadio kuld" kümmet Kalle Kure autorisarja novelli. Teine valik sarja varem esitatud novellidest on eetris 2016. aasta juulis ja augustis. Sarja raames on autor mõnes saates ette lugenud oma luulet, mis on olnud heliliselt kujundatud. 2003. aastal hävitas arvutirike muu kõrval 15 tunni jagu sarja novellide salvestisi, kuid autor luges osa neist uuesti sisse. Salvestatud materjali säilitatakse Eesti Rahvusringhäälingu arhiivis. Suur osa sarja saateid on järelkuulatavad arhiivifailidena; 2015. aasta ja 2016. aasta suvekuulamise lingid leiduvad Klassikaraadio küljel eraldi väljatoodult. Ka Facebookis leidub leht "Ütle, mis sul on". Novelle on avaldatud hiljem ka trükisõnas.

Saatesarja sissejuhatus Klassikaraadio veebilehel

Ühel päeval tuli mulle pähe selline mõte. Üks mees tahab asutada Vaikuse Raadio. Kanal ei annaks eetrisse uudiseid ja muusikat, vaid ainult delikaatseid märke, et ollakse eetris ja inimestel on võimalus olla ühel lainel üheskoos. Mees ei tea, kas see on tehniliselt võimalik, aga soovib, et inimesed kohtuksid sagedusel 7,8 hertsi. See on väga madal, inimkõrvale tabamatu sagedus. 
Ta teab, et rahuolekus toodab inimese elundkond värelust just sellel sagedusel. Samal sagedusel väreleb maakera. Ja sama sagedus on delfiinide häälte sellel osal, mida kutsutakse nende lauluks. Mees asutabki raadio ja saab pikapeale aru, et inimesed mitte ainult ei otsi ühisel lainel kontakti üksteisega, vaid pigem õpivad kuulama iseennast. Ta nimetab raadio ümber Elu laineks.
Sellest tuli teistsugune novell, kuid sinna peidetud mõte on jäänud kummitama. Mulle on alati tundnud, et inimene ei märka kõige olulisemat, kuigi see on ta nina all ja näha peeglis. Siit lähtub üks mu jutte läbiv liin, mis vahel võib olla naljakas, vahel tragikoomiline, vahel traagiline, nii nagu elu on ja on olnud – mitte ainult mu väga erinevail ja eri aegadel tegutsevatel tegelastel, vaid ka minul endal. 
On imelik tunne, kui keegi teatab, et olen kirjutanud just temast. Kui lugesin ette armastusjutu, kus taustal on Eesti sõdur Iraagis, toimuski elus hiljem traagiline sündmus, mida novelli tegelased pelgasid. Igatahes on aga ka tolle novelli põhitähenduseks märkamata jäänud, ignoreeritud ime, mis äratab inimese vaikelust päris elule – nii on seal elu tühjust tundnud eaka naisega. Võimatu võimalikkus – ka üks läbiv joon mu juttudes.
Miks kirjutatakse jutte? Olen kirjutanud ja tõlkinud, lavastanud ja kujundanud, teinud raadio-ja televisioonisaateid, olnud toimetaja ja pidanud loenguid. Siiski on see üksnes taust. Jutukirjutamine tähendab ikka küsida: ütle, mis sul on? – ja küsimus käib su enese kohta. See tahtmatu isiklik küsimus sünnib nagu võbelev raadiolaine. Võib-olla õhtul, vahest hommikul. Igatahes aga vaikuses. Ja sellele ei ole alati vastust. Ainult lugu. 
Kalle Kurg
Asso õu

Asso õu (ka: Karjase hoov) on Assauwe torni sisehoov (õu). 
Nime "Asso õu" pani kohale 1996. aastal linna tänavanimede komisjon.
Maria Tilk

Maria Tilk (sünninimi Maria Aarma; 28. jaanuar 1948 Kirovi oblast, Vene NFSV – 7. jaanuar 2015) oli eesti ajaloolane, kasvatuskultuuri ajaloo uurija.  
Ta sündis Siberis väljasaadetute peres. 1956. aastal saabus ta koos perega Eestisse, kooliajal elas Pärnus.
Ta õppis aastatel 1966–1971 Tartu Riikliku Ülikooli ajaloo-keeleteaduskonnas ning lõpetas ülikooli ajalooloolasena (diplomitöö "Kušaani impeeriumi kultuuriajalugu", juhendaja Linnart Mäll). Ta oli aastatel 1984–1987 aspirantuuris Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis ja kaitses 1988. aastal Tartu Riiklikus Ülikoolis kandidaadiväitekirja "Linnakäsitöölised Eestis 19.sajandi II poolel" (juhendaja Karl Siilivask).
Töötas 1971–1980 kooliõpetajana Pärnus ja Tallinnas (1. Tehnikakool, Tallinna 17. Keskkool), 1980–1988 teadurina Teaduste Akadeemia Ajaloo Instituudis, alates 1988. aastast õppejõuna Tallinna Ülikoolis.

