Valemälestus

Meenutamisega manipuleerimine keelekasutuse abil

1974. aastal uurisid Elizabeth Loftus ja John Palmer, kuidas keelekasutus mõjutab valemälestuste kujunemist. Eksperiment hõlmas kahte eraldi uuringut.
45 osalejal paluti esimeses uuringus vaadata erinevaid videoid autoavariidega, mis toimusid kiirusel 20 miili tunnis, 30 miili tunnis ja 40 miili tunnis. Hiljem tuli osalejatel täita küsimustik. Küsiti: "Kui kiiresti autod umbes sõitsid, kui nad üksteist purustasid?" Küsimus oli alati sama, kuid erineva tegusõnaga. Teised tegusõnad olid, "põrkasid", "põrkusid", "tabasid" või "kokku puutusid". Keskmiseks kiiruseks hinnati 35–40 miili. Kui tegelik kiirus oleks põhitegur, oleksid osalised hinnanud väiksemaid kiirusi väiksemaks. Tegelikkuses ennustas kasutatav sõna kiirusehinnangut paremini kui kiirus ise.
Teises katses näidati osalistele samuti videoid autõnnetustest. 150 osalist määrati juhuslikult kolme tingimusse. Esimeses tingimuses küsiti samasugune küsimus nagu esimeses kasutades tegusõna "purustasid". Teiselt grupilt küsiti sama küsimus kasutades tegusõna "tabasid". Viimaselt grupilt ei küsitud autoavariisse sattunud auto kohta. Uurijad küsisid seejärel osalistelt, kas nad nägid purunenud klaasi teades, et videos polnud purunenud klaasi. Purunenud klaasi meenutamine sõltus tugevalt eelmises küsimuses kasutatud tegusõnast. Suurem hulk osalisi "purustasid" grupis ütlesid, et nad nägid purunenud klaasi.Selle uuringu arutelu osas tuuakse esimese asjana välja, et küsimuse sõnastamiseks kasutatud sõnad võivad oluliselt mõjutada sellele antavat vastust. Teiseks näitab uuring, et küsimuse sõnastus võib anda eelistused varem ignoreeritud detailidele ja seetõttu meenutamisel mälestus moondub. See näitab, et valemälestus on päriselt eksisteeriv nähtus. 

Umbmäärane ja määrav artikkel pealtnägijate ütluste mõjutajatena

Loftuse metaanalüüs keelega manipuleerimise uuringutest näitas, et see nähtus mõjutab meenutamisprotsessi ja inimmälu saadusi. Isegi väikseimad detailid nagu oletatavale mälestusele eelnev artikkel võib vastuseid mäletada. Kui küsida, kas inimene nägi stoppmärki ja kasutada umbmäärase artikli (ingl k "a" või "an") asemel määravat artiklit (ingl k "the"), siis vastaja eeldab, et stseenis oli stoppmärk. Määrav artikkel suurendas tõenäosust, et inimene väidab, et ta nägi stoppmärki.

Omadussõna mõju pealtnägija ütlustele

Kindlad tegusõnad võivad objekti omaduste kohta vihjeid anda. Harrise 1973. aasta uuringus vaadati erinevusi vastustes korvpallimängija pikkuse kohta. Vastajad jagati juhuslikult kahte gruppi, kus tuli vastata kas küsimusele "Kui pikk oli korvpallur?" või "Kui lühike oli korvpallur?" Selmet, küsida osalistelt vaid korvpallimängija pikkust, kasutasid nad omadussõnu, mis numbrilisi tulemusi mõjutasid. Erinevus pikkuste keskmiste vahel oli 25 cm. Küsimuses peituv omadussõna võib inimesi panna liialdama. 

Sõnaloendid

Valemälestusi võib esile kutsuda ka katseisikutele sõnaloendeid esitades. Kui katseisikutele esitati teist tüüpi nimekiri ja küsiti, kas selles on eelmises nimekirjas olnud sõnu, ei tuvastanud vastajad nimekirja õigesti. Kui kahes nimekirjas esinevad sõnad seostusid üksteisega semantiliselt (nt uni/voodi), oli tõenäolisem, et osalejad ei mäletanud esimest nimekirja õigesti ning lõid valemälestusi.

