Fiat-raha

Fiat-raha emissioon

Keskpank vahetab fiat-raha väärismetallide või teiste valuutade vastu või siis laenab seda erapankadele edasilaenamiseks. Erapangad laenavad fiat-raha omakorda suurema intressi eest lõpptarbijatele. Suured erapangad, millel on palju kliente, võivad pakkuda neile ka krediiti nii, et selleks pole tegelikku raha üldse vaja, s.t arveldused toimuvad panga halduses olevate kontode vahel arvestuslikult. Samuti võivad erapangad kordistada neile hoiule antud raha, laenates välja kümneid kordi rohkem kui neil tegelikult vahendeid on. Tõsi, seda saab teha vaid siis, kui väljalaenatud raha eest tasutav intress tagab pangale jooksva likviidsuse. Näiteks ületas 2010. aasta detsembris Ameerika Ühendriikides väljastatud väärtpaberifondide võlakirjade, lühiajaliste- ja säästuhoiuste (M2) kogumaht (8853 miljardit dollarit) kümme korda käibel olevate müntide ja paberraha (M1) mahtu. Baselis asuv Rahvusvaheliste Arvelduste Pank (ingl. Bank for International Settlements, BIS) on alates 1985. aastast „Punase raamatu“ nime all tuntuks saanud raportit, milles tuuakse välja ringluses olevate pangatähtede ja müntide kogus kokku (aasta lõpu seisuga, USA dollaritesse arvestatuna) ja antud riigi elanike arvuga jagatuna (keskmine inimese kohta). 2015. aasta lõpus varieerus see inimese kohta Šveitsi 9213 USA dollarist Lõuna-Aafrika 113 USA dollarini, keskmiselt 1558 dollarit. Kui sama summa jagada antud riigi SKP-ga, siis varieerus raha hulk Jaapani 19,4%-st Rootsi 1,7%-ni, sel ajal kui keskmiselt oli seda 8,9%. (31) 
Pankade välja antud laenude eest tuleb iga lepingus määratud perioodi (reeglina kalendrikuu) eest tasuda intressi. Kuna keskpanga poolt turule antud raha on lõplik ja raha ei paljune, siis tekitab erapankade intressina sisse nõutud raha turul rahapuuduse. Kui väljalaenatud raha hulk ületab keskpanga ringlusse antud raha hulka enam kui kümme korda, siis pole ime et selline intressi sissenõudmise tava põhjustab likviidsuskriise. Rahapuuduse kahjuliku mõju piiramiseks on Euroopa Keskpank võtnud endale eesmärgi, et iga-aastane inflatsioon (s.t turule täiendavalt väljastatud raha hulk) peab olema vähemalt 2%. See taas tähendab, et 50 aastaga kaotab väljaantud raha oma väärtuse ning iga inimese taskus või hoiuarvel oleva raha väärtus väheneb igas kuus 0,17%.  
Tegelikult kasvas aastatel 2008-2010 ülemaailmse rahanduskriisi käigus Ameerika Ühendriikide Föderaalreservi rahaemissioon 2,5 korda ning stabiliseerus enam kui kaks korda kõrgemal tasemel. Euroopa Keskpanga (EKP) bilanss kasvas tänu rahaemissioonile aastatel 2011-2012 3 miljardilt 22 miljardile (7 korda!), kuid langes ametlikel andmetel 2014. aasta alguses 17. miljardi euroni. 2015. aasta märtsis alustas EKP nn „kvantitatiivse lõdvendamise programmi“ mahus, mis vastaks 250 eurole iga eurotsooni inimese kohta ühes kuus ja kuna see jätkub ka 2019. aastal, siis on nüüdseks emiteeritud juba iga inimese kohta vähemalt 12 000 eurot. Ja seda olukorras, kus tootmine pole senini ületanud kriisieelset mahtu. Ja kuna kogu nimetatud raha laenati erapankadele intressivabalt, kes selle omakorda pidid intressi eest välja laenama, siis võib arvata, et järgmise rahanduskriisi mastaap ületab ka vastavalt eelmise kriisi oma mitmekordselt. 
Vastavaid näiteid olukordadest, kus riikide keskpangad on hakanud raha kontrollimatult emiteerima võib tuua nii ajaloost kui ka tänapäevast. Euroopa ajaloost on tuntuimad näited fiat-raha odavnemisest Weimari Vabariigi hüperinflatsioon 1923. aastal ning peale II maailmasõda Ungari forindi väärtuse kadumisest. Viimaste aastakümnete tuntuim näide on Zimbave dollari väärtuse vähenemisest peale riigi iseseisvumist ning selle hüperinflatsioonist aastatel 2000-2008 ning Venezueela bolivari väärtuse kadumisest.