Isiklikku

Tema isa oli Gunnar Aarma. Tema vennad on August Aarma ja Jüri Aarma.
Hiiumaa Mudeliklubi

Hiiumaa Mudeliklubi on asutatud 16. jaanuaril 2009. Klubi eesmärk on arendada ja propageerida lennu-, laeva-, auto- ja raketimudelismi alast tegevust.
Klubi ruumid asuvad Kärdla Noorte Huvikeskuses aadressil Kõrgessaare mnt 2.
Klubi asutajad olid Andres Laanejõe, Teet Kitkas ja Kaius Kaibald.
Udo Ulfkotte

Elukäik

Udo Ulfkotte sündis kristlikus perekonnas, kuid 21-aastaselt sai temast ateist. Ta õppis Freiburgi ja Londoni ülikoolis õigusteadust ja poliitikat, töötas Helmut Kohli valitsuses nõunikuna. Aastatel 1986–1998 elas ta paljudes islamiriikides, 1999–2003 oli Konrad Adenaueri Fondi töötaja. Ulfkotte andis välja ajakirja Whistleblower, mis räägib Saksa meedias kajastamata teemadest. 2008. aastal kavatses Udo Ulfkotte osaleda Hamburgi kohalike omavalitsuste valimistel Saksamaa Keskerakonna nimekirjas, kuid loobus sellest hiljem. Ulfkotte oli seotud saksa parempoolsete organisatsiooniga Pax Europa. Pax Europa ja Ulfkotte olid liikumapanevaks jõuks Brüsselis 11. septembril 2007 toimunud protestimeeleavaldusel loosungiga "Peatage Euroopa islamiseerumine".

Raamat "Ostetud ajakirjanikud"

2014. aasta oktoobris andis Udo Ulfkotte intervjuu telekanalile Russia Today, kus ta paljastas, et Luure Keskagentuur tegeleb ajakirjanike töölevõtmise ja neile altkäemaksu andmisega, et need omakorda tegeleksid Ameerika Ühendriikide ülistamisega massimeedias. Sellest kirjutab ta ka oma raamatus "Gekaufte Journalisten" ("Ostetud ajakirjanikud"), mis ilmus samal aastal.
Monterey maakond

Ajalugu

Monterey maakond moodustati 1850. aastal. 1874 loovutati osa maakonna territooriumist San Benito maakonnale. Maakond on nime saanud Monterey lahe järgi.
Mart Raudsaar