Lavastatud loomulikud sündmused

Katseisikud kutsuti kabinetti ja neil paluti seal oodata. Pärast seda pidid nad meenutama külastatud kabineti inventari. Katseisikud tundsid ära "kabineti skeemiga" sobivaid objekte, kuigi neid polnud kabinetis.

Vastused metaanalüüsile

Kriitikud ütlevad, et Loftus ja Palmer ei kontrollinud osalisi mõjutavaid individuaalseid välistegureid nagu nende emotsioonid, alkoholi tarvitamine jpt. Hoolimata taolisest kriitikast on see konkreetne uuring väga tähtis valemälestusi puudutavates õiguslikes kaasustes. Loftuse ja Palmeri uuring võimaldas Devlini komisjonil luua Devlini aruande, milles seisab, et pealtnägijate ütlused üksi pole usaldusväärsed.

Eeldused

Eeldused on meie keelekasutuses peituvad vihjed. Kui inimeselt küsitakse "Mis tooni sinist värvi oli rahakott?", ütleb küsija sellega "Rahakott oli sinine. Mis toonis see oli?" Küsimuse sõnastus annab vastajale oletatava fakti. See eeldus mõjub kahte moodi: tõeefekt ja valeefekt.
Tõeefekt ütleb, et kõnealune objekt, mille olemasolule vihjati, eksisteerib. Sellega tugevneb vastaja meenutamine. Tõeefekti puhul on detaile kergem meenutada. Näiteks, vastaja ei pruugi ilma vihjeta mäletada, et rahakott oli sinine. Valeefekt tähendab, et kõnealune objekt, mille olemasolule vihjati, ei eksisteerinud kunagi. Hoolimata sellest veenatakse vastajat selle olemasolus ning see võimaldab nende mäluga manipuleerida. See võib järjepidevuse huvides mõjutada ka järgmistele küsimustele antavaid vastuseid. Vastaja üritab mõlema efekti puhul enda vastust antud infoga kooskõlla viia, sest ta oletab, et see on tõene.

Konstruktsioonihüpotees

Konstruktsioonihüpotees mõjutab oluliselt mälu ekslikkuse seletusi. Kui küsida vastajalt eeldust sisaldav küsimus, viib vastaja sageli oma meenutuse sellega kooskõlla. Vastaja meenutab objekti või detaili. Konstruktsioonihüpotees väidab, et kui tõene info mõjutab vastaja vastust, siis saab sama teha ka valeinfo.

Raamteooria

Loftus töötas raamteooria välja pärast katset 150 Washingtoni Ülikooli katseisikuga tehtud eksperimenti. Raamteooria seletab meenutamisprotsessi, jaotades selle kahte ossa: omandamise protsess ja taastamise protsess.
Esmalt valib jälgija stiimuli, millele keskenduda. Info, millele jälgija võrreldes olukorras kättesaadava infoga keskenduda saab, on väga väike. Teisisõnu, meie ümber toimub palju ja me korjame sellest üles vaid väikese hulga. Seetõttu peab jälgija tegema valiku fookuse osas. Teiseks, meie visuaaltaju tuleb tõlgendada väideteks ja kirjeldusteks. Väited esindavad kontseptsioonide ja objektide kollektsiooni; need on sild toimunud sündmuse ja meenutuse vahel. Kolmandaks, taju on mõjutatav igasuguse välise info poolt, mida antakse kas enne või pärast tõlgendust. Selline info võib meenutust moonutada. 
Meenutusprotsessidel on kaks astet. Esmalt genereeritakse uuesti mälu ja kujundlikkus. See taju on mõjutatav jälgija valitud fookustest ühes enne ja pärast jälgimist saadud infoga. Teiseks, seostamine algab sellest, et püütakse maalida pilti juhtunust. Meenutusprotsessi tulemusena sünnib kas täpne või vale mälestus.

