Spoleto hertsogkond

Langobardid

Langobardid, germaani rahvas, tungis Itaaliasse aastal 568 ja vallutas enamuse sellest, luues kuningriigi, mis jagunes mitme hertsogi vahel, kes olid sõltuvad kuningast, kes rajas aastal 572 oma residentsi Paviasse. Järgnevatel aastatel vallutasid nad ka enamuse Lõuna- ja Kesk-Itaaliast, vallutades aastal 570 tähtsa Spoleto südamaa, kus nüüd on Umbria.
Kümme aastat interregnumit pärast Alboini järglase surma (574) jättis langobardide hertsogid (eriti lõunapoolsed) oma uutel territooriumitel hästi elama ja üsna sõltumatuna langobardide kuningatest Pavias. Aastal 575 või 576 hõivas Faroald Nursia ja Spoleto, rajades oma hertsogkonna ja rahastades arianistlikku piiskoppi. Spoletos oli Jupiterile, Junole ja Minervale pühendatud Rooma capitolium muudetud piiskopi Spoleto toomkirikuks (piiskopitool rajati 4. sajandil), mis sisaldas paganlikke struktuure (nüüd San Ansano kirik). Langobardide hertsogid taastasid kõrge rocca kindlustusi, mille müürid olid Totila poolt Gooti sõja ajal maatasa tehtud.
Spoleto hertsogid said vahelduva sõja Bütsantsi Ravenna eksarhaadiga ja Spoleto territooriumid kõikusid üle enamuse Umbria, Lazio, Marche ja Abruzzo. Kuigi kunagi mitte nii tähtis, kui Benevento hertsogkond, oli Spoleto siiski üsna hall laik langobardide ajaloos. Selle teine hertsog Ariulf korraldas sagedasi sõjaretki bütsantslaste vastu (579–592 Ravenna vastu; 592 Rooma vastu). Ariulfi järglane oli Theudelapius, Faroaldi poeg, kellele Catholic Encyclopedia omistab praeguse toomkiriku esimese ehitise. Siis tulid Atto (653), Transamund I (663) ja Faroald II (703), kes valitses üheskoos oma venna Wachilapusega. Faroald II vallutas Paulus Diaconuse Langobardide ajaloo järgi Ravenna sadama: "Sel ajal tungis esimene Spoleto dux Faroald langobardide armeega sadamasse, jättis rikka linna paljaksriisutuks ja võttis kõik selle rikkused." Langobardide kuningas Liutprand sundis teda siis riisutu tagastama, langobardide nõrga keskvalitsuse meede, mida Liutprand püüdis karmistada, vähemalt nagu Paulus sündmusi oma frangi isandatele tõlgendas. Spoletos kukutati Faroald tema poja Transemund II poolt (724), kes mässas ka Liutprandi vastu ja moodustas liidu paavst Gregorius III-ga, kes varjas aastal 738 teda Roomas. Hilderici, kes asendas teda hertsogina, mõrvas Transemund aastal 740, kuid aastal 742 sunniti Transemund kloostrisse taanduma Liutprandi poolt, kes andis relvade jõul tagasi võidetud hertsogkonna Agiprandile (742). Liutprandi surma ajal (744) oli Spoleto kindlalt Pavia keskvõimu all ja Theodicus järgnes rahumeelselt. Kolm 8. sajandi hertsogit olid langobardide kuningad, märk sellest, et sel ajal oli Spoleto tihedamalt kuningriigiga seotud, kui Benevento.