Mart Raudsaar (sündinud 9. novembril 1973) on eesti ajakirjanik, ajakirjandusõppejõud ning Eesti Ajalehtede Liidu tegevdirektor.
Raudsaar lõpetas 1992. aastal hõbemedaliga Elva 2. Keskkooli. 1992–1996 õppis ta Tartu Ülikoolis ajakirjandust ja 1998–2000 läbis Oslo Ülikoolis meediaõpingute magistrantuuri. Magistritöö "Political news by major Estonian dailies: changes in the coverage of politics on two major Estonian dailies before 1995 and 1999 elections of the Riigikogu" kaitses ta 2000. aastal Oslo Ülikoolis Svennik Høyeri, Epp Laugu ning Peeter Vihalemma juhendamisel. 2002–2010 oli Raudsaar Tartu Ülikooli doktorant, tema väitekirja teema on "Poliitilise kultuuri muutumine Eestis 1995–2005" ning juhendaja Marju Lauristin.
1993–1996 töötas Mart Raudsaar ajakirjas Favoriit toimetajana. 1993–2002 oli ta Elva linnavolikogu liige ning 2000–2001 ajalehe Eesti Kirik reporter. 2005–2007 toimetas ta Politseilehte. 2001–2011 oli Raudsaar õppejõud Tartu Ülikooli ajakirjanduse ja kommunikatsiooni instituudis, 2010. aasta sügisest 2011. aasta sügiseni Tartu Ülikooli Narva Kolledži meediasuhete lektor, 2011. aasta sügisest aga töötab Tallinna Ülikoolis. 30. juunil 2010 nimetas Eesti Ajalehtede Liidu nõukogu Mart Raudsaare alates 1. augustist 2010 liidu tegevdirektoriks.
Raudsaar on avaldanud arvukalt artikleid pea kõigis Eesti suuremates ajalehtedes ning mitmes ajakirjas (Saldo, Pere ja Kodu jpt). Ta on osalenud ka Pereraadio igakuises vestlussaates "Suu soojaks". Raudsaar on võtnud korduvalt sõna Eesti ajakirjanduse, allikakaitse ja sõnavabaduse teemadel.
2001–2005 korraldas ta Tartu Ülikooli ja Taani ajakirjanduskooli koostöös rahvusvahelisi ajakirjandustudengite koolitusi, 2003. aastast on ta aidanud korraldada Taani ajakirjanduskooli koolitusi Brüsselis. Samuti on Raudsaar korraldanud toimetajakoolitusi Eesti Päevalehes, Äripäevas ja Eesti kohalikes lehtedes.
2003. aastast osaleb Raudsaar Eesti Ajalehtede Liidu pressipreemia ning Eesti Spordiajakirjanike Liidu pressipreemia žürii töös. 2007-2008 oli ta Tartu Ülikooli ajalehe Universitas Tartuensis kolleegiumi esimees.
2007. aastal valisid Tartu Ülikooli üliõpilased ta socialia valdkonna kümne parima õppejõu sekka. 2011. aasta kevadel valisid Tartu Ülikooli Narva Kolledži tudengid Raudsaare aasta õppejõuks.
2014. aastast on ta ajakirja "Riigikogu Toimetised" peatoimetaja.
Mart Raudsaar on kirjutanud ka ulmekirjandust. Tema novell "Soolinn" on ilmunud "Eesti ulme antoloogias".

Isiklikku

Raudsaare hobideks on ajalugu, aiandus, arhitektuur ja fotograafia.
Pimeaed

Pimeaed on park Narva idaosas Vanalinna linnaosas. 
Pimeaed rajati Victoria bastionile 19. sajandi lõpus. Park sai nime kõrval asuva Pimevärava järgi.
Pargi osa Pax bastionil nimetatakse Väikeseks Pimeaiaks. Seal asub purskkaev.
Pimeaias asuvad 1882. aastal püstitatud mälestussammas 1704. aastal Narva vallutamisel langenud vene sõjameestele ning 1964. aastal püstitatud mälestusmärk 1918. aastal Joaoru lahingus hukkunud II Viljandi kommunistliku kütipolgu sõduritele.
Liivimaa Kuller

Liivimaa Kuller : sõnumid otse elust, oli ajaleht, mis ilmus 7. jaanuarist 1993 kuni 19. oktoobrini 1998 korra nädalas Tartus.
1992. aasta detsembrini andis Liivimaa Kulleri kollektiiv välja AS Lõuna-Eesti Sõnumitele kuuluvat Liivimaa Kroonikat. Kui 1992. aasta sügisel kontrolliti firma majandusseisu, siis avastati selles mitmeid möödalaskmisi ja selgus, et firmas töötavad Hillar Talts ja Kalle Müller olid asutanud AS Sekser ning lehetöö kõrvalt andnud välja samanimelist ajakirja. Juhatus ei pidanud seda eetiliseks, ning Müllerile ja Taltsile tehti ettepanek - kas lahkuda AS Lõuna-Eesti Sõnumitest või loobuda Sekserist. Kalle Müller otsustas kogu toimetusega lahkuda ning hakata AS Zett all välja andma uut ajalehte Liivimaa Kuller. Peatoimetajaks oli Andrus Esko, tegevtoimetajaks Väino Koorberg. 1995 aastal omandas ajalehe AS Postimees.
Kaastööd ajalehele tegid näiteks Hannes Võrno koos Henri Jäägriga korporatsiooni Saatus nime all koomiksiseeria "Perekond Vismarid".
1993-1997, nr. 24 (16. juuni) ilmus ajaleht pealkirjaga "Liivimaa Kuller", hiljem "Kuller". Alustades oli lehe tiraaž 30 000 eksemplari.
Täiendavalt anti veel välja "Liivimaa Kulleri Ristsõnad" (1993-1995).
Bubiai