Suhteline töötlemine

Meenutamist on seostatud ka aju suhtelise töötlemisega. Kahe sündmuse seostamisel on mängus (nt valemälestuse puhul tunnistaja ütluse sidumine eelneva sündmusega) sõnasõnalised ja asja olemuse representatsioonid. Sõnasõnalised esindused on seotud eraldi juhtumitega (nt mulle ei meeldi koerad, sest kui olin 5-aastane, hammustas mind chihuahua). Asja olemus on seotud üldiste järeldustega (nt "mulle ei meeldi koerad, sest nad on õelad"). Storbeck ja Clore (2005) uurisid, kuidas tujumuutus valemälestuste loomist mõjutab. Pärast sõnaassotsiatsioonide tööriista Deese-Roediger-McDermotti paradigma kasutamist manipuleeriti katseisikute tujudega kas positiivses või negatiivses suunas või jäeti tujuga manipuleerimata. Tulemused näitasid, et negatiivsem tuju muutis olulised asjade olemust puudutavad detailid raskemini juurdepääsetavaks. Seega võivad valemälestused halvemas tujus suurema tõenäosusega esineda.

Taastamisstrateegiad

On aina raskem eristada, kas teraapia abil taastatud mälestused on lihtsalt allasurutud või pole neid kunagi eksisteerinudki. Terapeudid on kasutanud strateegiaid nagu hüpnoteraapia, korduvküsitlemine ja biblioteraapia. Need strateegiad võivad viia ebatäpsete mälestuste või mittetoimunud sündmuste loomiseni. Hiljutine uuring näitab, et sarnased strateegiad on ilmselt varem korduvalt loonud valemälestusi sajand enne kaasaegset vastuolu ilmnemist selles vallas 1980ndatel ja 1990ndatel. Elizabeth Loftus kirjutab oma raamatus "The Myth of Repressed Memory: False memories and allegations of Sexual Abuse" ("Allasurutud mälestuste müüt: valemälestused ja seksuaalse ahistamise süüdistused"), kui lihtne oli tal terapeudina muuta inimeste mälestusi, mõjutada neid mäletama mitteeksisteerivat purunenud klaasi.
Loftuse sõnul on eri viise teraapia abil valemälestusi luua. Üheks on mittekavatsuslik sisendamine terapeutide poolt. Näiteks võib terapeut oma kliendile öelda, et tema sümptomite põhjal on tõenäoline, et teda on lapsena kuritarvitatud. Selle diagnoosi järel innustab terapeut vahel raskesti kättesaadavaid mälestusi meenutama. See probleem tuleneb sellest, et inimesel loovad välise info toel oma isiklikku sotsiaalset reaalsust..
Laurence ja Perry viisid läbi uuringu, kus nad testisid meenutamise mõjutamist hüpnoosi teel. Katseisikud asetati hüpnootilisse seisundisse ja äratati hiljem üles. Vaatlejad väitsid, et neid äratas kõva müra. Pea pool katseisikutest järeldasid, et see oli tõde, kuigi see oli vale. Katseisikute seisundi muutmine terapeutilisel teel võis neid mõjutada uskuma, et neile räägitu vastas tõele. Seetõttu esines vastajatel valemälestus.
1989. aasta hüpnotiseerimisele ja valemälestustele keskenduv uuring eraldas õiged ja valed mälestused. Avatud küsimuste puhul meenutas 11,5% katseisikutest vaatlejate poolt sisendatud valesündmust. Valikvastustega küsimuste puhul ei väitnud ükski osaleja, et sündmus juhtus. Tulemusest järeldati, et hüpnootilised sisendamised muudavad fookust, teadlikkust ja tähelepanu. Hoolimata sellest ei aja katseisikud fantaasiat reaalsusega segi.
Teraapia indutseeritud mälestuste taastamine on püsiv meenutamise alakategooria, mis ajendab valemälestuste sündroomi puudutavat diskussiooni. Nähtuse definitsioon on lõtv ja viitab, et valemälestusi saab pidada sündroomiks, kui valemälestused või ebatäpne mälu saavutab sinu elu üle suure mõju. See valemälu võib täielikult muuta sinu isiksust ja elustiili. 
"Poes kadunud" tehnika on teine taastamisstrateegia. See on olemuselt korratav sisendamisprotsess. Inimesele, kelle mälestusi taastatakse, öeldakse korduvalt, et ta koges midagi, mis ei pruukinud juhtuda. See strateegia võib inimese panna meenutama sündmust, mis ei juhtunud.

