google/wiki40b huggingface dataset:
Halšany loss

Halšany loss ehk Galšanõ loss (Гальшанскі замак) on endine loss Valgevenes Hrodna oblastis Ašmiany rajoonis Halšany külanõukogus Halšany asulas.
Halšany loss on inspireerinud Uładzimir Karatkievičit kirjutama romaani "Alšanski must loss".

Halšany vana loss

Halšanys asus loss juba alates XIII sajandist, mil selle olevat rajanud legendaarne leedu vürst Alšia. Loss kuulus leedu päritolu Alšėniškiste või Olshanskite suguvõsale, kelle seast võrsus ka jagelloonide dünastia esiema Olshanski Sofia. Nende valduses oli loss aastani 1525, mil naissoost pärijanna abiellus Sapiehade suguvõsast mehega.
Vana loss asus Halšany asula põhjaservas. Sellest pole tänapäeval midagi säilinud. Legendi kohaselt hakanud lossiomaniku pojale meeldima talutüdruk ja ta tahtnud isalt luba saada, et temaga abielluda. Isa keeldus kategooriliselt, öeldes, et enne vajub loss maa alla, kui poeg selleks isalt loa saab. Öösel vajuski loss maa alla. Lossi asukohal on tänapäevalgi näha auk, aga on teada, et selles piirkonnas esineb karstinähtustest tingitud maapinna vajumisi.

Halšany uus loss

Halšany uue kindlustatud lossi lasi asula edelaserva ehitada Paweł Stefan Sapieha. Loss valmis umbkaudu aastal 1610. Kuna Halšany loss oli Leedu alade ühe suurima maavalduse keskus, siis oli loss ka uhke. Väliselt võistles see UNESCO maailmapärandi nimistus oleva Miri lossiga, aga seest oli see palju luksuslikum. Lossist kirjutates on kasutatud kujundit "kivist õis".
Loss ehitati punastest tellistest, eeskujuks on ilmselt olnud Hollandis Antwerpeni ümbruses asuvad lossid. Lossisaalides rippusid Sapiehade perekonna liikmete portreed, ruumides olid uhked diivanid ja hinnaline mööbel. Lossi seinu ehtisid itaalia meistrite freskod, lisaks terrakotast reljeefid. Lossis oli ka suur raamatukogu.
Nii uputuse ajal kui ka Põhjasõjas rüüstasid lossi rootslased. Sapiehadel puudusid finantsid kannatada saanud lossi taastamiseks ja nii olid nad sunnitud osa oma valdustest panti panema. Halšany valdused aina kahanesid, ühes sellega ka Sapiehade sissetulek. Viimaks läks loss algul Żabade ja seejärel Korsakite valdusse.

Lossi allakäik

Kui Poola ülestõus aastal 1863 maha suruti, konfiskeerisid Venemaa võimud lossi ja sealsed valdused, aga mõne aja pärast omandas lossi keegi Gorbanjov. Gorbanjov lasi aastal 1880 lossi tornid maha kiskuda ja müüs tellised kõrtside ehitamiseks maha, samas on tollest ajast teada, et osa ruume olid veel kasutuskõlblikud ja osa maale oli lossis veel alles.
Nõukogude ajal asus lossis mesinduskool. Toona hävisid viimasedki jäänused vanast interjöörist, ka jätkas kool telliste tarnimist ehitustele (näiteks Halšany kultuurimaja ehitamiseks saadi tellised vanast lossist). Hiljem kasutati lossi lehmalaudana.