Ajalugu

Arheoloogiliste uuringute põhjal arvatakse, et Bubiai asustati V sajandil. Aastal 1230 rajati Bubiai linnus (Dobitzen), mille ristisõdijad aastail 1348 ja 1358 maha põletasid.
Küla ennast mainitakse esimest korda kirjalikult aastal 1566. Aastal 1795 loodi Bubiai mõis. Katariina II andis selle Platon Zubovile, kelle suguvõsa valdusesse küla kuni maareformini ka jäi.
Aastal 1825 valmis Venta-Dubysa kanal. Aastal 1831 osalesid sealsed talupojad aktiivselt Novembriülestõusus. XIX sajandil asutati külla postijaam.
XX sajandi alguses organiseeriti sealne mõis ümber loomakasvatuse ja piimanduse suunitlusega majapidamiseks. Selle omanik Dmitri Zubov asutas aastal 1910 külla ka põllumajanduskooli, kus vastavaid tootmisharusid õpetati. Samuti rajas ta saekaatri ja telliselöövi. Aastal 1915 toimus küla all lahing vene ja saksa vägede vahel. Ka aastal 1944 toimus külas lahing nõukogude ja saksa vägede vahel, lahingus langenud maeti linnamäele. Nõukogude ajal oli küla kohaliku sovhoosi keskasulaks. Aastal 1961 rajati külla raadiojaam ja püstitati raadio- ning telemast. Aastal 1973 rajati Dubysa jõele Bubiai paisjärv.
Mangaļsala

Mangaļsala on asum Lätis, Riia linna Põhjarajooni  osa pindalaga 8,036 km².  Asub Liivi lahe kaldal Daugava paremal kaldal jõe uue ja endise sängi vahel. 1490 elanikku (2010). 
Mangaļsala asus vanasti Daugava vasakul kaldal, kuid aastal 1567 murdis Daugava endale läbi rannaluidete uue tee merre. Kuni aastani 1681 kasutati Riiga sõitmiseks jõe vana sängi, kuid tasahilju see ummistus ja aastast 1861 ei asu Mangaļsala enam saarel.
Mangaļsala (saksa keeles Magnusholm) oli vana kaluriküla, mis ühendati Riiaga aastal 1960. Lisaks vanadele kaluriküla hoonetele on  Mangaļsala asumisse tekkinud ka aianduskooperatiive. Suurem osa endisest saarest ja praegusest poolsaarest on aga metsaga kaetud. Aastal 1999 liideti asumi asustamata osad Piejura maastikukaitsealaga.
Aastal 1765 ehitati asumi territooriumile Daugava kaldale fort. Esimeses maailmasõjas tehti see kasutamiskõlbmatuks. Teine tähtsam ehitis asumi aladel on Daugava suudmesse ehitatud muul. Ehitist peeti nii tähtsaks, et esimese kivi pani paika Aleksander II isiklikult.
Marie (Taani printsess)

Marie, Taani printsess, Monpezat' krahvinna (sünninimi Marie Agathe Odile Cavallier; sündinud 6. veebruaril 1976 Pariisis) on Taani printsi Joachimi teine abikaasa.

Vanemad ja õed-vennad

Marie isa Alain Cavallier on endine reklaamifirma kaasosanik ning on praegu pensionil. Marie ema Françoise Grassiot on hotelli Chateau de la Vernède omanik. Marie vanemad abiellusid 14. juunil 1975, kuid on praeguseks lahutatud.
Aastal 1987 abiellus Françoise Grassiot Christian Grassiot'ga, kes töötab majandusnõustajana.
Mariel on poolvennad Benjamin ja Gregory Grandet ning Charles ja Edouard Cavallier.

Haridus

1981–1989 õppis Marie Pariisis põhikoolis, misjärel ta saadeti Šveitsi Collège Alpin Beau Soleil' internaatkooli. 1995–1997 õppis Marie Babsoni kolledžis Massachusettsis rahvusvahelist äri ja majandust ning seejärel aasta Genfi Ülikoolis majandust. 1999 omandas ta Marymount Manhattani kolledžis bakalaureusekraadi humanitaarteaduste alal.
Marie emakeel on prantsuse keel, kuid ta räägib vabalt ka itaalia, inglise ja hispaania keelt. Lisaks õpib ta ka taani keelt.

