Burgundia hertsogkond

Juured

Hertsogkonna juured peituvad palju vanemas Burgundia kuningriigis. Kuningriik kujunes välja burgundide valitsetavast territooriumist; see idagermaani hõim saabus Galliasse 5. sajandil; nad elasid Dijoni, Chalon-sur-Saône'i, Mâconi, Autuni ja Châtillon-sur-Seine'i ümbruses ja nende nime kasutati piirkonna üle. Selle esimese Burgundia kuningriigi annekteerisid Merovingidest frankide kuningad Chlodowech I ja tema poegade ajal (5. sajandi lõpp ja 6. sajandi algus); seda oleks saanud siiski mitmel korral taasluua, kui tekkis vajadus jagada Frangi territoorium surnud Frangi kuninga poegade vahel.
Kuigi Burgundia kuningriik ei olnud varakeskajal alati sõltumatu üksus, jätkas see poolautonoomset eksistentsi frankide kuningriigi osana: burgundid säilitasid oma seadustiku ("Loi Gombette"), samas rahvas arendas territooriumi põllumajanduslikku ja viinamägede rikkust. Aga lõunapoolset Burgundiat rüüstasid 8. sajandil sissetunginud saratseenid ja kui Frangi riigi majordoomus Karl Martell sissetungijad välja ajas, jagas ta Burgundia neljaks komandoks: Arles-Burgundia, Vienne-Burgundia, Alemanni Burgundia ja Frangi Burgundia. Ta nimetas viimase kuberneriks oma venna Childebrandi. Karolingide ajal Burgundia separatism vähenes. Burgundia muutus puhtalt geograafiliseks mõisteks, mida kasutati ainult territooriumi kirjeldamiseks, mida valitsesid kuningriiki asendavad krahvkonnad.
Nii Burgundia hertsogkond kui ka Burgundia krahvkond tekkisid nendest krahvkondadest, millele aitas kaasa Karolingide tsentralismi kokkuvarisemine ja Frangi valduste jagamine Verduni lepinguga aastal 843. Selle segaduse keskel liitus Guerin de Provence frankide kuninga Ludwig Vaga noorema poja Charles II Paljaspeaga ja aitas teda 841. aastal Fontenoy lahingus Charles'i vanema venna, keiser Lothari vastu. Kui Frangi kuningriiki läänes piki Saône ja Meuse piiri jagati (jagades korralikult geograafilise Burgundia), premeeriti Guerinit tema teenete eest ale, andes talle juhtida Chaloni ja Nevers'i krahvkonnad, kus ta valitses kohal, mida tavaliselt valitsesid vikontid. Olulise sõjalise kaitsjana Lääne-Frangi riigi piiril tunti Guerinit mõnikord ladina mõistega "juht" – Dux või hertsog.

Kasusaajad hertsogid

Burgundia hertsog (888–921) Richard Justiciariuse ajal (suri aastal 921) hakkas tekkima Burgundia hertsogkond. Richardit tunnistati kuninga poolt ametlikult kui hertsogit; ta oli ka iga oma krahvkonna krahv (kui seal ei olnud tema asemel vikont). Burgundia hertsogina oli ta võimeline valitsema järjest suurema võimuga oma territooriumi üle. Tema territooriumide kogumil kasutati mõistet "ducatus" (hertsogi poolt valitsetav territoorium). Richardi ducatusesse kuulusid piirkonnad Autunais, Beaunois, Avalois, Lassois, Dijonais, Memontois, Attuyer, Oscheret, Auxois, Duesmois, Auxerrois, Nivernais, Chaunois ja Massois. Richardi ajal said need territooriumid seaduse ja korra, neid kaitsti normannide eest ja need pakkusid varjupaika tagakiusatud munkadele.
Richardi poja Robert I (ka Raoul) ajal tõusis Burgundia Prantsusmaal lühikeseks ajaks tähtsale positsioonile, kuna Robert I-st sai aastal 923 Prantsusmaa kuningas, pärast Burgundia territooriumiga ühinemist aastal 921. Ta sai vajalikud vahendid võitluseks nendega, kes vaidlustasid tema õiguse valitseda, oma Burgundia territooriumilt.
Hugues Musta ajal (suri aastal 952) sai alguse pikk ja rahutu Burgundia saaga. Tema naabrid olid Roberti perekond, kes kandis tiitlit Francia hertsog. See perekond, tahtes parandada oma seisundit Prantsusmaal ja Karolingide kuningate vastu, püüdis allutada hertsogkonda, et teha sellest oma hertsogkond. Nad ebaõnnestusid; lõpuks, kui nad olid edule nii lähedal, sunniti nad kavast loobuma ja säilitama Burgundiat eraldi hertsogkonnana. Esimese Kapetingidest Prantsusmaa kuninga Hugues Capeti kaks venda asusid Burgundiat hertsogitena valitsema. Algul Otto ja siis Henri Suur säilitasid hertsogkonna sõltumatuse, kuid viimase surm ilma lasteta andis teetähise hertsogkonna ajaloos.