Lossi tänapäev

Tänapäeval on Valgevene kultuuriministeerium lossi kaitse alla võtnud. Lossi varemed plaanitakse konserveerida ja hakata lossi restaureerima.
Suviti peetakse Halšany lossi müüride juures turniiri.
Le Fort

Le Fort (ka Lefort; vene: Лефорт) on Šveitsi päritolu aadlisuguvõsa.
Capitol City

Capitol City on kummituslinn Colorados Hinsdale'i maakonnas Alpine Loop National Back Country Byway teede võrgustikus.
Capitol City asutati 1877 ja tippajal elas asulas 400 inimest. Selle asula asutajad soovisid, et sellest saaks Colorado pealinn.
Asulas on säilinud on postkontor, mõned kõrvalhooned ja põletusahjud.
Allirahu (Sandla) tulepaak

Allirahu (Sandla) tulepaak on meresõidu püsimärk Allirahu rahul Saaremaa vallas Saaremaal. See on kantud Veeteede Ameti navigatsioonimärkide registrisse.
Tulepaagi geograafilised koordinaadid on 58° 09.726' N 22° 47.204' E.
Allirahu tuulepaak ehitati aastal 1887. Algselt oli tegemist 10-meetrise valgest palkidest ehitisega, mille tipus puidust sõõr. Aastal 1905 ehitist uuendati, sellest sai kolmetahuline laudehitis, kõrgus ulatus 11 meetrini. Aastal 1912 asendati tipus olev puidust sõõr neljatahulise terassõrestikuga, mille tippu, 13 meetri kõrgusele paigutati atsetüüllatern.
Aastal 1984 ehitati vana tulepaagi asemel uus, mis oli algul vaid 5 meetri kõrgune, kuid 1988. aastal tõsteti 8 meetrini. 1994 paigaldati päikese- ja tuuleenergial töötavad valgusseadmed, mis tõsteti 12 meetri kõrgusele – nähtavus 8 miili kaugusele.
Aastal 2007 võeti maha Anseküla tuletorni metallsõrestik ja toodi Allirahule uueks tulepaagiks. See sõrestik on 10 meetri kõrgune ning tuli on tõstetud 14 meetri peale. Nähtavust hinnatakse 7 miili peale.
Rēzekne Jeesuse Püha Südame katedraal

Kirikuhoone

Praegune kirikuhoone ehitati Rēzeknesse aastail 1893–1896. Kirik on tellistest, hoone pikkus on 51,12 meetrit, laius aga 34,8 meetrit. Ehkki hoone ise on uusgooti stiilis, on selle fassaad uusromaani elementidega.
Hoonet ehib kaks torni, kus asub neli suurt kirikukella. Kiriku seinad on 22 meetrit kõrged, neid ehivad metallist dekoratiivsed elemendid. Hoonet ehivad kaks vitraaži, üks neist kujutab Meinhardit, teine aga Albertit.
Katedraali peaaltar on puidust ja see valmistati Volõõnia kubermangus. Seda ehivad Jeesus Kristust kujutav skulptuur, puidust rist ja Jumala Talle kujutis. Lisaks peaaltarile on hoones veel neli kõrvalaltarit.
Katedraalis korraldatakse oreli-, koori- ja kammermuusikakontserte. Seal on esinenud Iveta Apkana, Ingus Pētersons ning paljud teised tuntud Läti orelimängijad ja lauljad. Traditsiooniks on kujunenud linna koolide kooride, ansamblite ja orkestrite esinemised Rēzekne katedraalis.

Ajalugu

Rēzekne kirikut on esimest korda mainitud aastal 1685. Toona oli tegemist jesuiitidele kuuluva puidust kirikuga. Aastal 1750 ehitati hoone ümber. Toonane hoone hävis aastal 1887 tulekahjus, hoonest säilisid vaid marmorplaadid, mis võeti kasutusele uue kiriku ehitamisel. Vana hoone taastamine algul ei edenenud, intensiivsem ehitustöö algas alles aastal 1893, mil võeti vastu otsus ehitada puitkiriku asemele kivist hoone.
Aastail 1893–1902 valmis praegune kirikuhoone, mis valmistati punastest tellistest. Uusgooti stiilis hoone arhitekt oli Riia arhitekt Florian Viganovskis. Aastal 1904 õnnistati uus kirikuhoone sisse.
Algselt oli tegemist tavalise kirikuga, katedraaliks sai see aastal 1995, kui rajati Rēzekne-Aglona piiskopkond.
Heinrich Ignaz Franz von Biber

Heinrich Ignaz Franz von Biber (ristitud 12. august 1644 – 3. mai 1704 Salzburg) oli austria helilooja ja  viiuldaja.
Ta teenis kirikutes ja õuekapellides Tšehhimaal ja alates 1670 Salzburgis.
Boskett

Boskett on väike salu; barokkpargis või -aias kunstiliselt kujundatud põõsastik või salu.