Kohtuasjad

Teraapia indutseeritud mälu taastamine on sageli kohtuasjadesse puutunud, eriti seksuaalset ahistamist puudutavates mälestustes. Terapeudid suudavad sageli kas kavatsuslikult või mittekavatsuslikult luua ohvri peas valemälestusi. Nad seostavad patsiendi käitumise sellega, et patsient on olnud seksuaalse ahistamise ohvriks aidates seeläbi kaasa mälestuse tekkimisele. Nad kasutavad mälu soodustavaid tehnikaid nagu hüpnoosi unenäo analüüs selleks, et saada ohvritelt seksuaalse ahistamise mälestusi. FMSF (False Memory Syndrome Foundation, 'valemälestuse sündroomi sihtasutus') sõnul on need mälestused valed ning need luuakse neid otsides ja elulukku kaasates. Kaasuses Ramona v. Isabella lõid kaks terapeuti oma patsiendi Holly Ramonal valemälestuse, et isa kuritarvitas teda seksuaalselt. Arvati, et terapeut Isabella lõi Ramonal sellise mälestuse pärast hüpnootilise ravimi naatriumamütaali kasutamist. Peaaegu ühehäälse otsusega leiti, et Isabella oli Holly Ramona suhtes hooletu olnud. See 1994. aasta otsus mängis suurt rolli valemälestuste esinemisele tähelepanu juhtimises.
Teises kohtuasjas, kus valemälestusi kasutati, aidati mehel oma süüdistustest vabaneda. Joseph Pacelyt süüdistati naise koju sisse murdmises eesmärgiga teda seksuualselt rünnata. Naine andis kirjelduse ründajast politseile natuke aega pärast kuritegu. Kohtupidamise ajal kuulati uurija Elizabeth Loftust tunnistajana, et mälu on eksitatav ja naise politseile antud kirjelduses mängisid rolli paljud emotsioonid. Loftus avaldas palju oma ütlustega järjepidevaid uuringuid. Need uuringud näitavad, et mälu võib kergesti ümber kujundada ning vahel pole tunnistajate ütlused nii usaldusväärsed, kui arvatakse. 
Teine tähelepanuväärne juhtum puudutab Maxine Berryt. Maxine kasvas üles oma ema hooldusõiguse all, kes oli selle vastu, et tal oma isaga kontakt oleks (Berry & Berry, 2001). Kui isa soovis oma tütre keskkooli lõpetamisel osaleda, viis ema Maxine'i teraapiasse näiliselt selleks, et tulla toime isa nägemisest tingitud stressiga. Terapeut sundis Maxine'i meenutama, kuidas isa teda seksuaalselt ahistas. Maxine murdus selle pinge all ning tuli määrata psühhiaatriahaiglasse.Ta lasi oma munajuhad sulgeda, et ta ei saaks lapsi ning ei kordaks ahistamise ringi. Oma abikaasa ja peamise arsti toel sai Maxine lõpuks aru, et tema mälestused olid valed ning esitas terapeudi ebaprofessionaalse käitumise pärast kohtusse kaebuse. Kohtuasjast selgus, kuidas ema manipuleeris vaimse tervise professionaale veenma Maxine'i, et tema isa teda kuritarvitas. 1997. aastal kaebasid Jennifer Gerrietts, Argus Leader, South Dakota Maxine Berry Maxine'i terapeudid ja kliiniku, kus teda aastatel 1992–1995 raviti, sest Maxine väitel pandi teda uskuma, et teda on seksuaalselt ja füüsiliselt kuritarvitatud, kuigi sellist asja ei juhtunud kunagi. Kohtuasjas seisab, et terapeut Lynda O'Connor-Davisel oli Berryga kohatu suhe nii enne kui ka pärast tema ravi. Kohtuasjas on nimetatud ka psühholoog Vail Williams, psühhiaater Dr William Fuller ning Charteri Haigla ja Charteri Nõustamiskeskus. Berry ja tema abikaasa lahendasid asja kohtuväliselt avalikustamata rahasumma eest.
Kuigi on palju kohtuasju, kus valemälu rolli mängib, ei kergenda see vale mälu ja päris meenutuste eristamist. Kindel terapeutiline strateegia võib siinkohal abiks olla, seda kas vältides tuntud vastuolulisi strateegiaid või esile tuues teemade vastuolulisust. Igal juhul peetakse mälu taastamise teraapiat vastuvõetamatuks ning teaduslikult põhjendamatuks. Kuna meenutuste puhul ei ole tingimata võimalik eristada tõest ja väära, tähendab, et tõendite kvaliteet nõrgeneb ning erinevate juhtumite puhul tehti järeldus terapeutide vastu.
Harold Merskey avaldas artikli mälestuste taastamise teraapia eetilistest probleemidest. Ta arvab, et kui patsiendil on varem oma elus olnud tõsiseid probleeme, on tõenäoline, et meenutamisel toimub tõsine seisundi halvenemine. Selline seisundi halvenemine on füüsiliselt paralleelne esile toodud emotsionaalse traumaga. Kaasneda võivad pisarad, vähkremine ja teised füüsilised häirituse märgid. Selline patsiendi füüsiline seisundi halvenemine meenutamisel, kellel on enne teraapiat olnud suhteliselt väikesed probleemid, võib olla indikaator meenutatud mälestuse ebatõesuse kohta.