Esimene järgluskriis

Burgundia hertsogi Henri Suure surm Pouilly-sur-Saône'is aastal 1002 jättis kaks potentsiaalset pärijat: tema vennapoeg, Prantsusmaa kuningas Robert II Vaga ja tema kasupoeg, Saksa-Rooma keisri vasall, Burgundia krahv Otto Wilhelm, kelle Henri oli mõni aeg varem lapsendanud ja oma pärijaks nimetanud. Robert nõudis hertsogkonda kahekordse õigusega, kui feodaalisand ja kui kadunukese lähim veresugulane. Otto Wilhelm vaidlustas tema nõude ja saatis sõdurid hertsogkonda sõda alustama.
Oleks kaks Burgundiat (Burgundia hertsogkond ja Burgundia krahvkond) ühendatud, oleks ajalugu võtnud kahtlemata teise suuna; sakslasest Otto Wilhelmi alla ühendatud Burgundia oleks olnud Saksa-Rooma riigi mõjusfääris ja oleks mõjutanud jõudude tasakaalu prantslaste ja sakslaste vahel. Siiski nii ei läinud; kuigi tal kulus 13 aastat pikaleveninud võitlust, säilitas Robert lõpuks hertsogkonna prantslastele, võttes kontrolli alla kogu Burgundia krahvkonna lääne pool Saône jõge, sealhulgas Dijoni; väljavaated ühendatud Burgundiale haihtusid ja hertsogkond sai pöördumatult prantsuse väljanägemise.
Ajutiselt moodustas hertsogkond kuninga domeeni osa; kuid Prantsuse kroonil ei olnud sel ajal lootustki hallata sellist kõikuvat territooriumi tükikest. Tegelik võim kombineeriti Kapetingide perekonna feoodidega: Robert Vaga andis territooriumi oma nooremale pojale ja nimekaimule Burgundia) hertsog, Robertile. Kui kuningas Henri I rasketes oludes ühinedes pidas vajalikuks oma venna Roberti lojaalsuse tagamist, täiustas ta veelgi oma vennale antud õigusi. Robert pidi olema Burgundia hertsog; hertsogkonna valitsejana pidi ta "nautima selle vabadust" ja omama õigust "jätta see oma pärijatele". Tulevased hertsogid olid kohustatud vanduma truudust ainult Prantsusmaa kroonile ja olema hertsogkonna valitsejad Prantsusmaa kuningate ülemvõimu all. Robert nõustus hea meelega ja algas Kapetingidest hertsogite ajastu.