Kirjeldus

Enamasti pügatud ja sageli topiaarlõikusega kunstiliselt kujundatud puuderida, hekk või salu renessanss- ja barokkpargis või -aias, tavaliselt parteri lähedal. Bosketide kujundamisel kasutati rida- ja quincunx'i-kujulist istutamist. Peamiselt oli kasutusel harilik pärn ja valgepöök, harvem sarapuu. 
Istutatud taimed tekitasid visuaalse raamistiku, mille vahel jalutusteedest moodustusid kitsad vaatekoridorid ehk vistad olulisematele kompositsiooni elementidele näiteks skulptuurid, purskkaevud, paviljonid jne. 
Suuremate boskettide sisse võidi kujundada väikesed suletud privaatsed aiakesed – cabinet de verdure'id.

Ajalugu

Eesti mõisaparkides võis boskette leida 18. sajandist. Boskettide ruumilist paigutust võib näha näiteks Palmse mõisa 1753. aasta plaanil ning paljudes mõisaparkides (Luke mõis, Vääna mõis, Rasina mõis jt) on tänapäevani säilinud pügamisjälgedega puuderidu.
Keemiline süntees

Keemiline süntees on vajaliku saaduse saamiseks kasutatav keemiline reaktsioon või mitmete reaktsioonide jada koos vajalike keemiliste ja füüsikaliste protseduuride rakendamisega. Enamasti on tegu keerukamate keemiliste ühendite saamisega lihtsamatest ühenditest.
Keemilise sünteesiga on seotud vastavate metoodikate, optimaalsete tingimuste, aparatuuri, analüüsimeetodite, lahutusmeetodite, ohutustehnika ja vajadusel ka tööstusliku tehnoloogia väljatöötamine.
Paljude ühendite süntees toimub mitmes etapis, see tähendab astmeliselt. Sünteesi meetod peab olema usaldusväärne ja reprodutseeritav mitmetes erinevates laborites. Sünteesi efektiivsust näitab saaduse saagis, mis on saadud saaduse hulk teoreetiliselt võimalikust. Saagist vähendavad vältimatud kõrvalreaktsioonid ja töötlemiskaod.
Eristatakse anorgaanilist, orgaanilist ja biokeemilist sünteesi. Sünteesi eesmärgiks on põhiliselt kas looduslike ühendite (biomolekulide), ravimite toimeainete, olme- ja põllukemikaalide või teoreetilist huvi pakkuvate ühendite saamine.
Keemiline süntees eeltoodud tähenduses võib olla seotud kõikvõimalike reaktsioonitüüpidega: liitumisreaktsioonid, asendusreaktsioonid, kondensatsioonireaktsioonid, elimineerimisreaktsioonid, redoksreaktsioonid jt. Siiski, kitsamas mõttes kasutatakse mõistet "süntees" sünteesireaktsiooni tähenduses, mille all mõeldakse keemiliste ainete ühinemist keerukama struktuuriga ühenditeks, need on ühinemis- ja liitumisreaktsioonid, s.h mitmekomponentsed.
Looduses toimuvaid orgaanilise aine sünteesiprotsesse nimetatakse kemosünteesiks, biosünteesiks ja fotosünteesiks.
Jüri Veerits

Jüri Veerits (sündinud 26. august 1942) on eesti kirjastaja.
Lõpetas Tallinna Polütehnilise instituudi 1965. aastal. Pärast instituudi lõpetamist saadeti ta algul tööle Lätti, kuid hiljem ümbersuunamisega kirjastusse Valgus, kus töötas mitmel ametikohal kuni kirjastuse peatoimetaja asetäitjani 1990. aastate keskpaigani. Seejärel töötas ta lühikest aega Majandusteataja toimetuses. 1997. aastast alates töötas TTÜ Kirjastuse direktorina.
Anu Marttila

