Saarmakoer

Ajalugu

Esimesed teadaolevad saarmakoera meenutavad isendid pärinesid 19. sajandi Põhja-Inglismaalt. Tema aretuses kasutati nii inglise kui prantsuse päritolu jahikoeri, näiteks vendéeni väike basset-grifoon, vendéeni suur basset-grifoon, niverne'i grifoon ja verekoer. Saarmakoer on üheks äärdeilterjeri eellaseks.

Välimus

Saarmakoer on suur karmikarvaline jahikoer, kellel on silmatorkav pea. Ta on tugeva peaga ja erakordselt pika sammuga galopiga. Kõnnak on vaba ja lohisev. Saarmakoer pidi jahti pidama nii maa peal kui ka vees ja temas on kombineeritud mitmete linnukoerte omadused, näiteks õline karm topeltkarvastik ja ujulestadega jalad.
Turjakõrgus on isastel koertel umbes 69 ja emastel umbes 61 cm. Kaal jääb 36 ja 54 kg vahele. Karva värvus võib olla ükskõik milline linnukoertel lubatavatest värvustest: hall, punane, sinine, liivakarva, nisukarva. Lubatud on väikesed valged markeeringud. Keelatud on valge maksapruuniga; valge koer selgete mustade või pruunide laikudega. 
Tõu puhul oluline joon on rippuvad kõrvad, mis on parajasti nii pikad, et ulatuvad sirgekstõmmatuna ninapeeglini. Kõrva eesserv murdub sissepoole, andes näole uudishimuliku välimuse. Silmad jätavad aruka mulje, nende värvus sõltub koera pigmendist; kollased silmad ei ole soovitavad. Saarmakoertel on äärmiselt tundlik nina, mis teeb neid igasuguste lõhnade suhtes väga uudishimulikuks, seetõttu vajavad nad õues liikudes pidevat järelevalvet. Nad on sõbralikud koerad iseäraliku bassihäälega, mida nad tihti kasutavad.

Tervis

Tõu keskmine eluiga on veidi üle kümne aasta. Umbes veerand koertest elab 12–15-aastaseks. Teadaolevalt on vähemalt üks isend elanud 16-aastaseks.
Saarmakoer naudib teatavat füüsilist koormust, kuid sisetingimustes on enamjaolt laisa käitumisega. Nad on head perekoerad, kuid vajavad kõrget aeda, sest hüppavad madalast aiast jahihoos kergesti üle.
Hoolimata väikesest genofondist on saarmakoer üldiselt terve tõug, kuid tal esinevad samad haigused, mis teistelgi suurtel kiire kasvuga koertel.
Levinud probleemid on küünarliigese- ja puusadüsplaasia ning puusa ja küünarliigese väärareng. Need ei tekita alati valu, võivad aga põhjustada lonkamist ja piirata koera liikuvust. Nad võivad viia ka artriidini. Selle veaga koeri ei tohiks aretuses kasutada, ent enamikul saarmakoertel on halvad puusad ja küünarliigesed. Probleemi saab leevendada, vältides kutsika kasvu ajal kõrgetest kohtadest hüppamist, trepist käimist või kõvadel pindadel liikumist. Nii saavad lihased tugevneda ja luid toestada.
Saarmakoertel võib nende kõrvatüübi tõttu esineda kõrvapõletikku ja sügava rinnakorvi tõttu songa või maokeerdu. 
Tõus esineb ka epilepsiat, mis on pärilik. Seni teadmata põhjustel ei paista Ameerika saarmakoertel esinev epilepsia olevat surmav, samas kui Ühendkuningriigi saarmakoerte epilepsia on tihti ravimatu ja enamjaolt surmav.

Ohustatus

Maailmas on hinnanguliselt 1000 saarmakoera isendit. Teda peetakse briti ohustatumaks tõuks, näiteks 2011. aastal registreeriti vaid 15 uut koera. Seda põhjustab osaliselt see, et saarmakoerad pole kunagi olnud eriti arvukad ja isegi 20. sajandi alguses, mil saarmajaht oli oma populaarsuse kõrgpunktis, oli koeri ikkagi vähe. Nad on Ühendkuningriigi kennelliidu ohustatud tõugude nimekirjas ning tõu päästmiseks tehakse suuri pingutusi.