Töökohad

Aastal 1994 töötas Marie Estée Lauderis avalike suhete juhi assistendina ja Genfis ING Numismatic Group SA tegevjuhi assistendina. Pärast ülikoolide lõpetamist asus ta New Yorgis tööle rahvusvahelisse reklaamiagentuuri DoubleClick Inc., kus ta töötas rahvusvahelise turundusjuhina. Prantsusmaale naastes töötas ta mõnda aega reklaamiagentuuris Media Marketing, misjärel ta kolis Šveitsi, kus asus tööle kasuisale kuuluvas Reutersi majandusuudiste agentuuris. Kuni kihlumiseni töötas ta ING Numismatic Group SA vastutava sekretärina.

Tutvumine printsiga ja kihlus

Esimest korda pildistati Marie'd ja Joachimit nende ühisel puhkusel Avignonis augustis 2005. Jaanuaris 2007 veetis Marie koos Joachimi ja ta poegade, prints Felixi ja prints Nikolaiga suusapuhkuse Šveitsis. Sama aasta lihavõtted veetis Marie koos kuningaperega Marselisborgis, kus ta kohtus esimest korda ka kuninganna Margrethe II-ga. Kogu 2007. aasta vältel reisis Marie igal nädalavahetusel Genfist Taani.
3. oktoobril 2007 teatas Taani kuningakoda Marie ja Joachimi kihlumisest.

Abiellumine

Laulatus toimus 24. mail 2008 Møgeltønderi kirikus Jüütimaal ning paari laulatas piiskop Erik Norman Svendsen. Pulmapidu peeti paari kodus Schackenborgi mõisas.
Seoses abiellumisega sai Marie Taani kodakondsuse ja astus Taani luterliku kiriku liikmeks.

Lapsed

10. novembril 2008 teatas Taani kuningakoda, et printsess Marie ootab esimest last. 4. mail 2009 sündis Kopenhaageni Ülikooli haiglas printsess Marie ja prints Joachimi poeg. Prints ristiti 26. juulil 2009 Møgeltønderi kirikus ning ta sai nimeks Henrik Carl Joachim Alain.

Kuninglikud kohustused

Varsti pärast pulmi hakkas Marie saatma oma abikaasat ta ametlikel üritustel. Marie esimene ametlik välisreis toimus 28. oktoobris 2008 Marokosse Rabati. Seejärel saatis ta oma abikaasat ametlikul visiidil Moskvasse.
Kauksi Põhikool

Kauksi Põhikool on põhikool Põlva maakonnas Põlva vallas Kauksi külas.
Mäesuusatamine

Mäesuusatamine on harrastus ja spordiala, mis seisneb lumega kaetud küngastelt pikkade õhukeste suuskadega allalibisemises. Võisteldakse aja peale, starditakse kindlate intervallidega. Võistlejad laskuvad ükshaaval, järgides etteantud rada. Võidab see, kes läbib raja kõige kiiremini. Rajalt väljasõit toob kaasa diskvalifitseerimise.
Mäesuusatamine arenes välja murdmaasuusatamisest, kui mägikuurortidesse paigaldati suusatõstukid, et suusatajad saaksid kerge vaevaga tagasi mäe tippu, nii et nad said järskudelt nõlvadelt mitu korda alla lasta, mis muidu oleks olnud liiga väsitav. Mäesuusatamine on populaarne kõikjal, kus leidub lund ja mäenõlvi ning kuhu on võimalik rajada suusatõstukeid, sealhulgas paljudes kohtades Euroopas, Põhja-Ameerikas ja Jaapanis.
Mäesuusatamises on põhiliseks tehniliseks raskuseks laskumise suuna ja kiiruse kontrollimine. Algajad teevad pöörde ning keeravad ühe suusa sissepoole. Kogenud mäesuusatajad kasutavad keerukamaid, kuid elegantsemaid ja suuremat kiirust tagavaid võtteid. Mida kogenum on suusataja, seda järsematest, pikematest ja künklikematest nõlvadest ja seda kiiremini suudab ta laskuda.