Anu Marttila (sündinud 1942 Helsingis) on soome sotsioloog ja estofiil.
Anu Marttila lõpetas ülikooli 1965. aastal ühiskonnateaduse alal ja asus tööle meditsiinikoolis.  1966. aastal tegi meditsiinikool õpetajate õppereisi Tallinna, mille jooksul tutvus Marttila Pelgulinna haigla vanemõe Hilja Rüütliga.   
Anu Marttila toimetas 1960. aastatel Nõukogude Eestist üle piiri välja kahe endise GULAGi vangi, Hilja Rüütli ja Helmut Tarandi käsikirjad elust nõukogude vangilaagris. Rootsis avaldati need varjunimede Aili Helm ja Annus Rävälä all.
Anu Marttila vahendusel jõudsid aastate jooksul Eestisse tagasi Annus Rävala (Helmuth Tarandi) luulekogu, Aili Helmi Eesti Kirjanike Kooperatiivi kirjastusel ilmunud romaanid "Kuradil ei ole varju" (1979), "Vägivallamaa“ (1982) ja "Režiim – see kõlab uhkelt" (1984), Vabas Eestlases ilmusid "Kirjad pimedusest" (1981) ja "Kummelite suvi" (1983/84) jt.
Tegemist oli Eesti NSV kõige ulatuslikuma kirjandusliku salaveoga.
Olustvere vald (1939)

Olustvere vald oli vald Viljandimaal aastail 1939–1950.
Vald moodustati senise Olustvere valla maa-alast, välja arvatud Aasu talu ja selle talu ning Särgla piirkonnas asuvad Aimla metsandiku maa-alad; senise Sürgavere valla Mudiste ja Kärevere külade piirkondadest.
1939. aastal oli vallas 2570 elanikku.
Esimene vallavanem oli Jaan Vahtramäe. 1939. aasta detsembris valiti vallavanemaks Theodor Koppel (kinnitatud siseministri poolt 19. jaanuaril 1940).
Iru linnamägi

Iru linnamägi ehk Iru Linnapära on Tallinna idapiiril Pirita jõe äärsel neemikul asuv kuni 15 meetri kõrgune küngas.
Iru linnamäel oli muinaseestlaste kindlustatud asulakoht. Asustuse ajalugu ulatub tagasi III aastatuhandesse eKr.
Otse linnamäe põhjaosa, ees samuti mäe läänepoolsel jalamil on jälgi vanadest asulatest. Nii on Iru ümbrus põline asustuskeskus ja Linnapera selle südameks.
Iru linnamäel ei ole valli jäänuseid ainult otstes. Risti üle mäeseljaku kulgeb veel kolmas vall, mis jagab linnuse kaheks ebavõrdseks osaks. Suuremaks lõunapoolseks ja väiksemaks põhja poolseks. Põhjapoolse ja keskmise valli idapoolsel küljel olevad avad tunnistavad, et siin olid tõenäoliselt väravakohad.
Kindlustatud asula seisis linnamäel 8.–5. sajandil eKr. Sealt pärinevad vanimad teadaolevad ristnurgaga seotud rõhtpalkhoonete jäänused Eestis ja Eesti üks vanimaid teadaolevaid raudesemeid: naaskel.
5.–11. sajandil pKr asus samas paigas linnus, mis arheoloogiliste kaevamiste andmetel enne mahajätmist korduvalt põles.
Arheoloogiliste kaevamiste käigus Irust leitud esemetest pakuvad tavapärase leiumaterjali kõrval huvi pronksivalamisele viitavad savitiiglid ja Põhja-Euroopas harukordne võrdõlgne pronksist sõlg, luust harpuun ja suitsed.
Iru linnamägi kannab rahvasuus ka Linnapära nime.
29. augustil 1937 paigutati Iru linnusesse sümboolne garnison (Kaitseliidu Iru kompanii), Iru kompanii pealik nimetati Iru linnuse pealikuks, talle anti pealiku mõõk ja kilp.
Iru linnamäge on pakutud Kalevipoja sünnikoduks.
Jõehobu

Kirjeldus

Ta on umbes nelja meetri pikkune ja kaalub umbes poolteist tonni. Jõehobu tohutud alumised lõike- ja silmhambad paiknevad hõredalt, on suurenenud nagu elevandivõhad ja pideva kasvuga.