Lapsed

Kui laps on kogenud väärkohtlemist, siis nad ei jaga tavaliselt juhtunu detaile, kui neilt avatud küsimus küsida. Korduv püüe kaudselt meenutust esile kutsuda võib lapse panna meenutama midagi selleks, et küsimuse ootustele vastata. Lastele pandav surve võib õige mälestuse meenutamise raskemaks muuta. Mõned inimesed arvavad, et kui lapsed püüavad korduvalt mälestust meenutada, ehitavad nad üles suurema hulga allikaid, kust mälestus võiks pärit olla ning kaasavad nõnda ka allikaid, mis ei ole tõesed. Lapsed, keda pole kunagi ahistatud, kuid kes selliseid vastust esile kutsuvaid tehnikaid kogevad, võivad rääkida sündmustest, mida pole kunagi toimunud. Kui järeldada, et lapse meenutus on vale, on meil I tüüpi vea risk. Kui oletame, et laps ei meenutanud päris mälestust. Eeldades, et laps ei meenuta olemasolevat mälu, siis see on II tüübi viga.
Üks laste tähelepanuväärsemaid raskusi meenutamisel on allika vääriti liigutamine. Allika vääriti liigitamine on viga mälestuse päritolu dešifreerimisel. Allikas võib olla nii päris taju kui ka sisendatud ja kujutletud sündmus. Noorematel lastel, eriti lasteaialastel on raskem neid kahte eristada. Lindsay & Johnson (1987) jõudsid järeldusele, et isegi noorukikka jõudvatel lastel on sellega raskusi. Lapsed ajavad sassi leiutatud ja eksisteeriva allika.

Levinud valemälestused

Sarnaseid valemälestusi võivad vahel jagada ka mitu inimest. Üks selline valemälestus on, et nime Berenstain Bears kirjutati kunagi kujul Berenstein. Teine näide on, et 1990ndate filmi "Shazaam" peaosas mängib džinni koomik Sinbad. See võib olla tekkinud mälestuste ühinemisel, sest see koomik kandis "Sinbad the Sailor" filmide 1994. aasta esitlustel džinni kostüümi ning 1996. aastal tuli välja film "Kazaam", kus džinni mängis Shaquille O'Neal.
2010. aastal uuriti inimesi, kes on tuttavad Bologna keskraudteejaama kellaga, mis sai 1980. aasta augusti Bologna veresaunas pommitamise käigus kahjustada. 92% mäletas valesti, et kell ei tööta enam pärast pommitamist. Tegelikult parandati kell natuke pärast rünnakut, kuid peatati 16 aastat hiljem sümboolseks mälestamiseks.
2010. aastal täiendas kollektiivse valemälu nähtust "Mandela efektiga" Fiona Broome, kes nimetab end ise paranormaalseks konsultandiks. Ta räägib valemälestusest, et Lõuna-Aafrika liider Nelson Mandela suri 1980ndatel (kui ta oli tegelikult elus), mida jagavad tema väitel ilmselt tuhanded teised inimesed. Broome püüdis seda seletada alternatiivsete reaalsustega, kuid enamik kommentaatoreid seletab seda valemälestusega, mida kujundavad sarnased tegurid ja mis mõjutavad paljusid inimesi. Need tegurid võivad olla sotsiaalne valemälestuste kinnistamine või valed uudiseid ja eksitavad fotod, mis mõjutavad nende põhjal tekkivaid mälestusi.