Ajalugu

Mäesuusatamise kodumaa on Norra, see arenes välja murdmaasuusatamisest 19. sajandi lõpuks. Norra maadeuurija Fridtjof Nanseni suusaretk läbi Gröönimaa 1888. aastal innustas Prantsuse, Šveitsi, Saksa ja Austria mägede elanikke, kes hankisid Skandinaaviast suuski ja muutsid suusatamise ka Alpi riikides populaarseks. Nüüdisajal harrastatakse seda üha rohkem kogu põhjapoolkeral. Esimene võistlusslaalom peeti 1922 Mürrenis (Šveits). 1936. aastal jõudis kahevõistlus (kiirlaskumine ja slaalom) olümpiamängudele. 1948 võeti Chamonix's kiirlaskumine ja slaalom olümpiakavva eraldi aladena. Suurslaalom sai olümpiaalaks Oslo talimängudel 1952 (nii meestele kui naistele) ja supersuurslaalom esmakordselt 1988. aastal Calgarys. 1967. aastast hakati igal aastal korraldama maailmakarikavõistlusi.

Mäesuusatamise maailmakarikavõistlused

Elukutselised mäesuusatajad võistlevad maailmakarikasarja etappidel slaalomis, suurslaalomis, ülisuurslaalomis ja kiirlaskumises. Võistlusi peetakse mitmel pool Euroopas, USA-s ja Kanadas. Punkte arvestatakse vastavalt etappidel saavutatud kohtadele. Iga hooaja lõpul saab üldvõitjaks see, kes on saanud kõige rohkem punkte.

Olümpiamängud

Mäesuusatamine on olümpiaala alates 1936. aasta Garmisch-Partenkircheni mängudest. Algul oli kavas ainult Alpi kahevõistlus (kiirlaskumine + slaalom). 1948. aasta Sankt Moritzi olümpiamängudel lisandusid kiirlaskumine ja slaalom eraldi aladena. 1952. aastal Oslos jäeti ära Alpi kahevõistlus ja lisandus suurslaalom.
Alates 1988. aasta taliolümpiamängudest Calgarys on mäesuusatamises kavas viis ala: kiirlaskumine, supersuurslaalom, suurslaalom, slaalom ja Alpi kahevõistlus.
Elmen

Geograafia

Elmen asub peateest eemal Lechi paremkaldal.
Vastse-Roosa mõis

Vastse-Roosa mõis (saksa keeles Neu-Rosenhof) oli rüütlimõis Hargla kihelkonnas Võrumaal. Nüüdisajal asub mõisasüda Võru maakonnas Rõuge vallas. 
Mõis eraldati Vana-Roosa mõisast umbes 1800. aastal.
Iru raamatukogu

Iru raamatukogu oli raamatukogu Harjumaal Iru asulas.
Raamatukogu suleti 1958. Raamatukogu teavikud läksid Randvere raamatukogule.
Argentina vapp

Argentina vapp on Argentina riigi ametlik vapp, mis võeti oma praegusel kujul kasutusele 1944. aastal.
Trotüül

Ajalugu

Saksa keemik Julius Wilbrand valmistas esimesena 1863. aastal trinitrotolueeni, mida ta kasutas kollase peitsina. Trotüülist kui lõhkeainest ei peetud veel mitu aastat lugu, kuna seda oli raske detoneerida ja alternatiivid olid palju tugevamad. TNT on nii stabiilne, et seda saab ohutult sulatada ja valada mürskudesse, mistõttu Suurbritannias 1910. aastal kaotati sellelt erinõuded tootmises ja ladustamises.
Sakslased hakkasid suurtüki mürskudes kasutama trotüüli 1902. aastal. Trotüüliga täidetud soomustläbistavad mürsud plahvatasid pärast briti laevade soomuse läbimist. Brittide lüdiidiga täidetud mürsud kippusid plahvatama soomusega kokkupõrkel, raisates seega enamiku oma energiast väljaspool laeva. Britid hakkasid lüdiiti trotüüli vastu vahetama 1907. aastal.
Ameerika Ühendriigid täitsid oma mürske pikriinhappe derivaatidega (tavaliselt ammooniumpikraat), ka siis, kui mitmed teised riigid olid juba üle läinud trotüüli peale. Siiski hakkasid nad täitma meremiine, pomme ja torpeedosid trotüüliga.