Eluviis

Jõehobud elavad Aafrikas 2-100 isendist koosnevate karjadena. Karja valitseb isasloom.
Päev möödub jõevees lamades või magades. Jõehobu võib üleni vee alla peituda, jättes välja ainult ninasõõrmed, silmad ja kõrvad. Öösel tuleb ta kaldale ümberkaudsete rohumaade värskeid taimi sööma. Kuival maal suudab joosta kiirusega 30 km/h.

Sigimine

Kihvad on tohutud relvad, mida isasloomad kasutavad jooksuajal omavahelises võitluses. Paaritumine toimub vees, emasloom poegib, kas vees, või ka kuival maal. Üsna pea aga tuleb ema koos pisikestega vette tagasi ning poega imetab jõehobu vees. Kui jõehobu vahetab asupaika, siis tõstab ta poja endale selga, et teda krokodillide eest kaitsta. Ta õpetab poega pea aasta.
Tatjana Mannima

Isiklikku

Tema ja Are Metsa tütar Ann-Marii läks 2018. aastal esimesse klassi. Tatjana ise alustas õpinguid kutsehariduskeskuses.
Žytkavičy

Ajalugu

Žytkavičyt on kirjalikes allikates esmakordselt mainitud aastal 1445. Aastast 1500 on teada kohtuasi sealse mõisa pärast, kus otsustati, et küla kuulub Kuczukowiczite valdusesse. Algselt kuulus see halduslikult Turaŭ vürstiriigi koosseisu, seoses haldusreformiga aga Minski vojevoodkonda ja Mazyri maakonda. Aastal 1581 oli see Azarynskite valduses, kes ehitasid sinna õigeusu kiriku. Küla on kuulunud veel Jarosławowiczitele ja Chwalczewskitele.
Seoses Poola jagamisega läks Žytkavičy aastal 1763 Venemaa koosseisu, kus hakkas kuuluma Mozõri maakonda. Aastal 1795 alustas tööd postimaantee, mis kulges Mazyrist läbi Žytkavičy, Turaŭ ja Lenini Davyd-Haradokki. Asula, nagu ka ümbruskonna teiste külade, põhiliseks sissetulekuallikaks oli meejaht.
Aastal 1866 valmis Polesje raudtee ja külla rajati raudteejaam. Selle juurde tekkis töölisasula, kus tegeleti puidu töötlemisega ja toodeti põllumajandustööriistu. Sel ajal hakkas asula kujunema ümbruskonna keskuseks. XIX sajandil kuulus Žytkavičy Jeleńskitele, kes ehitasid ka sealse õigeusu kiriku.
Aastal 1919 läks Žytkavičy Valgevene NSV koosseisu. 19. oktoobril 1971 sai asula linnaõigused, toona liideti Žytkavičyga ka naabruses asunud Dvareci küla.
Nuku‘alofa