Kapetingidest hertsogid

Robert leidis, et talle anti suuresti teoreetiline võim. Richard Justiciariuse ja Henri Suure valitsemise vahel langes hertsogkond anarhiasse, tingimused suurenesid Robert II Vaga ja krahv Otto Wilhelmi vahelise pärilussõja tõttu. Hertsogid loobusid enamusest oma maadest, et tagada oma vasallide lojaalsus; järelikult puudus neil hertsogkonnas võim ilma vasallide toetuse ja kuulekuseta.
Robert ja tema pärijad olid silmitsi ülesandega taastada hertsoglik domeen ja tugevdada hertsogivõimu. Ja hertsogid olid selleks ülesandeks hästi sobivad: mitte keegi enne neid ei olnud piisavalt märkimisväärne, et kogu vastuseis maha suruda; pigem olid nad sihikindlad, metoodilised, realistlikud, võimekad ja valmis haarama mistahes neile esitatud võimalusest. Nad kasutasid riigile pärandumise seadust oma kasuks: Auxois ja Duesmois langesid hertsogite kätte tagastamise kaudu, nendel läänidel ei olnud võimekaid pärijaid. Nad ostsid nii maa kui ka vasalliõigused, mis ehitas üles nii hertsogliku domeeni kui ka hertsogitest sõltuvad arvukad vasallid. Nad tegid endale tulu, nõudes maaisandate feodaalõiguste tunnistamise eest hertsogkonnas sularahamakseid, juhtides osavalt laenusid juudi ja Lombardia pankuritelt, hallates hoolikalt feodaalmakse ja müües immuniteeti ja õiglust.
Hertsogkond ise sai tulu Kapetingide valitsemisest. Aja jooksul ehitati riik üles ja stabiliseeriti; miniatuurne õukond, mis imiteeris kuninglikku õukonda Pariisis, kasvas ümber hertsogite; Jours Generaux, Pariisi Parlementi koopia, istus koos Beaune'is; baillid pandi valitsema prévôt'de ja omavalitsuse vastutavate lossiisandate üle, samas oli hertsogkond jagatud viieks bailliageiks.
Ühe kõige märkimisväärsema Kapetingide ajastu hertsogi Robert II (valitses 1271–1306) oskuslikul juhtimisel jõudis Burgundia poliitilise ja majandusliku tähtsuse uuele tasemele. Varem oli hertsogkonna arengut takistanud väikeste maatükkide ja tiitlite annetamine noorematele poegadele ja tütardele, mis kahandas hertsogi tulu. Robert lõpetas kindlalt selle praktika, märkides oma testamendis, et jätab oma vanemale pojale ja pärijale, Burgundia hertsogile Hugues'le, ja pärast teda tema pärijale "kõik läänid, endised läänid, mõisad ja tulu … mis kuulub hertsogkonnale". Roberti nooremad lapsed said vaid abiraha; kuna see abiraha tulenes Hugues' omandist, pidid need nooremad lapsed laenama läänivaldusi, et sissetulekut kindlustada.
Hugues V suri aastal 1315; trooni päris tema vend Eudes IV. Olles Prantsusmaa kuninga Louis IX lapselaps oma ema, Prantsusmaa Agnèse poolt, oli ta Prantsusmaa kuningas (1316–1322) Philippe V väimees, kelle tütre Jeanne'iga ta abiellus ja ka kahe Prantsuse kuninga naisevend – Prantsusmaa kuningas (1314–1316) Louis X abiellus tema õe Marguerite'iga ja Prantsusmaa kuningas (1328–1350) Philippe VI abiellus tema õe Jeanne'iga. Varasemad katsed saada territooriume abielu kaudu – Hugues III ja Dauphiné, Eudes III ja Nivernais, Hugues IV ja Bourbonnais – ebaõnnestusid; Eudes IV naine Jeanne oli siiski suveräänne Burgundia ja Artois' krahvinna, ja abielu taasühendas Burgundiad jälle.
Need ei olnud siiski kauaks ühendatud. Hertsog Eudese ja krahvinna Jeanne'i abielu aastast 1318 andis ainult ühe ellujäänud lapse, Philippe'i; tema abiellus veel ühe Jeanne'iga, Auvergne'i ja Boulogne'i pärijannaga, kuid ka neil oli vaid üks ellujäänud laps, Burgundia hertsog Philippe, keda tunti ka kui Philippe de Rouvres. Vanem Philippe suri enne oma vanemaid aastal 1346 ratsaõnnetuses; krahvinna Jeanne III järgnes talle aasta hiljem ja Eudes IV surm aastal 1349 jättis hertsogkonna ellujäämise sõltuvaks noore hertsogi, kahe ja pooleaastase lapse ja hertsog Robert I viimase otsese järeltulija ellujäämisest.
Pärimise teel oli Philippe de Rouvres Burgundia hertsog aastast 1349. Ta oli ka Burgundia ja Artois krahv oma vanaema, Burgundia ja Artois' krahvinna Jeanne'i surmast alates aastal 1347. Tegelikult jätkas hertsogi vanaisa nende krahvkondade üle valitsemist, nagu ta oli teinud alates oma abielust krahvinna Jeanne'iga, kuna Philippe de Rouvres oli alles laps. Seoses vana hertsogi surmaga valitseti hertsogkonda ja sellega seotud territooriume noore hertsogi ema, Auvergne'i ja Boulogne'i krahvinna Jeanne I ja selle teise abikaasa, Prantsusmaa kuninga Jean Hea poolt.
Noorele hertsogile tehti rikkalikke lubadusi. Ta võis pärast oma ema surma pärida Auvergne'i ja Boulogne'i, ning korraldati abielu tema ja Flandria noore pärijanna Marguerite de Dampierre'i vahel, kes lubas lõpuks Flandria ja Brabanti hertsogkonna oma abikaasale tuua. Aastal 1361, 17 aastasena, tundus ta olevat õigel teel, et jätkata hertsogkonna pidevat suurekskasvamist.
Nii siiski ei juhtunud. Philippe haigestus muhkkatku, haigusse, mis tähendas paratamatult kiiret ja piinarikast surma. Surma oodates tegi noor hertsog 11. novembril 1361 testamendi; kümme päeva hiljem ta suri ja koos temaga tema dünastia.