Ohutus ja toksilisus

TNT on mürgine, kontakt nahaga võib tekitada ärritust ja nahk värvub kollakasoranžiks. Töölisi sõjatööstuses, kes selle kemikaaliga kokku puutusid, hakati seetõttu esimese maailmasõja ajal kutsuma kanaaritüdrukuteks (inglise canary girls, paljud töölised olid naised).
Inimestel, kes pikaajaliselt trotüüliga kokku puutuvad, võib tekkida aneemia ja maksa ebanormaalne talitlus. Samuti on täheldatud põrna suurenemist ja immuunsüsteemi kahjustumist. TNT kahjustab meeste viljakust. TNT on võimalik kantserogeen inimestele, kuna katsed rottidel seda näitavad, kuigi inimeste puhul kantserogeensust täheldatud pole. Kui trotüüli süüa, värvub uriin punaseks, seda lagusaaduste, mitte vere tõttu.
Vera Menchik

Vera Menchik (tšehhi keeles Věra Menčíková; pärast abiellumist on mõnel pool kasutatud ka nime Menchik-Stephenson; 1. märts (vkj 16. veebruar) 1906 Moskva – 27. juuni 1944 London) oli Inglismaa maletaja, naiste male maailmameister (1927–1944).
Tema isa oli tšehh ja ema inglanna. 9-aastaselt õppis maletama. 1921. aastal asus koos vanematega elama Suurbritanniasse. 
1927. aastal korraldas Rahvusvaheline Maleföderatsioon (FIDE) Londonis esimese naiste maailmameistrivõistluste turniiri. 12 osavõtjaga maleturniiri võitis Menchik, edestades 1,5 punktiga teiseks tulnud rootslannat Katarina Beskowit ja sai maailmameistriks. Menchik kaitses tiitlit korduvalt, võites kõik sõjaeelsed maailmameistrivõistlused ja tiitlimatšid. 
Malet mängis ka tema noorem õde Olga Menchik, kelle parimaks saavutuseks jäi neljas koht 1935. aastal toimunud maailmameistrivõistlustel. Vera Menchik hukkus koos õe ja emaga teises maailmasõjas õhurünnakus Londonile. 
Tema nime kannab naiste maleolümpia võidukarikas.
Paadrema kalmistu

Paadrema kalmistu on kalmistu Varbla kihelkonnas Läänemaal, tänapäevase haldusjaotuse järgi Pärnu maakonnas Lääneranna vallas Paadrema külas. 
Kalmistu rajati Paadrema õigeusu kirikuga samaaegselt umbes 1885. aastal. Kalmistu jaoks anti maatükk suurusega 1 tiin (1,09 ha).
Tänapäeval on kalmistu pindala umbes 0,75 ha. Kui Paadrema õigeusu kirikule kui kultuurimälestisele on kehtestatud kaitsevöönd, siis lõpeb täpselt enne kalmistut ja kalmistu jääb kultuurimälestise kaitsevööndist välja.

Maetuid

Kalmistule on maetud teiste seas eesti kirjaniku Karl Ristikivi ema Liiso Ristikivi. 
28. oktoobril 2017 maeti kalmistule ümber ka Karl Ristikivi urn tema tuhaga. Karl ise oli varem maetud Stockholmi Metsakalmistule.
Madeleine Albright

Madeleine Albright (sündinud 15. mail 1937 Prahas) on Ameerika Ühendriikide diplomaat ja poliitik. 
Ta sündis nimega Marie Jana Korbelová Tšehhoslovakkia pealinnas Prahas judaismist katoliiklusesse pöördunud diplomaadi Josef Korbeli ja tema abikaasa Anna Spiegelová peres. Perekond põgenes 1939 Londonisse, kuid naasis Prahasse pärast Teist maailmasõda. Paljud tema sugulased hukkusid holokaustis. Osa Madelaine'i lapsepõlvest möödus Belgradis, kus tema isa diplomaadina töötas. 1948. aastal põgenes perekond USAsse.
1976 kaitses ta Columbia ülikoolis õigusteaduse alal doktorikraadi. 1978–1981 töötas Albright Riiklikus Julgeolekunõukogus ja 1982–1993 Georgetowni ülikoolis rahvusvaheliste suhete professorina. 1993–1997 oli ta USA eriesindaja ÜRO-s. 
Ta oli Ameerika Ühendriikide riigisekretär Bill Clintoni valitsuses aastatel 1997–2001. Ta oli esimene naine sellel ametikohal.
Albright on tuntud kui inimõiguste kaitsja. Ta jätkab tegevust õppejõuna Georgetowni ülikoolis.