Ajalugu

Esimese eurooplasena jõudis Nuku'alofasse James Cook 10. juunil 1777. Ta kirjeldas Nuku'alofa lahte ja tema joonistatud kaardi põhjal võib järeldada, et ta pidi olema saarel randunud ja ööbinud. Cook nimetas mitut kohanime saarel, kuid mitte Nuku'alofat, kuigi ta seal maabus.
Teise eurooplasena jõudis Nuku'alofasse misjonär George Vason 1797. 1810 avaldas ta maailma esimese Tongat käsitleva raamatu, kus esimest korda Euroopa ajaloos mainiti kohanime Nuku'alofa (kujul Noogollefa).
Kolmanda eurooplasena jõudis Nuku'alofasse William Mariner 1806, kes esimese eurooplasena jäi saarele pikemaks ajaks. Nimelt elas ta Tongal 1810. aastani Finau 'Ulukalala lapsendatud pojana. Tol ajal käis Tongal kodusõda. Pärast 11 aastat kestnud sõda ja piiramist õnnestus 'Ulukalala sõdalastel Nuku'alofa vallutada. Selleks kasutasid nad Marinerilt saadud Port-au-Prince'is toodetud kahureid. 1817 avaldas Mariner maailma teise Tongat käsitleva raamatu, kus Tonga pealinna on nimetatud Nioocalofaks.
1826 saabusid saarele esimesed misjonärid, kes saarele pikemaks ajaks jäid. Need olid pärit Londonist ja rahvuselt tahitilased. Nad olid teel Fidžile, kuid pealik Tupou ei lasknud neil teekonda jätkata. Järgmisel aastal saabus saarele veel kaks metodistidest misjonäri. 1. juunil 1828 laskis pealik Tupou end ristida. Nuku'alofa muutus kiiresti kristluse levitamise keskuseks Tongal. Ühtlasi koostasid misjonärid tonga kirjakeele, mida kasutatakse tänapäevani.
Nuku‘alofa on Tonga pealinn alates 1845. aastast. 4. novembril 1875 võeti vastu Tonga põhiseadus, mis sätestab Tonga pealinnaks Nuku'alofa.
Halduslikult koosneb Nuku'alofa kolmest osast: Kolomotu'a (tõlkes 'vanalinn'), Kolofo'ou (tõlkes 'uuslinn') ja Ma'ufanga. Neist viimane asub linna idaosas ja liideti pealinnaga viimasena, kuid küla oli seal juba Cooki ajal.
2006. aasta rahutuste käigus rüüstati ja hävitati suur osa linna äripiirkonnast.
Ķoņi mõis

Ķoņi mõis (saksa keeles Königshof, varem Nauküll, läti keeles Ķoņu muiža) oli rüütlimõis Liivimaal Volmari kreisis Põhja-Ruhja kihelkonnas. 
Praeguse haldusjaotuse järgi asub see Lätis Naukšēni piirkonnas Ķoņi vallas Ķoņis.
Mõis rajati aastal 1561 küla juurde, mis kandis nime Nouwenkull. Aastal 1599 läks mõis Hans Köningi valdusse, kelle järgi sai ka praeguse nime.

Mõisa suurus

Bienenstammi andmetel oli mõisa suurus 1816. aastal 11 ja 3/4 adramaad ning sellele allus 280 mees- ja 333 naishinge.

Karjamõisad

Aastal 1816 kuulus mõisale kaks karjamõisa: Ungurin ja Pesikk.
Arnold Isotamm

Arnold Isotamm (9. november (vkj 27. oktoober) 1900 – 30. august 1967) oli Eesti kaitseväe ohvitser, lennuväe sideülem.
Alates 1951. aastast Tallinna Polütehnikumi õppejõud.
Eesti Raadioamatööride Ühingu president alates ühingu asutamisest 1935 kuni ühingu tegevuse peatamiseni 1940.
Sõjakeerises jäi Isotamm  22. Eesti Territoriaalse Laskurkorpusesse ja on arvatud, et tema tegevuse tõttu sai Arnold Meri Nõukogude Liidu kangelase nimetuse väeosa staabi kaitselahingu juhtimise eest 17. juulil 1941. Meri osales küll lahingus ja sai neli korda haavata, aga tegelikult juhtis lahingut Arnold Isotamm, kuid Meri oli ideoloogiliselt sobivam kui Eesti Kaitseväe ohvitserist Isotamm.
Albert Camille Vital

