Südamerütmur

Ajalugu

Esmakordselt kirjeldas elektriimpulsside võimet lihastes kokkutõmbeid tekitada itaallane Alessandro Volta. Hiljem uurisid vene füsioloogid Tšagovets ja Vvedenski elektriimpulsside mõju südamele ning kirjeldasid võimalusi nende abil südamehaigusi ravida.
Aastal 1927 töötas Albert Hyman välja maailma esimese kehavälise rütmuri ja kasutas seda kliinikus, et ravida patsienti, kellel diagnoositi harvaesinev südame löögisageduse langus ja sellest tulenev teadvuse kaotus. See kombinatsioon on tuntud kui Gerbeziuse-Morgagni-Adamsi-Stokesi sündroom.
Aastal 1951 kasutasid ameerika kirurgid Callaghan ja Wilfred Gordon Bigelow südamerütmurit, et ravida patsienti, kellel tekkis pärast operatsiooni täielik põigitine südameblokaad haruldase rütmihäire ja Gerbeziuse-Morgagni-Adamsi-Stokesi sündroomi hoogudega.
Nimetatud seadmetel oli üks oluline puudus – seade asus väljaspool patsiendi keha ja ergutusimpulsid südamele tuli saata läbi naha ja kudede, seega pidid need olema suhteliselt kõrgepingelised, mistõttu põhjustasid soovimatuid kõrvalnähte.
Aastal 1958 projekteerisid rootsi teadur Rune Elmqvist ja kirurg Åke Senning esimese südamerütmuri, mis oli piisavalt väike selleks, et olla paigaldatud naha alla. Selle seadme elektritoiteks kasutati akusid, mida tuli tühjenemise tõttu perioodiliselt laadida implanteeritud seadme kohale keha pinnale paigaldatava välise induktsioonipooli abil. Neid südamerütmureid hakkas esimesena tootma Rootsi firma Elema (hilisem Siemens-Elema). Mainitud rütmuri kasutuskestus oli kehasisese paigalduse olukorras suhteliselt lühike, piirdudes12–24 kuuga, sest kasutatud konstruktsioonilahendus ei pidanud kauem vastu kehavedelikuga ümbritsetud keskkonnas, ja osa kasutatud elektroonsetest komponentidest ei olnud mõeldud kasutamiseks kehasoojuses.
1960. aastate lõpus tegelesid implanteeritavate südamerütmurite väljatöötamisega juba mitmed ettevõtted. Üks nendest oli ARCO USAs. Nemad arendasid südamerütmureid, mis kasutasid töötamiseks vajaliku elektrienergia saamiseks radioaktiivseid isotoope.
Sellele arengule järgnes 1971. aastal Wilson Greatbatchi liitium-jodiidelemendi väljatöötamine. Liitium-jood- või liitiumanoodiga galvaanielemendid said oma pikaealisusega südamerütmurite disainis standardiks.
Südamerütmuri esmases tehnoloogilises arendamises osalesid veel Bob Anderson (Medtronic, Minneapolis), J.G. (Geoffrey) Davies (St George'i haigla, London), Barouh Berkovits ja Sheldon Thaler (American Optical), Geoffrey Wickham (Telectronics, Austraalia), Walter Keller (Cordis Corp., Miami), Hans Thornander, kes liitus ülalmainitud Rune Elmqvistiga (Elema-Schonander, Rootsi), Janwillem van den Berg Hollandist ja Anthony Adducci (Cardiac Pacemakers Inc.).

Põhifunktsioon

Nüüdisaegsed südamerütmurid on tavaliselt mitmefunktsionaalsed. Kõige lihtsamad rütmurid jälgivad südame loomulikku bioelektrilist rütmi. Kui südamerütmur ei taju järgmise südamelöögi bioelektrilist signaali südamerütmuriga isiku jaoks normaalseks peetava löök-löögi vahelise perioodi jooksul, siis stimuleerib seade südamevatsakest (südamelihast) lühikese (mõnemillisekundilise) madalpingeimpulsiga. Selline tajumine ja vajaduse korral (on demand) stimuleerimine jätkub iga toimunud südamelöögi järel (beat by beat).
Keerukamad rütmurid on võimelised tajuma ja/või stimuleerima eraldi nii südame kodasid kui ka vatsakesi.

Biventrikulaarne stimulaator

Biventrikulaarne stimulaator, tuntud ka kui CRT (ingl k "cardiac resynchronization therapy"), on südamerütmur, mis võimaldab stimuleerida vasakut koda ja üheaegselt mõlemaid vatsakesi, et nende tegevust sünkroonida. Eriti on see vajalik südamepuudulikkusega patsientidele, kellest 25–50 protsendil on täheldatud südameseinte desünkronisatsiooni.
CRT-seadmete kasutamise tulemuseks on suremuse vähenemine ning südamepuudulikkuse sümptomitega patsientide elukvaliteedi paranemine. CRT on tõstnud elukvaliteeti nt patsientidel, kellel vastakese väljutusfraktsioon on väiksem kui 35% ja QRS kestus EKG-s ületab 120 ms. CRT-d saab kombineerida siirdatava kardioverter-defibrillaatoriga (ICD).