Teine järgluskriis

Juba enne Philippe'i surma hakkasid Prantsusmaa ja Burgundia arutama järgluse keerukat probleemi. Testamendi tingimuste kohaselt teatas hertsog, et on nimetanud pärijad oma "krahvkonnale ja muudele valdustele, kus need ka on, need mehed ja naised, kes seaduse või kohaliku tava järgi peaks või võiks pärida". Kuna kõik tema domeenid rakendasid esmasünniõigusega pärimist, ei olnud küsimustki, et tema domeenid läksid en bloc ühele mehele või naisele – nad jõudsid Philippe de Rouvres'ini erinevaid pärimisradu pidi, ja nii territooriumide tavade kohaselt, pidid nad minema järgmisele pärimisliinis igal vastaval territooriumil.
Auvergne'i ja Boulogne'i krahvkonnad – mille Philippe päris pärast oma ema surma aasta varem – läksid järgmisele pärijale, Philippe'i vanaisa Auvergne'i krahvi Guillaume XII vennale Jean de Boulogne'ile. Burgundia ja Artois krahvkonnad läksid Philippe'i vanaema krahvinna Jeanne'i õele, Marguerite'ile, kes oli Philippe'i noore pruudi Marguerite de Dampierre'i vanaema.
Burgundia hertsogkond osutus juristidele siiski suuremaks väljakutseks. Hertsogkonnas, nagu suures osas Euroopas sel ajal, olid kehtivad kaks pärimise printsiipi: esmasünniõigus – nagu Inglise krooni puhul aastal 1377, mille seoses Edward III surmaga päris tema surnud vanema poja Edwardi vanem poeg, tema pojapoeg Richard, mitte tema poeg Gaunti John, kes oli Edward III vanim elusolev poeg – ja veresugulus – nagu Artois puhul, mille krahv Robert II surma puhul aastal 1302 päris tema vanim elusolev tütar Mahaut, mitte tema pojapoeg Robert, krahvi juba surnud poja vanim poeg. Mõnel juhul oli võimalik kahte printsiipi kokku segada: näiteks Boulogne'i ja Auvergne'i puhul oli Robert d'Auvergne'i teine poeg Jean, Philippe'i vanavanaisa, ja lähim Philippe'i eellane elusolevatest pärilusliinidest pärast Philippe'i surma. Jean oli seega nii kõige vanem pärija Robertile pärast Philippe'i surma kui ka samuti lähim Robertile põlvnemise poolest. Samal viisil oli Prantsusmaa Marguerite nii esmasünniõiguselt kui ka veresuguluselt lähim pärija oma emale, Philippe'i vanavanaemale, Burgundia ja Artois krahvinnale Jeanne de Châlonile ja taas kord lähim Philippe'i eellane elusolevatest pärilusliinidest pärast hertsogi surma.
Olukord ei olnud Burgundia hertsogkonnale siiski nii lihtne. Pärimise tingimuste kohaselt oli Philippe de Rouvres'ile lähim eellane, kellel oli elusolevaid põlvnemisliine Philippe'i surma ajal, tema vanavanaisa hertsog Robert II, Eudes IV isa. Erinevalt Jeanne de Châlonist ja Robert d'Auvergne'ist, kellest kumbki jättis järele vaid kaks põlvnemisliini (mis võimaldas kõrvalharul ilma vaidluseta pärida pärast pealiini Philippe'iga lõppemist), jättis Robert II järele kolm põlvnemisliini: pealiin Eudes IV kaudu, mis lõppes Philippe'iga, ja kaks kõrvalharu tema tütarde Marguerite'i ja Jeanne'i kaudu. Mõlemad naised olid juba ammu surnud. Vanem tütar Burgundia Marguerite oli Prantsusmaa Louis X naine ja suri aastal 1315, jättes järele ainult tütre, Navarra Jeanne II. Noorem tütar Burgundia Jeanne oli Prantsusmaa kuninga Philippe VI naine ja suri aastal 1348, jättes järele kaks poega, Prantsusmaa Jean II ja Orléans'i Philippe'i. Nendest kolmest Burgundia Jeanne'i pojad veel elasid; Jeanne II suri aastal 1349, jättes järele kolm poega, kellest vanim oli Charles II.
Hertsogkonna juristidele esitasid need faktid mõnevõrra keerulise õigusprobleemi, kuna kaks nõudmist olid õiguse mõistes enam-vähem võrdsed: Charles II, kui Robert II lapselapselaps tema vanema tütre kaudu, omas eelisnõuet Jean II esmasünniõiguse järgi; Jean II, kui Robert II lapselaps tema noorema tütre kaudu, omas eelisnõuet Charles II veresuguluse järgi.
Lihtsas õigusküsimuses oli Navarra kuningal kindlasti sama hea pärimisvõimalus kui Prantsusmaa kuningal, ja võib-olla paremgi: veresugulus oli hakanud Euroopas jõudu kaotama, ja nagu sündmused järgnevalt näitasid, Burgundia ei kavatsenud sulanduda Prantsuse kuninglikku domeeni. Kuid mängus oli rohkem, kui lihtne õigusküsimus: Saja-aastane sõda oli käimas ja Navarra kuningas kui Inglismaa liitlane ja Prantsusmaa vaenlane oli vastumeelne burgundlastele, kes seisuste kohtumistel Jean II Inglismaal vangistuses olles olid järjekindlalt lojaalsed Jeanile ja tema pojale dofäänile ning vastustasid Navarra kuningat.
Lisaks sai Jean II Boulogne'i Jeani ja Prantsusmaa Marguerite'i toetuse. Esimene oli kuninga ustav liitlane, liitu tugevdas kuninga ja Boulogne'i Jeani sugulase, Boulogne'i Jeanne'i abielu. Endise Prantsusmaa kuninga tütrena ja ühe viimase elusoleva Kapetingina oli teine oma sümpaatiates ustav Prantsusmaale; peale selle oli Charles II tema peale solvunud nõudmiste esitamise pärast Champagne'i maadele, mis moodustasid osa tema õe Prantsusmaa Jeanne'i kaasavarast Eudes IV-ga abiellumisel ja mis tuli nüüd jätta Jeanne'i õele. Need maad tulid Champagne'i krahvinnalt, Marguerite'i ja Jeanne'i vanaemalt Navarra Jeanne I-lt, ja vanima pärijana Jeanne I esmasünniõiguse järgi esitas Charles nüüd neile nõude. Selle kolmikkokkuleppega kolme pärija vahel avati Charles II välja: kaaspärijate toetus andis pärandi otsustamisel kaalu ja Jean II omas mõlema toetust, samas Charles II ei omanud kummagi toetust. Hertsogkonna aadelkond otsustas seda silmas pidades Jean II kasuks, kes võttis kohe valduse üle. Ta mobiliseeris ka sõdurid Nivernais'is, et vajadusel jõudu kasutada, aga tegelikult vandus aadelkond omal soovil talle truudust kui uuele hertsogile ja hertsogkond nägi vaid väheseid isoleeritud ja poolikuid mässukatseid Charles II kasuks.