Albert Camille Vital (sündinud 18. juulil 1952 Toliaras) on Madagaskari sõjaväelane, alates 20. detsembrist 2009 17. oktoobrini 2011 Madagaskari peaminister.
Vital õppis sõjakoolis Madagaskaril ja hiljem kõrgemas sõjakoolis Pariisis. Ta sai ka insenerihariduse Nõukogude Liidus.
Ta oli Madagaskari armee ohvitser. 2009. aasta sündmustes, mille käigus Andry Rajoelina võimu haaras, ta aktiivselt ei osalenud. President Andry Rajoelina nimetas Albert Camille Vitali peaministriks pärast seda, kui oli poliitiliste jõudude kompromissina ametisse nimetatud peaministri Eugène Mangalaza ametist vabastanud.
10. märtsil 2011 astus Albert Camille Vitali valitsus tagasi, järgides rahvusvaheliste nõustajate lepitusplaani. 16. märtsil 2011 nimetas Andry Rajoelina Vitali uue üleminekuvalitsuse juhina ametisse tagasi.
17. oktoobril 2011 astus Vitali valitsus ametist tagasi. Ta jätkas peaministri kohuste täitmist kuni ameti üleandmiseni Omer Beriziky'le sama aasta 2. novembril.
Karksi ürgorg

Karksi ürgorg (ka Halliste ürgorg) on kaitstav ürgorg Sakala kõrgustikul. Org asub Viljandi maakonnas Mulgi vallas. Org on kaitse all alates 1964. aastast, praegune Karksi maastikukaitseala on moodustatud 2016. aastal.

Kirjeldus

Ürgorg on Karksi-Nuia kohal järsuveeruline (nõlvad on 30–35° kaldega) ja sügav (kuni 32 m) ning pakub kauneid maastikuvaateid. Ürgoru laius on 400–800 m, nõlvadel leidub allikaid. Orus voolab Halliste jõgi, millele on paisutatud Linnaveske järv ja Karksi järv.
Jūrė

Ajalugu

Alev tekkis Esimese maailmasõja ajal, mil sinna rajati raudteejaam. Aastal 1915 rajati selle kõrvale Saksa sõjaväekalmistu. Aastal 1916 raudteejaama juurde rajatud sõjavangide laagri puidust barakid võtsid peale sõda kasutusele Leedu metsatöölised. Laagris raiutud puitu kasutasid sakslased kitsarööpmelise raudtee rajamiseks, mis ühendas Kazlų Rūdat Pavilkijysega.
Aastaks 1925 oli kujunenud asula tänavavõrgustik. Aastal 1926 sai Jūrė omale kooli ja turuplatsi. Aastal 1928 ehitati asulasse veski ja kaks saekaatrit. Teise maailmasõja ajal olid Jūrė ümbruses taas vangilaagrid (nii nõukogude kui saksa sõjavangide omad).
XX sajandi neljakümnendatel aastatel ühendas asulat Ežerėlisega kitsarööpmeline raudtee, mida kasutati turba veoks. Alev sai asulast aastal 2002.
Keri

Nimi

Keri saare nimetus tuletub rootsikeelsest sõnast Kockskär või Kokskär, kus sõna skär tähendab 'kari', sõna 'kok' tähendus on aga selgusetu.  Saart on nimetatud ka Kougschär, Kaugschär, Kärimaa.

Asend

Keri saar asub Soome lahes Pranglist rohkem 6 km põhja pool, Leppneeme sadamast 18 km ja Piritalt 33 km kaugusel. Keri on üks Eesti põhjapoolseimaid saari.