Keisri vasall

Aastal 776, kaks aastat pärast Pavia langemist langes Spoleto samuti Karl Suure ja tema Karolingide impeeriumi kätte ja Karl võttis tiitli Langobardide kuningas. Kuigi ta andis territooriumi kirikule, jättis ta endale õiguse nimetada selle hertsogeid, oluline järelandmine, mida saab võrrelda seni veel vaidlustamata keiserliku õigusega nimetada kohapealseid piiskoppe, ja võib-olla aeg-ajalt vaidlusküsimus keisri ja paavstivõimu vahel, paavst Hadrianus I-le oli hiljuti nimetatud Spoleto hertsog.
Aastal 842 taaselustati endine hertsogkond frankide poolt, et seda frankide piiriterritooriumi valitseks sõltuv markkrahv. Silmapaistvatest frankide hertsogitest jagas Guido I hertsogkonna oma kahe poja, Lamberto ja Guido II vahel, kes sai oma osana Camerino isandkonna, millest tehti hertsogkond. Lamberto oli kindlameelne võitleja moslemitest kalifaadi saratseeni rüüstajate vastu, kuid võrdselt tappis ta bütsantslasi (nagu aastal 867), ning kukutati aastal 871, taastati aastal 876 ja heideti lõpuks paavst Johannes VIII poolt kirikust välja. Aastal 883 taasühendas Guido II hertsogkonna, edaspidi kui Spoleto ja Camerino hertsogkond. Pärast Frangi keisri (879–887) Karl Paksu surma lasi Guido ennast paavst Stephanus V poolt aastal 888 Rooma keisriks ja Itaalia kuningaks kroonida (891). Järgmisel aastal kroonis paavst Formosus Guido poja Lamberto II hertsogiks, Itaalia kuningaks ja Frangi keisriks.
Spoleto hertsogid jätkasid sekkumist Rooma vägivaldsesse poliitikasse. Alberico I, Camerino (897) ja seejärel Spoleto hertsog, abiellus kurikuulsa Rooma aadlinaise Maroziaga, paavst Sergius III (904–911) armukesega, ja tapeti roomlaste poolt aastal 924. Tema poeg Alberico II kukutas aastal 932 senatrixi, kuigi viimase poeg, tema poolvend oli paavst Johannes XII. 949. aasta paiku võttis frankide kuningas Berengar II Spoleto selle viimaselt markkrahvilt tagasi.
Sel ajal eraldas Saksa-Rooma keiser Otto I Spoleto hertsogkonnast maad, mida kutsuti Sabina Langobardica, ja kinkis need Pühale Toolile. Nüüd muutus Spoleto kontroll üha enam keisrite kingituseks. Aastal 967 ühendas Otto II Spoleto hertsogkonna lühikeseks ajaks Capua ja Beneventoga, mida valitses Pandolfo Raudpea; kuid pärast Pandolfo surma eraldas ta Spoleto, mille andis aastal 989 Toscana markkrahvile Ugole. Hertsogkond ühendati Toscanaga teist korda aastal 1057 ja see jäi nii kuni krahvinna Matilde surmani.
Investituuritüli ajal paavstivõimuga nimetas keiser Heinrich IV teised Spoleto hertsogid. Pärast seda oli hertsogkond Werner (Guarnieri) von Urslingeni, Ancona markkrahvide perekonnas. Linn purustati keiser Friedrich Barbarossa poolt aastal 1155, kuid ehitati varsti taas üles. Aastal 1158 andis keiser hertsogkonna Welf VI Este dünastiale; Heinrich VI andis selle Konrad von Urslingenile, pärast kelle surma aastal 1198 loovutati see paavst Innocentius III-le, kuid okupeeriti aastal 1209 Otto von Braunschweigi poolt, kes tegi Dipold von Vohburgi hertsogiks.

Paavsti vasall

Otto kinkis keiserlikud õigused Spoletos aastal 1201 Kirikuriigile ja varsti pärast seda (1213) võeti hertsogkond paavsti otsese võimu alla, määrati kuberner, tavaliselt kardinal, kuigi see jäi etturiks Friedrich II võitluses kuni Hohenstaufenite hääbumiseni.
Spoleto territooriumid annekteeriti Kirikuriiki ja Napoli kuningriiki. Spoleto hertsogkonna tiitlit kasutasid hiljem Savoia dünastia liikmed.