Edusammud funktsionaalsuses

On astutud samme, et parendada südamerütmuri funktsionaalsust siirdamise järel. See on saanud võimalikuks tänu mikroprotsessori abil juhitavatele südamerütmuritele. Südamerütmurid, mis kontrollivad mitte ainult vatsakesi, vaid ka kodasid, on nüüd saanud tavaliseks. Niisugust rütmurit nimetatakse kahe kambri rütmuriks. Kuigi need kahe kambri mudelid on tavalistest kallimad, parandab kodade ja vatsakeste kokkutõmmete ajastamine südamesse vere pumpamise efektiivsust ja võib olla kasulik südame paispuudulikkuse korral.
Adaptiivne südame löögisageduse stimuleerimine on võimalik kui seade suudab määrata (mõõta) patsiendi reaalset füüsilist aktiivsust, ja vastavalt sellele suurendada või vähendada südame löögisagedust. Selleks kasutatakse nendes kehalise aktiivsuse andureid. Anduritelt saadavate signaalide põhjal määratakse südame vajalik löögisagedus, kasutades löögisageduse määramise algoritmi ja isiku jaoks sobivaid lähteandmeid.
DAVID-i uuringutest ilmneb, et mittevajalik parema vatsakese stimuleerimine võib suurendada südamepuudulikkust ja kodade fibrillatsiooni tekke tõenäosust. Uuemad kahekambrilised seadmed võimaldavad paremat vatsakest minimaalselt stimuleerida ning seega ennetavad südamehaiguse süvenemist.

Siirdamine

Tavaliselt paigaldatakse patsiendile südamerütmur väikese operatsiooni teel kas kardioloogia- või kirurgiaosakonnas. Operatsioonipiirkond valutustatakse kas lokaalanesteetikumi või üldnarkoosiga. Infektsiooni vältimiseks kasutatakse antibiootikume. Enamasti paigutatakse südamerütmur rindkerele, kas vasakule või paremale poole (vasakukäelisel eelistatakse paremat ja paremakäelisel vasakut poolt). Juhtmete sisestamiseks tehakse rangluu alla umbes viie sentimeetri pikkune nahalõige tuvastamaks veeni (vena cephalica). Juhe või juhtmed (nende arv sõltub rütmuri tüübist) sisestatakse südamesse veeni kaudu, kasutades juhtme suunamise jälgimiseks fluoroskoope. Tehisrütmuri juhtme (juhtmed) võib südamesse viia ka punktsiooni teel.
Parema vatsakese juhtme otsas olev elektrood peaks olema paigutatud parema vatsakese tipust eemale ning jääma vatsakese vaheseinasse väljavoolutee all, et vältida südametegevuse halvenemist. Passiivne juha aga asetatakse parema vatsakese tippu. 
Juhe kinnitatakse veresoonde ülemineku piirkonnas õmblusega ümbritsevate kudede külge, vältimaks libisemist ja lahti tulemist.
Tehisrütmuri jaoks tehakse rinnalihase peale väike tasku, millesse paigutatakse seade ja juhtmete otsad, mis kruvitakse kinni. Seade kinnitatakse õmblusega ümbritsevate kudede külge. Operatsioon võib kesta 30–90 minutit.
Pärast operatsiooni peab patsient hoolitsema haava eest, kuni see paraneb.
Seejärel kontrollitakse südamerütmurit spetsiaalse "programmaatori" abil, mis võtab seadmega ühendust ning võimaldab tervishoiutöötajal süsteemi terviklikult hinnata ja seaded määrata.
Iga aasta või paari järel analüüsitakse patsiendi südametööd, kasutades ehhokardiograafiat. Seeläbi saab veenduda, missugust mõju avaldas paremasse vatsakesse juhtme paigutamine vasakule vatsakesele.

Südamerütmuriga patsiendi isikut tõendav kaart

Rahvusvaheline südamerütmuriga patsiendi ID-kaart sisaldab niisugust informatsiooni nagu patsiendi andmed (muuhulgas esmased sümptomid, EKG, etioloogia), südamerütmuri paigaldusasutus (arst, haigla), IPG (ingl k "implanted pulse generator")(kiirus, režiim, siirdamise kuupäev, tootja, tüüp) ja kontrolli teostav isik. Seda kaarti on vaja alati kaasas kanda. Kui südamerütmuriga tekib mingi probleem, vajatakse sellel kaardil olevaid andmeid kvalifitseeritud abi andmiseks.