Loodus

Saar on loode-kagu sihis pikliku kujuga, madal ning kaetud munakivide, kruusa ja vähesel määral ka liivaga. Kividerohke on ka saart ümbritsev meri.
Saarel oli kaev, kust sai soolase maitsega vett. Seetõttu tehti sinna peagi puurkaev. Vee asemel hakkas puuritud august välja pääsema hoopis suure rõhu all olnud maagaas, mis süttis. Gaasi hakati 1906 kasutama, paigaldati vajalikud torud ja ventiilid. Esimest korda maailmas kasutati tuletorni valguse saamiseks gaasi. Hakkas tööle esimene looduslikul gaasil töötav pliit Eestis. 1912 purustas gaas pursetega gaasi kasutamise vahendid ning pärast kogu saart väristanud tõukeid gaasi eraldumine lakkas.
Kogu saarel leidunud maagaasi jaoks ehitatud seadmestik osutus kasutuks. Torud ja tsistern läksid endise majakavahi poja Heino Kauküla mäletamise järgi vanametalliks ning allveelaevade Lembit ja Kalev rahastamiseks.
Ka Pranglilt on leitud gaasi, Aksi ja Rammu all on seda samuti.
Saarel leidub rohttaimestikku ja põõsaid.

Hoonestik

Keri saarel asub mitu hoonet: tuletorn, kinomaja, paadikuur, puukuur, saun, kaevumaja, elumaja, generaatorimaja ja ilmajaam
Tavi Nirk

Tavi Nirk (sündinud 4. veebruaril 1936 Tallinnas) on Eesti tehnikateadlane.

Elulugu

Tavi Nirgi isa oli jurist Alfred Nirk, ta oli Pärja Nirgi abikaasa.
1954. aastal lõpetas Nirk Tallinna 10. Keskkooli, 1959 TPI mehaanikateaduskonna ning 1971 Moskvas NSVL Riikliku Ehituskomitee V. A. Kutšerenko nimelise Moskva Ehituskonstruktsioonide Teadusliku Uurimise Keskinstituudi aspirantuuri. 1971. aastal kaitses ta samas tehnikakandidaadi kraadi. 1989 täiendas ta end Helsingi Ülikoolis.
Nirk oli 1963–71 Silikaatbetooni Teadusliku Uurimise Instituudi vanemteadur ja grupijuht, 1971–72 laborijuhataja, 1971–75 Eesti Maaviljeluse ja Maaparanduse Teadusliku Uurimise Instituudi vanemteadur; 1972–77 TPI dotsendi kohusetäitja, 1977–92 TTÜ dotsent, 1992–97 autotehnika õppetooli juhataja, aseprofessor, 1998. aastast dotsent.

Teadustöö

Tavi Nirgi peamine uurimisvaldkond on olnud avariide tekkemehhanism sõidukite liiklusteooria alusel ning liiklusohutus. Ta on uurinud ka autode-traktorite tehnohooldust ja remondi korraldamist, autotranspordi- ja keskkonnaprobleeme ning liiklusõnnetuste sotsiaalseid tagajärgi. Ta on avaldanud üle 100 teadustrükise ja aimeartikli, tal on 4 leiutist.
Teravik

Teravik oli Eesti ansambel. Ansambel tegutses aastatel 1975–1976.
Membraanpump

Membraanpump on mahtpump, mille tööseadis on servast kinnitatud elastne kumm või nahast plaat (membraan), mida liigutab kangmehhanism.
Membraanpumpi kasutatakse nt saastunud, keemiliselt aktiivsete ja kergsüttivate vedelikkude teisaldamisel.
Tie Ning

Tie Ning (traditsioonilises kirjas 鐵凝; lihtsustatud kirjas 铁凝; pinyinis Tiě Níng; sündinud septembris 1957 Pekingis) on hiina kirjanik, alates 2006. aastast Hiina Kirjanike Liidu esimees. Ta on töötanud kirjandusajakirja Huashan toimetajana.
Tie Ningi vanemad on pärit Hebei provintsist.
Tema tuntumad teosed on "Oo, Xiangxue" 《哦，香雪》, "Punane nööpideta särk" 《沒有紐扣的紅襯衫》, "Juuni suur teema" 《六月的話題》, "Nisukõrrekuhi" 《麥秸垛》, "Puuvillakuhi" 《棉花垛》, "Külatee viib mind koju", "Roosiuks" 《玫瑰門》, "Kui kaua on igavesti" 《永遠有多遠》 ja "Da Yu Nü"《大浴女》 (Suur Supelnaine).