Burgundia hertsogid

Burgundia hertsog (prantsuse keeles: duc de Bourgogne) oli tiitel, mida kandsid Burgundia hertsogkonna (väike osa burgundide traditsioonilistest maadest Saône jõest läänes) valitsejad; riik eraldati aastal 843 Charles II Paljaspea Lääne-Frangi riigile. Ancien Régime ajal oli Burgundia hertsog Prantsusmaa kuningriigi esimene peer.
Alates Robert II-st kandsid tiitlit Kapetingid, Prantsuse kuninglik perekond. See anti Roberti nooremale pojale Robertile, kes asutas Burgundia dünastia. Kui Burgundia dünastia vanem liin hääbus, päris selle veresuguluse kaudu Jean II. Jean andis hertsogkonna apanaažina oma nooremale pojale Philippe Julgele. Burgundia Valois hertsogid muutusid Valois dünastia vanemale liinile ohtlikeks rivaalideks. Kui Burgundia Valois hertsogite meesliin hääbus, konfiskeeriti see Louis XI poolt. Sealt alates ei antud tiitlit enam kunagi nooremale pojale.
Tänapäeval kasutavad tiitlit Bourbonid kui taaselustatud viisakustiitlit.

Bourbonid, tiitli nõudlejad (1700–1713)

Tiitli omandas lühidalt Bourbonide dünastiast Hispaania kuningas Felipe V (Philippe VIII) aastatel 1700–1713, kui Hispaania troonijärgluse üle vaidlesid Habsburgid ja Bourbonid.
Samal ajal kasutasid tiitlit ka erinevad Prantsuse kuningliku perekonna liikmed, kõige tuntum neist dofään Louis, Louis XV isa.